Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2016

(част 2)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2016

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Май 2016

Сливането на цивилизациите

Автор(и): Кишор Махбубани и Лорънс Самърс

В пасажите на историята

Автор(и): Марк Лила

Мултикултурализмът в Канада – модел за Германия?

Автор(и): Райнер Гайслер

Да бягаш

Автор(и): Боряна Телбис, Фелия Барух

Популисткото изкушение

Автор(и): Ан Епълбаум, Лукаш Павловски

„Столипиново“. Проблем. Решение

Автор(и): Иван Бедров

Черешово време

Автор(и): Силвия Чолева

Черна следа

Автор(и): Палми Ранчев

Мечтата на тялото:,, Чевенгур“ на Андрей Платонов

Автор(и): Александър Кьосев

Случаят Еренбург

Автор(и): Тони Николов

Шарадата с референдумите

Автор(и): Иън Бурума

За Македония с нарастваща тревога

Автор(и): Аспарух Панов

Сблъсък на солидарности

Автор(и): Иван Кръстев

Зад новата германска десница

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Портокалите се ядат с корите

Автор(и): Стоян Гяуров

Последният войнишки император

Автор(и): Костадин Костадинов

Игра на кльонове

Автор(и): Мария Спирова

Да те виждат в „циганска“ роля

Автор(и): Татяна Ваксберг

Реалните „ние“ срещу виртуалните „те“

Автор(и): Петя Кабакчиева

Юни 2016

„Заповед за уничтожението на известни категории

интелигентни лица“ от 1915 г.

Автор(и): Мартин Вълков

От единия процент, при единия процент, за единия процент

Автор(и): Джоузеф Стиглиц

Войните на Владимир Путин

Автор(и): Тимъти Снайдър

Имитационна демокрация

Автор(и): Пери Андерсън

Наречи детето зебра

Автор(и): Даниел Смит

Ляво, дясно: как да се ориентираме?

Автор(и): Антоний Тодорoв

Детективският роман

Автор(и): Зигфрид Кракауер

Толкова обичаме Берба

Автор(и): Вергил Немчев

Езикът на омразата: степени на толерантност

Автор(и): Участници в уъркшопа „Езикът на омразата“

Бурката: западният поглед

Автор(и): Лазар Копринаров

Да се страхуваш

Автор(и): Боряна Телбис

Ислямът и жените на Балканите

Автор(и): Ина Мерджанова

Смътният:,, Непосилната лекота на битието“ на Милан Кундера

Автор(и): Александър Кьосев

Преди Брекзит, встрани от хористите

Автор(и): Петър Чолаков

Три скорости на пробягващите образи

Автор(и): Жана Попова

Нанкин – стар и нов Китай

Автор(и): Аврам Агов

Търнър в очите на Увалиев

Автор(и): Светлозар Василев

Юли 2016

Отвъд дебата около Брекзита

Автор(и): Кенан Малик

Новата „критическа“ възраст

Автор(и): Станислав Додов

За Левски, историята, „освобождаването“, „заробването“

и „опраскването“ на президентите

Автор(и): Стефан Дечев

Кризата на неолиберализма в Европа

Автор(и): Майкъл Ръстин

Конспиратистите

Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Другата емигрантска криза на Европа

Автор(и): Джон Конъли

Майната им на Шулц, Юнкер и еврорегулациите

за кривите краставици!

Автор(и): Димитър Илиев

Езикът на медиите: еманципацията възможна?

Автор(и): Снежана Попова

За Митко Гочев

Автор(и): Ицко Финци

Уинстън Чърчил, един от най-малко очакваните

противници на Брекзита…

Автор(и): Хуго Портиш, Уинстън Чърчил

„Както ви харесва“

Автор(и): Ицко Финци

Сулцано

Автор(и): Бисера Виденова

Предпоследната лента на Крап

Автор(и): Александър Кьосев

От Брекзит към Тръмп?

Автор(и): Джонатан Фрийдланд

Да се изучава цялата технология на българския Холокост,

изселванията, стигмата, лагерите

Автор(и): Юлиана Методиева, Соломон Бали,

Рафаел Чичек

За сметка на децата ни

Автор(и): Навид Кермани

Николай Хаджигенов: Законопроектът за борба с тероризма

иска да контролира хората

Автор(и): Юлиана Методиева, Николай Хаджигенов

Чакане и надежда

Автор(и): Александър Кьосев

Сънища

Автор(и): Силвия Чолева

Автобиография, антропология, меланхолия

Автор(и): Александър Кьосев

Август 2016

Австрия – уроците на крайната десница

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

В подготовка за промени

Автор(и): Гари Каспаров, Лука Лисяк Габриелчич

Турция избира Ердоган

Автор(и): Кристофър де Белаг

Краят на нациите: възможна ли е алтернатива

на националните държави?

Автор(и): Дебора Макензи

Фанатик ли е новият човек?

Автор(и): Ян Асман

Вой

Автор(и): Палми Ранчев

Наръчник на бригадира

Автор(и): Ивайло Динев

Соц носталгията – последният писък в маркетинга

Автор(и): Делиян Маринов

Безлунния

Автор(и): Асен Валентинов

„Литературен вестник“ и моралът в литературата

Автор(и): Владимир Левчев

Голямата кражба

Автор(и): Дубравка Угрешич

Науката и българските й критерии

Автор(и): Георги Карев

Период и екология

Автор(и): Александър Кьосев

Какво Америка може да научи от Дания

Автор(и): Асошиейтед прес

Отвъд хоризонта

Автор(и): Станка Николова

Цената на монотеизма

Автор(и): Стоян Гяуров

Терористите

Автор(и): Палми Ранчев

Списък на авторите

А

Агов, Аврам 471

Андерсън, Пери 328

Асман, Ян 720

Асошиейтед прес 802

Б

Бали, Соломон 609

Барух, Фелия 62

Бедров, Иван 93

Бурума, Иън 135

В

Ваксберг, Татяна 251

Валентинов, Асен 744

Василев, Светлозар 481

Виденова, Бисера 592

Вълков, Мартин 268

Г

Габриелчич, Лука Лисяк 693

Гайслер, Райнер 47

Гяуров, Стоян 167, 815

Д

де Белаг, Кристофър 702

Дечев, Стефан 514

Динев, Ивайло 732

Додов, Станислав 499

Е

Еванс, Ричард Дж. 552

Епълбаум, Ан 82

И

Илиев, Димитър 569

К

Кабакчиева, Петя 258

Карев, Георги 763

Каспаров, Гари 693

Кермани, Навид 617

Конъли, Джон 560

Копринаров, Лазар 397

Костадинов, Костадин 171

Кракауер, Зигфрид 369

Кръстев, Иван 148

Кьосев, Александър 109, 451, 596, 631, 654, 790

Л

Левчев, Владимир 748

Лила, Марк 24

М

Макензи, Дебора 707

Малик, Кенан 491

Маринов, Делиян 738

Махбубани, Кишор 13

Мерджанова, Ина 427

Методиева, Юлиана 609, 624

Мюлер, Ян Вернер 158, 684

Н

Немчев, Вергил 381

Николова, Станка 805

Николов, Тони 126

П

Павловски, Лукаш 82

Панов, Аспарух 140

Попова, Жана 465

Попова, Снежана 573

Портиш, Хуго 583

Р

Ранчев, Палми 103, 727, 820

Ръстин, Майкъл 542

С

Самърс, Лорънс 13

Смит, Даниел 342

Снайдър, Тимъти 314

Спирова, Мария 244

Стиглиц, Джоузеф 306

Т

Телбис, Боряна 62, 412

Тодорoв, Антоний 362

У

Угрешич, Дубравка 755

Участници в уъркшопа „Езикът на омразата“ 389

Ф

Финци, Ицко 578, 587

Фрийдланд, Джонатан 602

Х

Хаджигенов, Николай 624

Ч

Чичек, Рафаел 609

Чолаков, Петър 462

Чолева, Силвия 98, 644

Чърчил, Уинстън 583

Май 2016

Сливането на цивилизациите

Автор(и): Кишор Махбубани и Лорънс Самърс

В защита на глобалния оптимизъм

Настроението в големи части от днешния свят е доста мрачно. Бъркотията в Близкия изток доведе до стотици хиляди смърти и милиони бежанци; по цялото земно кълбо се провеждат произволни терористически атаки; в източна Европа и Азия царят геополитически напрежения; супер-цикълът на оживената световна търговия изглежда достигна края си; растежът в Китай се забавя; в много страни цари икономическа стагнация. А всичко това допринася за подхранването на един дълбок песимизъм относно настоящето и, което е още по-лошо, бъдещето.

Много вероятно е обаче историците, които ще гледат към нашата епоха от гледната точка на по-късните поколения, да бъдат силно озадачени от широко разпространените в наше време усещания на униние и тежка участ. Разглеждани от гледната точка на повечето обективни критерии за човешко благосъстояние, последните три десетилетия се очертават като най-добрите в човешката история. Все повече и повече хора, по все повече места, имат по-добри животи от когато и да било преди. И това в никакъв случай не е нещо случайно – защото, въпреки пророчеството на Самуел Хънтингтън, онова, което се случва през последно време е не сблъсък на цивилизации, а сливане на цивилизации.

Казано най-просто, големите световни цивилизации, които преди това са имали откъснати едни от други, отделни идентичности, сега вече имат все по-разширяващи се сфери на припокриване. Повечето хора по света в наше време имат същите аспирации като онези на западните средни класи: те искат децата им да получат добри образования, да намерят добра работа и да живеят щастливи, продуктивни животи като членове на стабилни, мирни общности. Вместо да се чувства потиснат, Западът трябва да се радва на феноменалния си успех в това, че е внедрил ключовите елементи от собствения си мироглед в другите големи цивилизации.

Маршът на разума, поставен в ход по времето на Просвещението в Запада, се разпространява по цялото земно кълбо, с което води до появата на прагматични, ориентирани към решаване на проблеми култури във всички световни региони и прави възможна появата на стабилен, продължителен световен ред, основаващ се на ясни правила. Нещо повече – има силни основания да се смята, че следващите няколко десетилетия ще бъдат още по-добри за човечеството от последните – ако само Западът не изгуби доверие в собствените си ценности и не се оттегли от глобалната си ангажираност. Най-голямата опасност, свързана с днешния песимизъм е, че той би могъл да се превърне в самоизпълняващо се пророчество, водещо до страх и отдръпване [от активно участие в световните дела], вместо опити за подсилване на съществуващата глобална система.

Зачатъците на съвременна ера се крият в трансформацията на Западам започнала и проведена по време на Ренесанса, Просвещението и Индустриалната революция. Никоя друга цивилизация не може да се похвали с реалната заслуга да е породила Модерността. И това е направено не с някаква благородна цел за извисяване на човечеството като цяло; по този път е имало множество проблеми, а експлозията на западна власт по цялото земно кълбо е довела до някои ужасни последици за други култури и региони. Но окончателният резултат от това е разпространението на един модерен мироглед, разчитащ на наука и рационалност при решаването на проблемите, и в края на краищата ползотворен за населението на цялата планета.

Само допреди половин век например беше налице глобален сблъсък между антагонистични икономически идеологии. Никита Хрушчов, бившият лидер на Съветския съюз, можеше да твърди по онова време, че държавата е по-добра от свободните пазари при доставянето на стоки и услуги на гражданите. Днес такива възгледи предизвикват само присмех. Пазарната икономика направи днешните китайски и индийски работници далеч по-продуктивни, отколкото са били по което и да е било време под управлението на Мао Цзе Дун или Джавахарлал Неру. Днешните общества приемат простичкия факт, че работниците се нуждаят от материални стимули, за да бъдат производителни, което пък води до увеличено чувство за собствено достойнство и самочувствие. Огромното мнозинство от човечеството е грамотно, поне до някаква степен мобилно и има достъп до световния запас от натрупано познание. Около половината от зрелите хора по света притежават собствен смарт-телефон, а днес по света има повече свързани едно с друго мобилни устройства, отколкото са жителите на планетата.

Разпространяването на науката и технологиите междувременно е подобрило в огромна степен човешкото достойнство и благосъстояние. Преди повечето хора са живели груби, скотски и кратки животи. Днес продължителността на живота се е увеличила многократно буквално навсякъде. Детската и майчина смъртност се е понижила рязко, благодарение отчасти на разпространението на по-високи хигиенни стандарти и строежите на модерни болнични сгради. Според фондацията Бил & Мелинда Гейтс, чак до 1988 детският паралич е върлувал в 125 различни страни; днес тази цифра е понижена до две. Освен сред талибаните и някои уединени общности в Съединените щати, предимствата на ваксините като средство за предотвратяване на болести са приети като безспорни от всички – което пък е част от общия консенсус по въпроса за добродетелите на западната наука и технологии.

А разумът измества суеверията и предразсъдъците в световен план. Днес хората по цял свят широко прилагат приходно-разходни анализи при решаването на [финансови] проблеми, което пък води до постепенно подобряване на изгледите във всички области на човешкия живот – от селското стопанство и строителството до социалния и политически живот. Това помага да се обясни драматичния дългосрочен спад в повечето видове конфликти и насилия, документиран от харвардския учен Стивън Пинкър.

След робството и поставянето зад решетки, най-унизителното състояние за всяко човешко същество е бедността. През 2000 г. тогавашният генерален секретар на ООН, Кофи Анан, оповести като една от амбициозните Цели на хилядолетието за развитиеснижаването наполовина на извънредната глобална бедност до 2015. Тази цел вече е надхвърлена и Националният съвет по разузнаването на САЩ дори предсказва, че извънредната бедност ще бъде намалена още повече до 2030 г. – което само по себе си вече е едно от най-забележителните постижения в човешката история. А междувременно се очаква глобалната средна класа да нарасне от 1.8 милиарда през 2009 до 3.2 милиарда през 2020 и 4.9 милиарда през 2030. Детската смъртност по света е намаляла от около 63 на 1000 през 1990 до 32 на 1000 през 2015. Това означава повече от четири милиона по-малко детски смърти годишно.

Но вместо оптимизъм, основаващ се на този скорошен прогрес, в наши дни на Запад човек се среща по-скоро с песимизъм, основно свързан с три настоящи предизвикателства: размириците в мюсюлманския свят, възходът на Китай и вътрешно-западната икономическа и политическа склероза. Но този песимизъм е неоснователен, понеже никое от трите предизвикателства не е непреодолимо.

Модернизацията на мюсюлманите

Ислямският свят, от Мароко до Индонезия, обхваща 1.6 милиарда жители – повече от един на всеки пет жители на планетата. Огромното мнозинство от тях споделят общите глобални аспирации за модернизация на собствените им общества, постигане на средно-класови стандарти на живот и водене на мирен, продуктивен и смислен живот.

Обратно на онова, което твърдят някои, ислямът е напълно съвместим с модернизацията. Когато Малайзия построи небостъргачите „Петронас“ а Дубай издигна Бурж Калифа, те изграждаха не просто някакви физически структури, но заедно с това изпращаха метафизическо послание: ние желаем да бъдем част от модерния свят във всички негови измерения. Множество ислямски общества са образовали жените си. В малайзийските университети жените превъзхождат числено мъжете, и то в съотношение 65 към 35 процента. Дори и някои ислямски страни, които първоначално не са желаели да прегърнат идеите на модернизацията, днес вече започват да го правят. Например Катар, Саудитска Арабия и Обединените арабски емирати днес вече имат собствени филиали на големите западни университети. Една от причините за тази промяна е опитът на други региони като далечна Азия, който показва, че модернизацията не е просто равна на озападняване, тоест, че е възможно да се преследват икономически и социални цели и едновременно с това да се запазват собствените културни характеристики.

Вярно е, че определен брой млади мюсюлмани ще продължат да избират пътя на бунта срещу модерния свят, вместо интеграцията в него, ще се присъединяват към радикални ислямистки групи и ще се опитват да причиняват хаос където могат. Около 30,000 мюсюлмански бойци от целия свят, включително и от Запада, са се присъединили към редиците на Ислямска държава (позната също като ИДИЛ). Но колкото и да представляват основен проблем за глобалната сигурност, те със сигурност са само капка в морето на фона на онези примерно 200 милиона нерадикални мюсюлмани, които живеят мирно само в Индонезия. Тази страна избира последователно двама лидери, обвързани с идеята за интегриране на страната в модерния свят, а най-голямата ѝ мюсюлманска организация, наброяващата повече от 50 милиона членове Nahdlatul Ulama, се противопоставя публично на действията и идеологията на ИДИЛ.

Реалното предизвикателство следователно е не толкова ислямският свят сам по себе си, колкото изнамирането на начини, по които да бъдат насърчени про-модернизационните тенденции в него, като заедно с това бъдат ограничени радикалните. Разглеждайки нещата в ретроспектива, от страна на Запада е било грешка да се мълчи, докато чрез финансиране от Саудитска Арабия е бил драматично увеличен броят на радикалните религиозни училища [медресета] по целия свят. Една подобна инвестиция в наши дни, тоест да се изгради по едно добро модерно училище до всяко радикално такова, би довела до конкуренция на легитимността, което пък много вероятно би довело до разпространение на просветителските ценности надлъж и нашир. Такава програма би могла да бъде подхваната от агенциите на ООН, UNESCO и UNICEF, при сравнително скромни разходи, и това е само една от множеството различни линии, по които може да бъде атакуван този проблем.

Предизвикателството на китайците

Второто голямо предизвикателство, което безпокои много хора, е възходът на Китай. Но успехът на тази страна може в края на краищата също да се разглежда като окончателен триумф на Запада. Китайският император Кианлонг е писал в прословутото си писмо до британския крал Джордж III от 1793, „Нашата Небесна империя притежава всичко в пълно изобилие и не изпитва липса на продукти в собствените си граници. Следователно няма нужда да внасяме произведенията на външни варвари в замяна на собствената ни продукция“. Две столетия по-късно китайците разбират добре, че усвояването на западната модерност в собственото им общество е от решаващо значение за възраждането на страната им. Това доведе до бърз икономически растеж и нови, блестящи инфраструктурни проекти, триумф в изследването на космоса, впечатляващите Олимпийски игри от 2008 в Пекин и много други забележителни постижения.

Но, макар и китайското общество да е приело модерността с голям ентусиазъм, то не се е отказало от собствените си културни корени. Китайците подчертават китайскостта на собствената си цивилизация и не виждат никакво противоречие между нея и модерността. И действително, днес Китай преживява свой собствен културен ренесанс, подхранван от новото му благоденствие.

Двойствеността на китайското настояще се отразява в шизофреничната реакция на Запада към него. Правителството на Никсън усърдно търсеше нови отношения с Китай по времето на Мао, а когато Денг Сяопин направи големия залог да отвори страната, Западът приветства промяната. Съединените щати щедро приеха китайски продукти на пазарите си, допуснаха масивни търговски дисбаланси, приветстваха Китай в Световната търговска организация през 2001 и поддържаха отворени глобалните морски пътища, така че Китай да може да търгува свободно. Всичко това позволи на Китай да се утвърди през 2013 като световна търговска сила номер едно. Освен това Съединените щати щедро позволиха на повече от един милион китайски студенти да учат в техните университети.

Но възходът на Китай доведе и до сериозни страхове. Страната продължава да се ръководи от комунистическа партия, която не изпитва особено желание да възприеме [подходите на] либералната демокрация. Китай демонстрира и една войнствена страна в отношенията си с Япония и някои от страните-членки на Асоциацията на страните от Югоизточна Азия, когато става дума за териториални спорове в източен Китай и Южното китайско море. Възможността за появата на един агресивен, войнолюбив Китай, не може да се изключи напълно.

Но ние се намираме на огромно разстояние от дните, в които Мао открито говореше за възможността да се спечели евентуална атомна война, а китайската история подсказва, че в края на краищата Пекин ще предпочете да се присъедини, вместо да замени или отхвърли, настоящия световен ред, въдворен от Запада. Като първа световна търговска сила Китай има да губи най-много от един евентуален колапс на глобалната икономическа система. Нещо повече – нещото, от което китайците винаги са се страхували най-много, е било luan (хаосът). Това може и да води до сравнително груби мерки, предназначени да запазват реда вътре в страната, но заедно с това то би трябвало да подтиква Пекин и към подкрепа на базирания на правила ред на глобално ниво. Без съмнение, в процеса на придобиване на все по-голяма мощ, Китай ще става и все по-самоуверен. Това вече се случва. Но тъй като страната се нуждае от още няколко мирни десетилетия, за да довърши модернизацията си, тя има сериозни мотиви да се въздържа от военни действия и да избягва конфликтите.

Китайското общество никога няма да стане копие на някое от западните. Собствената култура на страната е прекалено богата, за да бъде абсорбирана от която и да било друга културна вселена. И все пак един модернизиращ се Китай ще бъде място, на което ще се припокриват множество различни [културни] аспирации, както например се случва при широкото разпространение на западната класическа музика в страната. През 2008 г. 36 милиона китайски деца са изучавали пиано (шест пъти повече от броя на децата, които правят същото в САЩ), а други 50 милиона изучават цигулка. Някои китайски градове са в състояние да напълнят с публика до 15 оперни зали в една и съща вечер.

Един модерен Китай с процъфтяващи западни оркестри и университети в западен стил предоставя мощно свидетелство за сливането на цивилизациите. Западните държавници трябва да позволят на тази динамика да се разраства, като заедно с това запазват търпение що се отнася до други сфери на промяна, като например в политическата област. Развитието на Китай няма да бъде непременно праволинейно, но в дългосрочен план то би трябвало да продължава в положителна посока.

Песимистични популисти

Третото голямо предизвикателство на съвременността идва от широко разпространената загуба на доверие от страна на Запада по отношение на собствената му система и бъдещ потенциал. Мудното темпо на растеж сред целия високоразвит свят, стагниращите нива на приходи сред голяма част от населенията му, увеличаващото се икономическо неравенство, политическата патова ситуация, както и появата на популистки настроени партии и политици от двете страни на политическия спектър са все неща, които подхранват широкоразпространеното усещане, че западните модели на управление и икономически мениджмънт започват да губят привлекателност.

Много от тези проблеми са реални и важни. Но те не са нерешими за едно смело ръководство, нито пък представляват някакви фундаментални слабости на западния модел. Така че от наша гледна точка песимизмът е драматично преувеличен, подобно на предишните вълни от безпокойство и пораженство, свързани с представите, че най-добрите времена на Запада са отминали. По-голямата опасност е, че масовият песимизъм може да се превърне в самоизпълняващо се пророчество. За мрачно настроените западни политици и обществености е много по-вероятно да виждат заплахи вместо шансове и да се оттеглят от участие в световните дела, отколкото да продължават успешно да ги ръководят.

Това се забелязва в надигащата се опозиция против, например, Трансатлантическото партньорство за търговия и инвестиции (ТПТИ) – голямо търговско споразумение, което ще спомогне в огромна степен за разширяването и задълбочаването на либералния ред в голяма част от земното кълбо. То става очевидно също и в увеличаващата се подозрителност по адрес на имигранти и бежанци, както и в нарастващата подкрепа за идеята за затваряне на границите. То може да бъде открито и в намаляващото доверие към и потенциално разрушаване на международни институции като Европейския съюз, доскоро образец на прогресивна международна интеграция.

За Запада би било огромен срам, ако той се отвърне от международния ред, който е създал сам след Втората световна война и който е осигурил толкова много сигурност, благоденствие и бързо развитие в хода на десетилетията. Напротив, той би трябвало да се опитва да затвърди този ред, наблягайки основно върху три стъпки: съвместна работа с Китай и Индия, укрепване на международните правила и подчертаване на положителните глобални тенденции, които се губят сред цялата истерия, обграждаща негативните такива.

Но защо Китай и Индия? Защото те имат най-големите населения и икономики в развиващия се свят; ръководени са от силни, реформаторски настроени ръководители и гледат към бъдещето с динамичност, оптимизъм и надежда. И двете страни разбират, че трябва да поемат по-големи отговорности при конфронтирането с глобалните проблеми, и че, както беше демонстрирано по време на парижкото споразумение за климата от миналата година, са готови да започнат го правят.

Макар че възходът на Китай е едно от всепризнатите чудеса на нашата епоха, скорошният възход на Индия също е много впечатляващ. Тази страна също прегръща модернизацията, глобализацията и просветителския рационализъм. А междувременно Индия поддържа най-голямата в света демокрация, успешно управлява една невероятно разнообразна културна и демографска мозайка, и успява да запази хладнокръвие и да поддържа [демократичните си] ценности дори пред лицето на постоянни терористически атаки.

Макар че и двете страни са азиатски сили, те се различават толкова много една от друга, че създаването на способности за едновременна работа и с двете, както и ученето от тях, би било огромна стъпка по посока на поддържането на един истински глобален ред. Бързото разпространение на университети и оркестри по западен образец говори за възможността за изграждане на нови мостове между Китай и Запада. Изключително успешната индийска общност в Съединените щати ще подпомогне пък изграждането на такива мостове към Индия. А цялото това сътрудничество ще подчертае и усили процеса на цивилизационно сливане.

За разлика от Китай и Индия, Русия се въздържа от пълно възприемане на модерността, макар че Съветският съюз е започнал своите процеси на модернизация по-рано от тези две страни. Русия се колеба дълго, преди да се присъедини към Световната търговска организация и все още не е приела идеята, че безрезервното участие в сегашния, базиращ се на правила ред, може да подпомогне собствения ѝ прогрес. Но колкото повече напредват Пекин и Делхи, толкова по-убедително ще изглежда за Москва да последва примера им.

Голяма част от днешната глобална многостранна архитектура е ценен дар на Запада за останалия свят. Но освен това е вярно, че основните западни сили са направили всичко възможно тези институции никога да не станат толкова силни или толкова независими, че да могат да създадат неприятности на създателите си. Генералните секретари на ООН винаги са били създания на постоянните членове на Съвета за сигурност, а шефовете на Световната банка и Международния валутен фонд са били подбирани най-вече сред хора, идещи от Съединените щати и Европа. Вярно е също, че доминацията в тези финансови институции е била използвана от време на време за постигане на извън-финансови цели. Тези политики трябва да бъдат преразгледани, защото легитимността на системата зависи от възприятието, че правилата ѝ се разработват и прилагат по начини, еднакво валидни за всички, а не от гледна точка на тесните интереси на малцина. Подбирането на силни лидери за водещите международни институции, както и предпазването на действията на тези институции от тясно фокусиране и политизиране представлява важна стъпка по пътя напред.

Има множество основания да се вярва, че състоянието на света ще се подобрява, докато прагматизмът и ползването на разума се превръщат в универсални правила на поведение. Западните университети са ключов елемент от тази тенденция. И то не защото учебните им програми биват просто копирани по целия свят. Далеч повече от това, днес вече се възприемат и възпроизвеждат целите екосистеми на модерния, изследователски университет, а възпитаниците на този род университети пък са хората, които на свой ред въвеждат модерни методи в образованието, здравеопазването, икономическия мениджмънт и обществените политики. Глобалните фирми за консултации в сферата на мениджмънта също допринасят за прогреса като разпространяват най-добрите практики и добри идеи от Запада към „останалите“ – и все повече в обратна посока. В резултат на това дори страни, считани в миналото за напълно изостанали и нефункциониращи, като например Бангладеш и Етиопия, днес с увереност навлизат в модерния свят.

Накратко, противно на ежедневните медийни заглавия, които крещят непрестанно за идещия край на света, той всъщност се сплотява все повече, вместо да се разпада. Засега сливането на цивилизациите се извършва най-вече чрез инжектиране на западна ДНК в останалите цивилизации. Но в хода на времето е най-вероятно преливането на култура и идеи да потече и в двете посоки. Това вече се случва в сферата на кулинарното изкуство, при която глобалните влияния вече напълно са проникнали в западните кухни. Нещо подобно би трябвало да се случи и в целия спектър на културните отношения.

Ще има трудности. Може да има дори и големи отстъпления. Сливането на цивилизациите и социалните или икономически промени, свързани с него, може да изглежда заплашително за мнозина, може да дава шансове на демагози, експлоатиращи масовите страхове дори и в ядрото на напредналия индустриален свят. Но все по-отворените и просветени общества имат добри шансове да избегнат тази опасност. През двадесет и първи век е далеч по-вероятно светът да бъде управляван от авторитета на идеите, отколкото от идеята за авторитета. Накратко, прогресивното направление в световната история, което повиши общото човешко състояние до невиждани никога преди това висоти, най-вероятно ще продължи.

Лорънс Самърс е почетен президент на Харвардския университет. Той е служил като финансов министър на САЩ от ١٩٩٩ до ٢٠٠١ и директор на Националния икономически съвет от ٢٠٠٩ до ٢٠١٠.

Кишор Махбубани е декан на Школата за обществени политики „Ли Куан Ю“ към Националния университет в Сингапур и автор на The Great Convergence: Asia, the West, and the Logic of One World.

В пасажите на историята

Автор(и): Марк Лила

През 1968 Хана Арент редактира „Озарения“, първия сборник с есета от Валтер Бенямин, който излиза на английски. По онова време извън Германия се знае малко за Бенямин, освен че е бил талантлив и оригинален литературен критик, който се самоубива през 1940 при опита си да се спаси от нацистите. Есетата, които Арент подбира за „Озарения“, отразяват преди всичко литературните му предпочитания, със задълбочени размишления върху Кафка, Бодлер, Пруст, Брехт и Лесков; сборникът съдържа и един великолепен текст за колекционирането на книги. Само последните две есета, относно техническото възпроизводство на произведенията на изкуство и върху философията на историята, дават известна представа за по-дълбоките философски амбиции на Бенямин.

По същото време обаче тези амбиции са предмет на ожесточени дебати в Германия. В средата на 1950-те Теодор Адорно и жена му Гретел редактират първото немско издание на избрани произведения от Бенямин. Главното предназначение на тези два тома е да осигурят място на Бенямин в пантеона на Франкфуртската школа, която го подкрепя и издава през 1930-те. През 60-те обаче двамата Адорно се оказват подложени на остри, дори безскрупулни нападки от страна на новата германска левица, която ги обвинява, че са цензурирали революционния марксизъм на автора. Политическият спор се задълбочава с публикуването през 1966 на избрана кореспонденция от Бенямин, под редакцията на Теодор Адорно и еврейския историк Гершом Шолем, един от най-старите приятели на Бенямин. Писмата разкриват, че от първия до последния си ден авторът им, макар още от млади години да изповядва един вид марксизъм, е бил дълбоко погълнат от теологически въпроси. Този аспект на мисълта му се откроява пределно ясно в писмата, разменени с Шолем, които съставляват най-голямата запазена част от кореспонденцията му. Това, което започва в Германия като дребнава разправия около идейното наследство на Бенямин, скоро се превръща в принципен спор за съотношението между политическите и теологическите идеи.

През 1994 писмата бяха издадени на английски под заглавие „Кореспонденцията на Валтер Бенямин, 1910-1940“. От чисто редакторска гледна точка този том има много недостатъци, но все пак той предостави на англоезичния читател възможност да се запознае с един важен, бих казал дори решаващ аспект от идейното развитие на Бенямин. Конвенционалното мнение за Бенямин в англо-американския свят е, че за разлика от мнозина други, той е успял да съчетае един подобаващ марксизъм с проникновена и находчива критика. Писмата обаче разкриват един по-теологически настроен и политически нестабилен мислител, чиито месиански копнежи го тласкат в опасна близост до пламъците на политическите страсти, които бушуват в Европа през по-голямата част от миналия век.

Валтер Бенямин се ражда през 1892 в заможно семейство на берлински евреи. Като аукционер и търговец на художествени произведения, баща му се сдобива със скромно благосъстояние, което по-късно увеличава като инвеститор. Мемоарните книги на Бенямин, „Берлинска хроника“ и „Берлинско детство“, съдържат горчиво-сладки размисли за привилегированото му детство в богатата западна част на града, спомени за разходки, за хладните отношения с родителите му и за абсурден лукс. Тъй като малкият Валтер е бил доста болнав като дете, родителите му го изпращат за две години в пансион в провинцията, един от чиито директори, Густав Вайнекен, е бил основна фигура в Младежкото движение[1]. Много скоро Бенямин започва да пише за DerAnfang, едно от списанията на движението, и остава свързан с Вайнекен и неговото ницшеанско педагогическо движение до Първата световна война.

Ранната кореспонденция на Бенямин е пълна с дискусии за Младежкото движение, но същевременно се долавя растящо съзнание за положението му на евреин в Германия. Малко се знае за отношението на неговото семейство към юдаизма, освен че майка му и баща му са били либерални, без да бъдат изцяло асимилирани. Узнаваме, че през лятото на 1912 младият Валтер, който подобно на много други германски евреи чете с голям интерес ранните есета на Мартин Бубер, флиртува с политическия ционизъм. Но в писмо до приятеля си Лудвиг Щраус от септември същата година той пише: „За мен съществуват три ционистки форми на еврейство: палестински ционизъм (естествена необходимост); германски ционизъм в неговата половинчатост; и културен ционизъм, който вижда еврейски ценности във всичко и работи за тях. Аз ще остана тук и мисля, че трябва да остана тук“. Той не променя своята позиция до края на живота си.

Отношението на Бенямин към политическия ционизъм отразява дълбокия му стремеж да избегне грозната политическа атмосфера на деня. Една от изненадите в писмата му е липсата на какъвто и да било коментар върху избухването на Първата световна война и твърде оскъдното ѝ споменаване през следващите години. Първоначално Бенямин ни прилича на аполитичен човек – може би не съвсем като Томас Ман, но подобен на мнозина от собственото си поколение, които обръщат гръб на олюляващите се институции на буржоазна Европа и се впускат в търсене на естетически изживявания или задълбават в ирационалните „философии на живота“, Lebensphilosophien.

Само че въпреки усилията на Бенямин да не забелязва войната, тя нахлува в ежедневието от всички посоки. През август 1914, в отчаяние от задаващата се катастрофа, двама от най-близките му приятели се самоубиват заедно в апартамента, където обикновено се срещат членовете на неговия кръжок; а не след дълго Вайнекен публикува националистическия манифест „Младежта и войната“, което принуждава Бенямин да се дистанцира от бившия си учител и Младежкото движение. През 1917 той симулира остър пристъп на ишиас и е освободен от военна служба; през лятото на същата година той и жена му Дора, за която се е оженил през април, се отправят в доброволно изгнаничество в Швейцария. Неговият нов приятел, Гершом Шолем, който също се отървава от военна служба, като симулира душевно заболяване, пристига в Берн през 1918 и те започват своя интензивен интелектуален обмен, който ще се окаже така плодотворен и за двамата.

Шолем и Бенямин се срещат за пръв път през 1915, макар че Шолем си спомня участието на Бенямин в една публична дискусия за ционизма две години преди това. В мемоарите си Шолем разказва, че той и по-големият от него Бенямин се почувствали незабавно интелектуално привлечени един към друг, въпреки своите философски и религиозни различия. Шолем също израства в средата на берлинското либерално еврейство, но още като младеж се ужасява от неговите културни компромиси. Веднъж в семейството му празнуват Коледа и той получава за подарък снимка на Теодор Херцел. Шолем е така отвратен, че започва да учи иврит, усвоявайки го много бързо. През 1917 семейството му го изгонва от къщи, защото е прегърнал ционизма, и той се отдава на изучаването на историята на кабалата.

Бенямин не споделя интереса на своя приятел към кабалата и дори не знае иврит. Но Шолем долавя у Бенямин „преданост към духовността, сякаш е книжник, изгнан в един друг свят, който търси своето „писание“[2]. Колкото повече се задълбочава в традициите на еврейския мистицизъм и месианство, толкова повече Шолем вижда в Бенямин „един теолог, захвърлен в царството на профанното“[3].

Публикуването на кореспонденцията на Бенямин в Германия привлече за пръв път вниманието към ранните му философски текстове, с техните силни теологически обертонове. Четени заедно с писмата от същия период, те до голяма степен потвърждават инстинктивното усещане на Шолем за духовния темперамент на неговия приятел. Един от най-ранните от тези оцелели текстове е късият, непубликуван ръкопис (1917-18), озаглавен „За програмата на бъдната философия“. Както Бенямин, така и Шолем започват своето философско обучение от Кант, който отскоро отново е станал актуален в Марбургския университет. Подобно на ранните романтици, те се чувстват едновременно привлечени и отблъснати от категоричното разграничение, което Кант прави между света на явленията, достъпен за науката, и света на духа и моралните цели; те са привлечени от признанието за съществуването на метафизическа сфера отвъд материалната, отблъснати – от игленото ухо, с което Кант ги свързва. Бенямин се нагърбва с философското предизвикателство да преодолее кантианското разграничение в рамката на собствената мисъл на Кант и заявява, че това е „главната задача на бъдещата философия“. Това, от което се нуждае философията, пише той, е „епистемологическа основа за една по-висша концепция на опита“, която да направи „логически възможен религиозния опит“. Тази мисъл намира отражение в писмо до Шолем от 1918, в което Бенямин пише, че етиката се нуждае от основание в метафизиката, за да осмисли „абсолютно божествения контекст на реда, чиято висша сфера е учението и чието въплъщение и първопричина е Бог“.

Подобни изявления, даващи израз на смътни въжделения за възраждане на религиозния опит след Просвещението, са общо място в историята на философския романтизъм. Обикновено те са свързани с един крипто-теологически подход към езика, който Бенямин споделя с предшествениците си от 18 и 19 век Хаман, Якоби, Шлайермахер, Новалис и Фридрих Шлегел. През 1916 той пише на Мартин Бубер: „Всяко действие, което произтича от експанзивната тенденция да се навързват заедно думите, ми се струва ужасно… Мога да разбера писането… като поетично, пророческо, обективно, що се отнася до въздействието му, но все пак само магическо, тоест като непосредствено в своето въздействие“. По-късно той казва на Хуго фон Хофманстал, че „всяка истина си има дом, своя наследствен дворец в езика“.

Бенямин се опитва да доразвие догадките си за езика и истината в едно трудно есе, „За езика като такъв и за езика на човека“ (1916). Той отхвърля „буржоазния“ възглед, че езикът се базира на някои условности, и застъпва „мистичния“ възглед, че имената са божествени същности, които са се замъглили и объркали след Вавилон. Бенямин настоява, че като превеждат взаимно различните езици, хората могат да положат началото на възстановяването на „безименния, неговорен“ език на природата, който е „остатък от съзидателното Божие слово“ и от който „се разгръща върховната яснота на Божието слово“.

Бенямин е наясно, че върви по пътя на романтиците, но през следващите няколко години той влиза в конфронтация с тях. Това намира най-силен израз в неговата дисертация и единствена академична книга в традиционния смисъл на думата – „Концепцията за художествената критика в германския романтизъм“, която е приета като докторска работа от факултета в Берн през 1919. В нея той отстоява тезата, че критиката е станала междувременно толкова влиятелна, че се възприема като по-ценна от самото художествено произведение. Романтиците ценят критиката, защото идеализират поета, писателя, художника; Бенямин идеализира критика, защото вижда в него фокусник, който изважда на повърхността истините, скрити в обектите. „Благодарение на Кант, концепцията за критиката придоби почти магически смисъл за по-младото поколение… Да бъдеш критичен означаваше да издигнеш мисълта толкова високо над всякакви ограничения, че осъзнаването на фалша на тези ограничения сякаш магически водеше до познанието на истината“.

Това виждане ще има важни последствия за кариерата на Бенямин. Той го доразвива още повече в прочутото си есе за романа на Гьоте „Сродства по избор“, което започва с дръзкото заявление, че това, което читателят държи в ръцете си, не е „коментар“, а критика, която се стреми да разкрие „истината, съдържаща се в произведението на изкуството“. На тази задача е дадена следната мистична формулировка:

Ако, използвайки едно сравнение, гледаме на разгръщащото се произведение като на горяща погребална клада, то коментаторът стои пред нея като химик, критикът – като алхимик. Докато за първия единствен предмет на неговия анализ са дървото и пепелта, за втория загадката се съдържа единствено в пламъка – това, което е живо. Така че критикът се стреми към истината, чийто жив пламък продължава да гори над тежките цепеници на миналото и леката пепел на изживяното.

За Бенямин, който по онова време е към края на двайсетте си години, това позоваване на алхимията може да е било не повече от сравнение, но приятелят му Шолем се отнася съвсем сериозно към тези неща. Шолем споделя разочарованието на Бенямин от Кант и от денатурираната „либерална“ теология, породила се от неговата философия; той също смята буржоазните благопристойности на вилхелминската култура за кухи и задушаващи. Но вместо да се обърне към романтизма, Шолем започва да изучава мистичните кабалистични текстове на средновековния юдаизъм, от които се надява да извлече историческа ориентация относно духовното разочарование от „принизената“ действителност, да разбере как то възниква в недрата на историята на религията и да осмисли реакцията спрямо него. Това е светлината, в която Шолем започва да разглежда ранните писания на Бенямин – и това е една наистина просветляваща светлина.

Изследователската му работа научава Шолем, че в юдаизма винаги е съществувало напрежение между Закона, като подготовка за спасението, и един силен месиански импулс, който систематично се противи на дисциплината на Закона и търси непосредствен, пряк контакт с божественото. Този импулс е антиномичен, апокалиптичен и утопичен. Той отхвърля обичайното позоваване на традицията или историческия прогрес, а вместо това вярва, че „трансцендентността ще нахлуе в историята, при което самата история ще загине и ще се превърне в руини, поразена от лъч светлина, идваща от един външен източник“. Традиционното еврейско правоверие се опитва да задуши този импулс, като дори отрича или изкривява неговата история. Ала всички тези усилия са обречени, тъй като „силата на спасението изглежда сякаш вградена в механизма на човешкия живот, озарен от Откровението“. „Анархичният полъх“ на месианството започва да вее в дома на правоверието, винаги когато живите източници на религията биват прокудени в мазето. „Дълбока истина е“, пише Шолем, „че добре подредената къща е опасно нещо“[4].

Според него германският юдаизъм от ранния 20 век е именно една такава къща. Херман Коен, водещата фигура на нео-кантианската философска школа, е най-видният застъпник на идеята за нова интерпретация на юдаизма в посока на чисто етична система, идея, която той развива в книги като „Религията на разума, изведена от източниците на юдаизма“ (1929). В другите си писания Коен твърди, че евреи и германци могат да живеят хармонично в едно либерално общество, за каквото той смята германското. Против този консенсус се разбунтува едно цяло поколение млади еврейски мислители, някои преди Първата световна война, други непосредствено след нея. Към това поколение спадат Шолем и Бенямин, а също така Мартин Бубер, Франц Розенцвайг, Франц Кафка, Ернст Блох и Лео Щраус. В кореспонденцията си Шолем и Бенямин дават да се разбере, че съзнават близостта си с тези автори, които често обсъждат. И двамата са били особено впечатлени от „Звездата на спасението“ (1921) на Розенцвайг, в когото виждат важен критик както на кантианството, така и на либералния юдаизъм; те ценят много и разказите на Кафка, които, както се изразява по-късно Шолем, „представляват интуитивно потвърждение на мистични теми, неизбежно лавиране между религия и нихилизъм“.

Това „лавиране“ става в полето на кабализма. Колкото повече Шолем навлиза по следите му в историята на евреите, толкова повече се убеждава, че би могъл да проследи тази линия и в своето поколение на млади еврейски мислители, които търсят спасение в един мирски свят. Никой друг сред това поколение не го привлича и обърква така, както Бенямин. В оплакванията на Бенямин от духовната мизерия на модерността и студенината на разума, в неговата виталистична възхвала на изкуството и езика Шолем долавя вековечния глас на онези, които в кабалистичния фолклор биват наричани „повелители на свещената душа“. Тези души са надарени с необикновена способност за проникновение и са способни да възраждат секнали религиозни култове. Но, както е добре известно на Шолем, те са също така податливи на илюзии и самоунищожение – особено в условията на секуларната модерна епоха и особено, когато се ориентират към политиката.

Бенямин започва да проявява интерес към политическата тематика едва през 20-те години, след войната и тъкмо, когато личният му живот започва да се разпада. През 1920 икономическото положение в Германия налага завръщането му от Швейцария. Едва пристигнал в Берлин, той се скарва с родителите си, които искат от него да се захване с редовна работа. Нещата се усложняват още повече, когато през 1921 както Бенямин, така и жена му, Дора, се влюбват – тя в стария съученик на Валтер, Ернст Шьон, а той в скулптурката Юлия Кон, сестрата на друг негов приятел. Двамата решават да се разделят временно, след което отново се събират заради малкия си син. И двете любовни афери не продължават дълго, но бракът им е окончателно разбит и през 1930 те се развеждат.

Въпреки че външно животът на Бенямин се променя драматично през тези трудни години, неговите първи политически текстове демонстрират забележителен континуитет с теологическите спекулации от швейцарския му период. През 1920 той публикува „Критика на насилието“, едно неясно и неособено успешно писание срещу Réflexions sur la violence – есето на Жорж Сорел, превръщащо се в ключов текст за мислителите както от радикалната десница, така и от радикалната левица. Бенямин критикува Сорел, но същевременно споделя виждането му, че буржоазният живот и парламентарната политика се базират на нелегитимната употреба на официално санкционирано насилие. Бенямин предлага друг вид насилие – регенеративно, „законодателно“ насилие, което според него може да доведе до създаването на един нов социален ред. Не така експлицитен по отношение на насилието, но не по-малко апокалиптичен е късият „Теологично-политически фрагмент“, написан по-късно през същата година. В него Бенямин отбелязва, че „единствено Месията консумира изцяло историята“, но историята по никакъв начин не ни подготвя за неговото пристигане: месианският момент настъпва без предварително оповестяване и довежда историята до рязък, ако не и насилствен стоп. Според Бенямин стремежът към отмиране на естествения свят „е задачата на световната политиката, чийто метод трябва да бъде наречен нихилизъм“.

Ако след тези есета Бенямин не беше написал нито дума повече за политика, днес ние щяхме да го възприемаме вероятно като последовател на онова дифузно виталистично течение в европейската философия от началото на 20 век, което след Първата световна война привлича много интелектуалци към възгледите на радикалната десница. Като млад, той попада на писанията на Лудвиг Клагес, популярния (по-късно антисемитски) философ, чийто тритомен труд „Умът като противник на душата“ (1929-32) атакува рационалистичната традиция на западната философия за това, че разлагала виталистичните източници на познанието, волята и естетическия опит. Освен това Бенямин внимателно изучава и коментира работите на Йохан Якоб Бахофен, един етнолог от 19 век, чиито теории за езическите митове и символи се пропагандират активно от кръга на Щефан Георге, в който влиза впрочем и Клагес. Кореспонденцията на Бенямин показва, че през целия си живот той е бил привличан от десните теоретици на мита, еротиката, властта, сънищата и въображението. Същевременно трябва да се отбележи, че той винаги е отхвърлял политическата употреба на тези теории.

Схващането на Бенямин за критиката като алхимическа процедура, убеждението му, че политиката е въпрос на апокалиптичен нихилизъм, и уклонът му към десния витализъм, всичко това намира място в неговата най-важна работа от 20-те „Произходът на немската траурна драма“. През 1923 той се премества във Франкфурт с цел да се хабилитира, за да може да преподава в университета и да стане – както сам се изразява по-късно – „първото име на германската литературна критика“. Това се оказва едно катастрофално почти от всички гледни точки решение. Неговите професори са враждебно настроени към заплануваната дисертация за отдавна забравената германска „траурна драма“ (Trauerspiel) от 17 век, тъй като смятат, че това е тема от нищожен академичен интерес. Освен това Бенямин изглежда решен да пренебрегне всички академични условности, като развива тезата си в крайно езотеричен стил. А на всичко отгоре предлага за предговор един съзнателно мъгляво издържан „познавателно-критически пролог“, в който излага вижданията си за Платон, германския идеализъм, романтизма, красотата, произведението на изкуството, езика и символизма. Пред приятеля си Шолем, авторът сам определя тези несмилаеми страници като демонстрация на „безмерна наглост“, страници, които можели да бъдат разбрани само от познавачите на кабалата. Накрая Бенямин оттегля дисертацията си, тъй като му дават да разбере, че тя няма да бъде приета.

Но ако професорите му се бяха насилили да се зачетат отвъд пролога, те щяха да забележат може би, че книгата представлява наистина важно изследване на алегоричните измерения на един почти забравен жанр, черпещо вдъхновение от работата на историка на изкуството Алойс Ригъл. Бенямин характеризира барока като епоха на остра историческа криза, времето, когато европейците осъзнават разпадането на опиращия се на религията средновековен свят, но преди появата на модерния. Това е времето, когато хората надникват в бездната и придобиват усещането за абсолютното разделение между небе и земя. „Отвъдното е изпразнено от всичко, в което би могло да се долови и най-слабият повей от света“. Човекът на барока има чувството, че се носи към един водовъртеж от „катастрофално насилие“. Според Бенямин траурната драма е алегория на това изживяване. Тя представя един свят без ред и герои, който е пропит от меланхолията на държавници, тирани и мъченици, смазани от собственото си чувство за вина.

Според признанието на Бенямин неговите теологически и политически разсъждения в книгата му за траурната драма са били вдъхновени и от десния теоретик на правото (и впоследствие нацистки функционер) Карл Шмит, чиято работа „Политическа теология I“ тъкмо е излязла през 1922[5]. Две основни идеи привличат вниманието на Бенямин. От една страна, постановката на Шмит, че „всички важни концепции на модерната теория за държавата са в последна сметка секуларизирани теологически концепции“. И на второ място, идеята на Шмит, че всички законови норми почиват, експлицитно или имплицитно, върху решението на суверена, който прилага правилата към действията на хората или разпорежда влизането в сила на „изключение“ от тях. Тази теория, която впоследствие става известна като „децизионизъм“, намира обобщение в известната максима на Шмит, че „суверенът е онзи, който взима решението за извънредното положение“. Траурната драма, в която принцове, министри и дори убийци са показани във върховния момент на взимането на едно съдбоносно решение, отразява живота през бароковата епоха, точно както Шмит си представя политическия живот: като състояние на перманентно „извънредно положение“.

Нищо от онова, което Бенямин пише, не изненадва впрочем Шолем. В своето есе от 1964, посветено на приятеля му, той отбелязва:

Дори при автори, чийто мироглед носеше определено реакционни черти, той беше в състояние да долови подмолния тътен на революцията, и изобщо той притежаваше много развит усет за онова, което наричаше „странното взаимодействие между реакционната теория и революционната практика“. Секуларизираната еврейска апокалиптика е съвсем осезаема в тези анализи, без изобщо да се отрича от произхода си.

Но за приятелите му от левицата слабостта на Бенямин към реакционни писатели си остава силно смущаваща загадка[6]. Дори през 1930-те, когато отдавна вече е прегърнал марксизма и работи съвместно с Бертолт Брехт, Бенямин подарява на Шмит екземпляр от книгата за траурната драма, като в посвещението отбелязва, че в работите на Шмит винаги е намирал потвърждение на собствените си мисли върху естетиката. Всъщност не е толкова чудно, че Бенямин се отнася сериозно към този тип автори; между войните буквално всички – включително и авангарда – пият от един и същ мътен извор. Всъщност истинската загадка е защо по-късно Бенямин продължава своите теологическо-политически търсения на твърдия, непроходим терен на марксизма.

За онези, които го познават, е ясно, че през 1920-те той изживява „преображение“ (собствената му дума), което го отвежда от теологическите спекулации към марксизма, макар че нито те, нито по-късните му читатели са единодушни по въпроса какво точно представлява тъй нареченото преображение. Все пак това изживяване може да бъде датирано към лятото на 1924, което Бенямин прекарва на остров Капри в компанията на философа Ернст Блох. Там той се запознава с радикалната латвийска комунистка Ася Лацис, която прави политически театър с Брехт, а по-късно става жертва на сталинистките чистки и прекарва десет години в един лагер в Казахстан. Както става ясно от кореспонденцията му, той веднага се влюбва в нея и през следващите няколко години двамата поддържат една непостоянна връзка, която обаче тласка Бенямин към левия лагер, който дотогава не го е интересувал особено. Шолем веднага забелязва промяната в писмата на Бенямин, които съдържат все повече едва прикрити намеци за Лацис. След като се връща в Берлин Бенямин се опитва да разсее загрижеността на приятеля си, като пише: „Що се отнася до комунистическите сигнали – надявам се, че един ден ще ги възприемеш по-добре, отколкото когато идваха от Капри“. Той обещава също, че ще му обясни допира си „до една крайна болшевишка теория“. След което се отдава на изучаването на „История и класово съзнание“ от Дьорд Лукач. Същевременно той помолва Лацис да го представи на Брехт, с когото започва да се среща през същото лято; отношението му към Брехт е едва ли не угодническо и това не се отразява добре на писането му.

Беняминовите обяснения и самооправдания на ориентацията му към марксизма продължават до средата на 30-те и представляват кулминацията на тази забележителна кореспонденция. През май 1925 той пише на Шолем, че ако публицистичните му планове се провалят, „тогава вероятно ще ускоря задълбочаването си в марксистката политика и ще вляза в партията“ – макар че в същото време заиграва и с идеята да започне да учи иврит. Малко след това той пише на Мартин Бубер, че все още се колебаел между „култова или комунистическа дейност“. След като през 1926 се премества в Париж, за да се заеме с превода на Пруст, той отново се опитва да обясни новото си мислене на озадачения Шолем. Аргументацията му е всичко друго, но не и успокояваща:

Аз не съм готов да призная, че съществува разлика по същество между тези две изповедания [религиозното и политическото]. Но същевременно не е възможно и сближение между тях. Тук става дума за една идентичност, която се проявява единствено в парадоксалното преобразяване на едното в другото (без значение в коя посока), когато е налице неотменимата предпоставка, че всяко проследяване на действието се извършва безмилостно и с радикално намерение. Затова задачата тук не е да се решиш веднъж завинаги, а във всеки отделен момент… Да действам винаги радикално и никога логично по най-важните въпроси би била и моята позиция, ако един ден вляза в комунистическата партия (което пък би трябвало да зависи от някоя последна прищявка на съдбата)…, защото смислени политически цели не съществуват.

Есенциалното единство между теологическото и политическото, „безсмислието“ на политическите цели, господството на съдбата, копнежът по едно радикално, нелогично решение „без значение на посоката“ – с тези няколко фрази Бенямин обобщава всички основни теми на ранните си политически писания, макар че сега вече той ги равнява по марксизма, а не по писанията на Жорж Сорел или Карл Шмит. Така че първоначално Беняминовият марксизъм се явява в писмата му като ирационален акт на ангажираност, като акт на „децизионизъм“.

Обръщането към марксизма не е рядкост по онова време, но жестът на Бенямин си остава загадка. Докато ранните му работи утвърждават независимостта на едно духовно царство отвъд „опорочената“ модерна действителност, сега изведнъж той се нарича материалист; след като е критикувал историческия напредък в името на един смътен апокалиптичен месианизъм, сега той се нарича марксист, който подкрепя политическия акционизъм на комунистическата партия. Как е възможно това?

Гершом Шолем смята, че е намерил отговора. Както пише по-късно, на всички месиански движения и мислители е присъщ опасният импулс „да се стремят нетърпеливо към крайната цел“, опитвайки се да постигнат на земята онова, което ни е обещано на небето. Религиозната история показва, че „при всеки опит за осъществяването [на този импулс] зейва пропаст, която довежда всяко негово проявление ad absurdum“. Шолем се е занимавал вече с някои кабалистични ереси в юдаизма, които проповядват учението за „спасение чрез грях“ и заменят дисциплината на Тората с една мистериозна анти-Тора, която обявява материалното удовлетворение за път към спасението. „Благословен е онзи, който позволява забраненото“, учи самозваният месия Шабатай Цви, като забраненото обикновено е профанно по природа[7].

Ако четем историческите текстове на Шолем успоредно с писмата му до Бенямин, започваме да разбираме силата на реакцията му спрямо внезапния ляв завой на неговия приятел. За Шолем марксизмът е не само материалистическа ерес; той разбира, че автентичното свещено вдъхновение на Бенямин ще се изгуби в процеса на своята профанна трансформация. И може би не само това. Бенямин е заприличал на човек, който стои на ръба на пропастта, или както се изразява един негов приятел християнин – „на човек, който току-що е слязъл от кръста, но вече е на път да бъде прикован към друг кръст“. Ала най-голямото опасение на Шолем е, че Бенямин ще се захване с активна комунистическа дейност, което би било не само акт на интелектуална самоизмама: в политическата атмосфера на ваймарска Германия това би могло да се окаже и заплаха за живота му.

В писмо от 1931 той изразява открито опасенията си:

… че съществува тревожно отчуждение и несъответствие между твоето истинско и твоето привидно мислене. Ти не стигаш до прозренията си чрез стриктно прилагане на материалистическия метод, а независимо от него, [или] чрез заиграване с двусмислията и интерференциалните форми на този метод… [Ти] би могъл да бъдеш една извънредно важна фигура в историята на критическата мисъл, легитимен продължител на най-продуктивните и автентични традиции на един Хаман и Хумболт. От друга страна, явните ти усилия да впрегнеш тези резултати в една рамка, в която изведнъж те се явяват сякаш резултати на материалистически размишления, въвежда един напълно чужд формалистичен елемент, от който всеки интелигентен читател лесно може да се дистанцира… Притеснен съм от това да си призная, че тази самоизмама е възможна, само защото е желана от теб, нещо повече: че тя може да просъществува само докато не бъде поставена на материалистическо изпитание. Абсолютната сигурност какво ще стане с твоите работи, ако ти хрумне да ги представиш вътре в комунистическата партия, е направо потискаща… Че твоята диалектика не е материалистическата диалектика, към която се стремиш да се доближиш, ще стане недвусмислено и експлозивно ясно в момента, в който бъдеш демаскиран от своите съ-диалектици като типичен контрареволюционер и буржоа… Опасявам се, че високата цена на тази грешка ще бъде платена от самия теб… Ти, разбира се, няма да бъдеш последната, но може би най-непонятната жертва на объркването между религия и политика.

Опасенията на Шолем, че Бенямин ще се предаде изцяло на комунизма, се оказват обаче неоправдани. Беняминовият марксизъм си остава от кабинетен тип и всяка среща с реалната комунистическа политика го разочарова. През есента на 1926 той посещава за кратко Москва, за да се види с Ася Лацис, но от дневника му научаваме, че това пътуване в сърцето на революцията е било лично и политическо фиаско: Москва е далеч от всякаква утопия, Бенямин не знае руски, а Лацис има други любовници. Той носи статия за Гьоте, поръчана му от „Голямата съветска енциклопедия“, но издателите я отхвърлят като едновременно хетеродоксална и догматична. „Изразът „класова борба“ се среща по десет пъти на всяка страница“, оплаква се пред Бенямин един от съветските функционери.

През десетте години, последвали обрата на Бенямин към марксизма, в отношенията му с Шолем настъпва обяснимо охлаждане. Все пак двамата приятели намират повод за сближение през лятото на 1934, когато Бенямин изпраща на Шолем чернова от впечатляващото си есе за Кафка. Това есе представлява може би най-пълноценният опит на Бенямин да съчетае онова, което в едно по-късно писмо нарича „житейския опит на съвременния градски човек“, с „мистическия опит“. Той пише, че разказите на Кафка бивали възприемани като притчи, но…

те не са притчи и не искат да бъдат възприемани като такива; те са създадени така, че да бъдат цитирани, да бъдат разказвани и обяснявани. Разполагаме ли обаче с учението, което се придружава от притчите на Кафка и се обяснява в жестовете на К. и в държането на неговите животни? Няма такова; най-многото, което бихме могли да кажем, е, че то е загатнато тук и там.

Шолем отговаря, че бил „98 процента“ доволен от интерпретацията на своя приятел, според която Кафка е човек, който търси, но не успява да намери спасение в модерния свят, тъй като религиозната традиция се е обезсмислила. Този провал се проявява особено ярко в един разговор с Макс Брод; Кафка казва, че в света има безкрайно много надежда, „но не и за нас“.

Есето за Кафка потвърждава преценката на Шолем, изразена първоначално в тревожните му писма от началото на 1930-те и потвърдена по-късно в мемоарите му, че Бенямин извлича своите най-важни идеи от заниманията си с теологически въпроси, които неговият идиосинкразен материализъм само разводнява. Това се потвърждава изненадващо и от Бертолт Брехт, с когото Бенямин прекарва лятото на 1934. Както научаваме от „Разговори с Брехт“[8], последователният материалист Брехт е бил разочарован и озадачен от теологическия уклон на Бенямин, проявяващ се в есето му за Кафка. Според Бенямин Брехт наричал Кафка „празен мечтател“, „еврейче“, „сгърчено, неприятно създание“, чиито мистични дълбокомислия били много далеч от чистото мислене, което времето повелявало. Беняминовата възхвала на проваления месианизъм на Кафка само наливала вода в мелницата на „юдейския фашизъм“, защото усилвала буржоазния копнеж по харизматични лидери.

Явно Бенямин не е бил подходящ за интелектуална комунистическа дейност; неговият марксизъм, ако изобщо може да се нарече така, остава тясно свързан с първоначалните му теологически търсения, от които никога не успява да се освободи. Той сам признава това в писмо до Макс Рихнер от 1931, макар че се опитва да защити политическата си позиция:

Никога не съм бил способен да работя и мисля иначе, освен, ако мога да се изразя така, в теологически смисъл – а именно, в съответствие с талмудическото учение за четиридесет и деветте степени на смисъла във всеки пасаж от Тората. Тъй че, според моя опит, и най-изтърканата комунистическа баналност съдържа повече смислови йерархии, отколкото днешното буржоазно дълбокомислие, което винаги има единствено смисъла на апологетика.

Подобни формулировки поставят Бенямин в интелектуална ничия земя, където нито теологът Шолем, нито материалистът Брехт са в състояние да го последват.

Или пък това може би не е била ничия земя? Във всеки случай Теодор Адорно не е мислил така. Днес Адорно е известен най-вече като виден представител на Института за социални изследвания, тъй наречената Франкфуртска школа, към която се присъединява официално през 30-те, след като през предишното десетилетие Институтът се е превърнал в духовен дом за онези марксисти, които търсят среден път между комунистическото правоверие и буржоазния либерализъм. Той познава Бенямин от студентските им години във Франкфурт и го цени извънредно много. Макар и безразличен към теологическите интереси на Бенямин, които последният споделя с Шолем, Адорно възприема марксисткия завой на Бенямин като знак за продуктивна секуларизация на мисълта му и храни надеждата, че заедно биха могли да разработят нова теория, обясняваща понижената естетическа чувствителност на модерността. Двамата са в приятелски отношения през късните 20-те и началото на 30-те, които стават още по-тесни след като през 1933, подтикван от Гретел Адорно, Бенямин избягва в Париж.

Между преминаването му към комунизма и бягството от Германия, Бенямин се е сдобил вече с известно реноме като критик. Той припечелва задоволително, като пише за вестници и уважавани периодични издания от калибъра на Literarische Welt, работи също и за различни радиопрограми. По този начин той може да си позволи да пътува из цяла Европа. Но когато през 1933, няколко седмици след пожара в Райхстага и малко преди Хитлер да установи окончателно своята диктатура, емигрира, Бенямин се оказва изведнъж без възможности за издръжка. Известно време той продължава да пише за германския печат под различни псевдоними, но скоро това става трудно и поръчките намаляват. За да пести пари, той прекарва дълго време при приятели на Ибиса и с Брехт в Дания. Накрая е принуден дори да преглътне гордостта си и да се завърне за известно време при бившата си жена, Дора, която поддържа пансион в Сан Ремо. Последните седем години от кореспонденцията му са потискащо четиво, тъй като читателят става свидетел на неосъществимите му планове за финансово спасение и на провала на малкото обещаващи възможности.

Без самоотвержените усилия на Адорно в помощ на неговия приятел, Бенямин нямаше да може да оцелее през годините на изгнание. Когато през 1933 Институтът се премества първо в Женева, а по-късно в Ню Йорк, Адорно успява да уреди Бенямин да пише редовно за списанието на Института, Zeitschrift für Sozialforschung, което му осигурява известен приход. Този месечен приход се увеличава, когато Бенямин се съгласява да напише една голяма студия за Париж през 19 век. Началото на „Проект: пасажи“, както ще бъде наречено впоследствие това произведение, е положено още през 1927, когато на Бенямин му хрумва да прибегне до литературния монтажен стил на сюрреалистите, за да пресъздаде живота във Франция през 19 век. Непосредственото му вдъхновение идва от публикуваната предишната година творба на Арагон Le Paysan de Paris, която започва с една мечтателна разходка из пасажа на Парижката опера. За пръв път той споменава есето за парижките пасажи в писмо до Шолем от 1928, в което изразява увереност, че ще го завърши до две седмици. За всеобщо удивление обаче „Проект: пасажи“ поглъща творческата енергия на Бенямин през следващите тринайсет години и до смъртта му остава просто хаотична сбирщина от бележки, вестникарски изрезки, наброски и есеистични фрагменти, които Жорж Батай като по чудо успява да опази в Националната библиотека през цялата война. Този наброяващ повече от хиляда страници конволут бе издаден междувременно, но читателят трябва да се обърне към последните текстове на Бенямин, ако иска да разбере какви са били намеренията му. В „За някои мотиви у Бодлер“, един от най-важните фрагменти в „Проект: пасажи“, Бенямин контрастира изпразнения от съдържание опит (Erlebnis) на модерния човек със символичния, богат поетически опит (Erfahrung). Той тълкува „Цветя на злото“ като отражение на разпада на „аурата“ на модерния свят – онези символни асоциации, които навремето са позволявали на свещените неща „да отвръщат на погледа ни“, по думите на Бенямин. В есето си за „Произведението на изкуството в епохата на неговата техническа възпроизводимост“ (1936) той е анализирал вече как модерните производителни сили лишават художествените произведения от тяхната аура, като ги откъсват от човешките традиции, от които са възникнали. Целта на „Проект: пасажи“, според Бенямин, е да разкрие по-задълбочено как буржоазният 19 век разрушава аурата на материалния свят, подменяйки я с едно съновидение, „фантасмагория“, която едновременно отразява и компенсира противоречията на капиталистическото общество; това е история на разочарованията на буржоазията.

Впрочем според първоначалната си концепция „Проект: пасажи“ прилича по-скоро на студиите върху сънищата, архетиповете и колективната памет на Лудвиг Клагес и неговите последователи, които отдавна вече използват понятието „аура“ в своите работи. Много скоро обаче, под влиянието на Адорно, проектът на Бенямин придобива друга форма и съвсем грандиозни пропорции. Когато двамата започват да обсъждат проекта през 1929, Адорно незабавно вижда в него модел за своята нова критическа теория, онази „primaphilosophia, която ни е дадена“. Той насърчава Бенямин да разшири своя проект, като го постави по-солидно върху основата на Марксовата концепция за стоковия фетишизъм. По-късно Бенямин казва, че тази среща сложила край на неговата „рапсодична наивност“ и той се заел със сериозното изучаване на Маркс, когото дотогава познава само от втора ръка през работите на Лукач. Така че към началото на 1930 той пише на Шолем, че „Проект: пасажи“ е театърът на всичките мои борби и всичките мои идеи“.

Това се оказва обаче театър на разочарованието. През 1935, в замяна на финансовата подкрепа от Института за социални изследвания, Бенямин представя един ясен, добре организиран проспект на текущата си работа върху „Париж, столицата на 19 век“. В него той очертава прецизно една нова форма на социална история, опираща се на архитектурата, нравите, облеклото, литературата, фотографията, градското планиране и много други теми. Той цитира максимата на Жул Мишле, че „всяка епоха мечтае за следващата“, и изразява надежда, че тази нова история ще ни научи „да разпознаваме руините на буржоазията, още преди да са се разпаднали“. Впоследствие това кратко есе ще се окаже извънредно влиятелно за съвременните историци, които, следвайки линията на Бенямин, произведоха огромна – в доста случаи съмнителна по качество – литература върху колективното подсъзнателно на 19 век.

Впрочем четенето на необятната маса от материали, свързани с „Проект: пасажи“, е кошмарно начинание, тъй като от него стават видни не толкова руините на буржоазния живот, колкото руините на един интелектуален живот в неговата последна продуктивна фаза. Трийсет и шестте папки с цитати и афоризми – за модата, скуката, стоманените конструкции, проституцията, стоковата борса, историята на сектите и т. н. – са на моменти интересни и понякога забавни, но като цяло изобилстват с повторения и са просто тягостни. Академичните беняминисти, които предприеха направо героични усилия за възстановяването на тази ненаписана и не поддаваща се на написване работа, подходиха обаче към материала така свещенодействено, сякаш става дума за ново издание на Pensées на Паскал.

Известна отговорност за провала на Беняминовия проект носи и Адорно, който в поредица от дълги писма постоянно увещава Бенямин да променя концепцията си. Същевременно от писмата става видно искреното убеждение на Адорно, че по този начин се опитва да спаси приятеля си от самия себе си. Адорно, който разглежда „Проект: пасажи“ като потенциален модел за една секуларна критическа теория на буржоазната култура, започва да се притеснява, виждайки как в ръцете на Бенямин този модел осцилира между един виталистичен мистицизъм и един направо примитивен марксизъм. През 1935 Адорно отхвърля проспекта с мотивировката, че бил „недиалектически“ и че Бенямин бил все още „в плен на буржоазната психология“. Писмото изобилства с усукани възражения като това, например: „Тук влиза, ако разбирам правилно, и Хаусман, чието класово съзнание, тъкмо чрез въздигането на стоковия характер в хегелианско самосъзнание, предизвиква взривяването на фантасмагорията“. По-късно същия месец Бенямин отговаря с едно тъжно и пълно със самообвинения писмо (до Гретел, а не до самия Адорно), с което приема отправената му критика и обещава другия път да се поправи.

През следващите четири години Бенямин продължава да получава месечно заплащане от Института и да пише редовно за неговото списание, често по теми, които не го интересуват особено. Междувременно „Проект: пасажи“ продължава да се разраства и постепенно излиза от контрол, докато личното положение на автора му става все по-трудно. През 1938, в навечерието на войната, Бенямин предлага един огромен ръкопис, като миниатюрен модел на „Проект: пасажи“, ала среща същите възражения, които Адорно е повдигнал вече през 1935. „Нека се изразя колкото е възможно по-просто и хегелиански“, започва Адорно без капка ирония. Той се оплаква, че Бенямин правел твърде тясна връзка („рязка и дори каузална“) между данъка върху виното и стихотворението на Бодлер за виното. След което добавя ненужно: „Материалистическата детерминираност на културните характеристики е възможна, само ако бъде опосредствена от цялостния процес“. Бенямин е съкрушен. Разменят се още писма докато накрая, през 1939, една силно променена версия на есето, под заглавие „За някои мотиви у Бодлер“, излиза в Zeitschrift für Sozialforschung.

Въпреки че по-късно Гершом Шолем сътрудничи с Адорно при издаването на съчиненията на Бенямин, той, както и Хана Арент, винаги са съжалявали, че Бенямин се свързва с Франкфуртската школа. И двамата са благодарни наистина на Института, че оказва финансова подкрепа на Бенямин, но смятат, че марксистката критическа теория е поначало безсмислено начинание, и освен това, че изобщо не е в състояние да изведе истински ценното в работите на Бенямин. Макар Бенямин да цени ума на Адорно, в писмата му се долавя разочарование от редакционните ограничения, налагани от Адорно и Хоркхаймер; разочарованието му се подсилва несъмнено и от неговата финансова зависимост от Института.

Ние никога няма да узнаем дали интелектуалното развитие на Бенямин щеше да поеме в посоката на Адорно, към една нова секуларна, диалектическа естетика. През есента на 1939, със започването на германскияBlitzkrieg, Адорно е интерниран в лагер за вражески чужденци. През цялата следваща година той отчаяно се опитва да се снабди с виза за Америка, като същевременно отхвърля поканата на бившата си жена да се присъедини към нея в Англия. През май 1940 германците нахлуват във Франция и през юни Бенямин побягва, първо в Лурд, сетне в Марсилия. През август с помощта на Хоркхаймер той успява най-сетне да получи виза, но не намира място на заминаващите кораби. В края на септември, заедно с група бежанци той се опитва да прехвърли Пиринеите, но е задържан от испанските граничари в Порбоу. През нощта той взима свръхдоза морфин и умира. На другия ден останалите от групата пресичат безпрепятствено границата.

Надгробният камък на Бенямин в Порбоу цитира неговата мисъл: „Няма документ на културата, който да не е същевременно и документ на варварството“.

Няколко месеца след самоубийството на Бенямин, Хана Арент успява да избяга от Франция в Испания. Когато минава през Порбоу, тя спира, за да потърси гроба на своя приятел, но не го намира. В багажа си обаче тя носи нещичко от него: кратко есе, един вид интелектуално завещание, озаглавено „За концепцията на историята“, което Бенямин ѝ поверява малко преди опита си за бягство. Неговото изрично желание е то да не бъде публикувано, но когато Адорно получава ръкописа, той решава, че текстът е твърде важен, за да остане в частни ръце. И така през 1942 есето е публикувано от Института за социални изследвания във вид на циклостилно копие, като възпоменателен жест към паметта на Валтер Бенямин. Оттогава то се е превърнало в един най-спорните текстове в творчеството на Бенямин.

В него авторът дава израз на своята апокалиптична представа за европейската политика в края на 1930-те, както и на разочарованието си от комунистическото предателство, проявило се в пакта Хитлер – Сталин. Преди това Бенямин упорито мълчи за московските показни процеси през 30-те и нито веднъж не отваря уста, за да разкритикува Сталин публично, дори и след изпращането на Ася Лацис в гулага. Ала Сталиновият пакт с дявола окончателно разбива всички илюзии, които Бенямин може да е хранил за спасителната мисия на комунизма. През 20-те той заиграва с идеите за божествено насилие, радикален децизионизъм и политически нихилизъм; в началото на 30-те той все още може да си позволи да идеализира бесовете на онова, което нарича „деструктивен характер“. Ето че сега обаче се задава истинският апокалипсис, който се придружава от сатанинско насилие – а не от месията.

На едно по-дълбоко равнище „За концепцията на историята“ е последният драматичен сблъсък между Беняминовата теологическа метафизика и неговия исторически материализъм. Есето започва с метафоричното описание на философията на историята като партия шах. Куклата, наречена исторически материализъм, може да спечели, „само ако се възползва от услугите на теологията, която днес, както знаем, е малка и грозна и изобщо не е за гледане“. Какво може да научи материализмът от теологията? По същество, че идеята за историческия прогрес е илюзия, че историята е просто редуване на катастрофи, които оставят след себе си разрушения, стигащи чак до небето. Членовете на работническата класа са допуснали да бъдат заслепени от идеята за историческия прогрес, пропускайки да забележат, че растящото подчиняване на природата има трагични социални последици. Съзнанието им е било приспано и те не са усетили, че се намират в „извънредно положение“, предизвикано от надигащите се сили на фашизма. Затова и не са реагирали на тази заплаха. Сега материализмът трябва, с „монашеска дисциплина“, да се откаже от вярата си в непрестанния исторически напредък и да я замени с концепция за историята, стояща по-близо до традиционния юдаизъм, който проповядва, че „всеки миг може да се окаже вратичката, през която ще влезе Месията“. По-късно Шолем отбелязва, че в този херметически текст от историческия материализъм не остава нищо, освен името му.

Мнението на Шолем за Бенямин, като „теолог, който се е изгубил в царството на профанното“, беше в продължение на десетилетия спънка за привържениците на марксизма и критическата теория, които биха искали да си присвоят наследството на този странен мислител. Напоследък, с пробуждането в Германия на интерес към изгубената еврейска култура, се забелязва растяща готовност да се отдаде дължимото на теологическите елементи в творчеството на Бенямин. В германската критика се установи един нестабилен консенсус, според който Бенямин се е разкъсвал между свещеното и профанното, между метафизическото и материалното. Изглежда че вследствие на този фундаментален конфликт в неговата мисъл, сега той се превръща във важна част от германската философска традиция, която се колебае между тези принципи още от времето на Кант.

Ала и този консенсус не улавя изцяло онова, което ни казва прозрението на Шолем за мисълта на Бенямин. Каквито и илюзии да си е правил относно колебливите му намерения да научи иврит или да емигрира в Палестина, Шолем правилно вижда в Бенямин модерното въплъщение на онзи тип мислител, който не може да бъде разбран извън традиционния религиозен дискурс. За истинския материалист не може да съществува реално напрежение между свещеното и профанното, а само между илюзия и просвещение. Но за човека с теологическа настройка това напрежение ще продължи да съществува докато търси да се ориентира в един безпътен свят. Той би могъл да си намери мястото, ако заживее според закона и традицията. Или пък, ако се опита изцяло да премахне това напрежение. Някои от този тип се отдават на мистицизъм или езотерика, други се хвърлят в прегръдките на света, с надеждата да го спасят – с нов закон, ново евангелие или нов социален ред. Трети, като Бенямин, флиртуват безразборно с двете възможности и остават загадка за себе си и за всички, които ги срещат.

Превод от английски С т о я н Г я у р о в

Walter Benjamin, in: Mark Lilla, „The Reckless Mind“ (2001).

Марк Лила е професор по хуманитарни дисциплини в Колумбийския университет, Ню Йорк и чест сътрудник на списание New York Review of Books. Изследванията му обхващат най-вече критиците на модерното Просвещение, започвайки с ранния осемнадесети век (G.B. Vico: The Making of an Anti-Modern, 1994) чак до наше време (The Reckless Mind, 1993, and The Stillborn God: Religion, Politics, and the Modern West, 2007).

Мултикултурализмът в Канада – модел за Германия?

Автор(и): Райнер Гайслер

Въвед ение

От 1971 насам Канада официално възприема себе си – от убеждение и с гордост – като мултикултурно общество. Предизвикателството на мултиетническата структура на страната се посреща от близо половин век насам чрез философията и политиката на мултикултурализма.

До този момент Германия се занимава доста неохотно с въпроса как да се отнася към своите все по-нарастващи етнически малцинства. В продължение на около две десетилетия беше разпиляна доста много политическа енергия около различни усилия за отблъскване на нежелани заселници. Дискусиите около една премислена концепция за миграцията и интеграцията на пристигащите в Германия имигранти се усилиха едва през последните години[9]. В науката обаче разсъжденията по повод „мултикултурното общество“ си остават дифузни, тъй като това понятие бързо беше стилизирано и превърнато в емоционално натоварена, ритуализирана тема.[10]

За германците обаче би било полезно да хвърлят един поглед към Канада. Там те ще могат да наблюдават един вариант на мултикултурализма in statu nascendi et agendi[11], при което може би ще осъзнаят, че могат и сами да научат нещо от „мултикултурния модел Канада“, а също и да приложат наученото в собствените си дебати, свързани с темата за миграцията.

I. „Етническата мозайка“ на Канада

В многообразното, високо диференцирано и мултиетническо население на Канада могат да се различат четири основни групи: според последователността на заселването им в Северна Америка това са (1) първичните жители на страната, (2) така наречените „нации-основателки“, тоест англо- и френско-езичните канадци, (3) дошлите по-късно европейски малцинства и (4) така наречените „видими малцинства“ от страните на Третия свят, които по правило са се заселили в Канада от 1970-те години насам.

1. „Първите нации“, каквото от няколко години насам е официалното название на първичните жители на страната („индианци“, „ескимоси“ и „метиси“), са населявали Канада в хода на много хилядолетия и са притежавали голямо разнообразие от култури. В наше време те са изтласкани встрани и назад от многобройните вълни от по-късни заселници, като въпреки това запазват културното си разнообразие (11 различни езикови семейства, над 600 различни „групи“). От чисти семейства на първични жители в момента произхождат само около 600,000 души от общо 29,6 милиона жители на Канада (1,9 процента от населението). Ако към тях се причислят и наследниците на смесени бракове, при които един от прародителите е бил първичен жител, то това са около 1,3 милиона души, тоест 4,5 процента от населението.

2. Двете доминиращи заселнически групи в канадската етническа мозайка – от гледна точка на броя, културното и политическото им влияние – са англо- и франко-канадците. Тъй като са колонизирали площта на страната и са основали модерната канадска държава, те се наричат „нации-основателки“. Допреди сто години хората от такъв произход са съставлявали все още около 90 процента от населението, но пропорционалният им брой намалява непрекъснато. През 2001 г. само около една трета от канадското население се е състояла от чисто британски, френски или „канадски“ семейства, а по-голямата част (54 процента) идва междувременно от смесени семейства.

3. Третата по големина група – европейските малцинства – е пристигнала в страната на две големи вълни: първата в прехода от 19 към 20 век (когато се е извършвало голямото заселване на канадския Запад), а втората – малко след Втората световна война, когато икономическият бум е довел до огромно търсене на работна ръка. Почти една трета от канадското население се състои от такива хора; най-голямата група сред него са немските канадци (2,7 милиона), следвани от италианци, украинци, холандци, поляци и норвежци.

4. Така наречените „видим малцинства“ (почти три милиона азиатци, както и около един милион чернокожи, латиноамериканци и араби – през 2001 г.) са се превърнали в многочислен сегмент от населението едва през последните три десетилетия. През 1967 г. в Канада е въведен изключително важен Закон за емиграцията – т. нар. „далтонистка“, тоест сляпа за цвета на кожата, система, според която разрешението за имиграция се свързва най-вече с индивидуалната квалификация на кандидатите. Като следствие от нея в страната навлизат все повече имигранти от Азия – в последните десетилетия също и от Китай (и особено много от Хонконг). С около 13 процента от населението делът на „видимите малцинства“ в Канада е малко по-висок от онзи на „чужденците“ на територията на бившата Федерална република Германия.

II. Философията на мултикултурализма

Но как се справя Канада с това етническо многообразие? През шестдесетте години за тази цел тук е била развита концепцията за мултикултурализма, която през 1971 е издигната до статус на (валидна и до днес) държавна идеология. Канадците са не само идейни изобретатели на мултикултурното общество, но те са и първите, които са го превърнали в практическа, функционираща политика.

„Философията на мултикултурализма“ може да бъде резюмирана в следните основни седем принципа:

1. Принципно „да“ за етно-културното разнообразие (diversity). Тук то се оценява принципно положително – не само защото е основополагаща част от канадската реалност и ежедневие, но и защото се смята за благоприятно и полезно за обществото като цяло. Приема се, че това разнообразие съдържа сили, които в крайна сметка принасят повече полза, отколкото вреда на канадското общество. Етнокултурното разнообразие следователно се възприема като градивна и обогатяваща цялото общество сила.

2. Право на културни различия: всички индивиди и групи имат принципно право на запазване и грижа за специфичните си културни особености. Следователно е налице право на, но не и принуда към, етническа идентификация.

3. Принцип на културна равноценност и взаимна толерантност: различните етно-културни групи са еднакво ценни. От този принцип се извлича задължението за взаимна толерантност.

Идентификацията със собствената [етническа] група трябва обаче да следва онази с цялото общество. Допустима е йерархично изградена и структурирана двойна идентичност, при която идентификацията с Канада стои на първо, а идентификацията със собствената етническа група – на второ място. „Тире-канадецът“ [примерно англо-канадец или българо-канадец] следователно трябва да бъде на първо място канадец и едва на второ място англичанин, шотландец, квебекчанин, германец, украинец или китаец.

4. Хипотезата за „сигурност-чрез-контакт“: в Канада правото на различност се основава между другото и на тази емпирично подкрепена социално-психологическа хипотеза, според която подкрепата от страна на собствената група насърчава самочувствието и психическата сигурност на индивида, чрез което се създават предпоставките за откритост към други етно-културни групи, тоест за толерантност и междуетнически контакти.[12]

5. Единство-в-различността (unity-within-diversity): едно ядро от общи базисни ценности и правила (Конституция, закони, общ език) гарантира сцеплението на цялото и същевременно поставя граници за правата на различност, както и на принципа за равнопоставеност на културите. Общата рамка има ясно първенство в сравнение с частичните култури. Имигрантите могат да запазят и поддържат само онези части от своите култури, които не се намират в противоречие със задължителното общо ядро („селективно съхранение на културата“). Равноправието на жените, както и домашното насилие срещу тях, са типични области, в които някои от имигрантските култури се сблъскват с общото ядро. Базисните норми на канадското общество произлизат от европейския културен кръг, а принципът „единство-в-различието“ релативира правата на културно различие и равноправие; де факто тук е налице йерархия на етно-културните групи: колкото повече някоя култура противоречи на общото ядро, толкова повече от нея се изисква субординация и отказ от определени привички.

Прокарването на граници между различност и единство (къде свършва равноправната различност, къде културните особености трябва да отстъпят на общото ядро от ценности?) е комплексна и спорна материя и отделни нейни части са част от политическия дискурс.

6. Право на равни шансове: либералното право на културна различност е тясно свързано със социалното право на равни шансове при участието в канадското общество. Канадският мултикултурализъм следователно не се ограничава до чисто културната сфера (както би могло да се заключи от етимологията на думата – мулти-“културализъм“); той притежава двойно, либерално-социално естество и съдържа две фундаментални права: заедно с правото на културна различност също и правото на социално равенство на шансовете. Предизвикателството тук се състои в стремежа за постигане на две цели едновременно: съхраняване на културната различност, но заедно с това и премахване на етнически-базираното социално неравенство.

7. Приемане на необходимостта от мениджмънт: мултикултурализмът в описания тук смисъл се развива не от само себе си, а се нуждае от политически мениджмънт, тоест политическо окуражаване и подпомагане.

Важните съставни части от философията на мултикултурализма се представят чрез метафората на „етническата мозайка“. С това Канада желае да се разграничи съзнателно и подчертано от идеала за „топилния тигел“ на САЩ: разнообразието на културите трябва не да бъде претопено в някакъв „melting pot“ по американски модел, а всяка етно-културна група може и бива да запази своя специфичен цвят и форма, подобно на камъчетата на мозайка. В резултат на това всички групи заедно се превръщат, със собствените си особености, в пъстра и многообразна съвместна картина.

III. Политиката на мултикултурализма

През 1971 тогавашният канадски премиер Пиер Трюдо обявява „политиката на мултикултурализма в двуезична рамка“ за централна водеща линия на бъдещата канадска политика. В резултат на това са създадени най-различни нови служби, институции и експертни комисии на всички политически нива, които трябва да превърнат принципите на мултикултурализма в конкретни политически програми и дейности. При консервативното правителство на Брайън Мълроуни през 1985 мултикултурализмът е превърнат в базисно право и неразделна част от канадската конституция; през 1988 е прокаран специален „закон за мултикултурализма“, който придава на принципа окончателната му и конкретна законова форма. Този закон задължава канадското правителство да признава мултикултурализма като „неоценим ресурс“ за бъдещето на страната и свободата на всички нейни жители, като основно средство, чрез което „се запазва, насърчава и споделя нейното културно наследство“. А „Законът за еднакви шансове за работа“ (Employment Equity Act, 1986) вече предпоставя целевото поддържане на хората от „видимите малцинства“ и „първоначалните нации“. Акцентите и възловите пунктове на политическите действия се променят в зависимост от променящите се условия: ако през седемдесетте години е ставало дума преди всичко за насърчаването на многообразните културни традиции, включително и онези на европейските малцинства („celebrating differences“), то от осемдесетте години насам в центъра на политическото внимание се намират по-скоро проблемите на новодошлите „видими малцинства“ – тоест неща като антирасизъм и равенство на шансовете. Един „фолклористки“ мултикултурализъм постепенно се превръща в друг, значително по-силно мотивиран от темите на човешките и граждански права такъв.

IV. Източници и възникване на мултикултурализма

Канадското имигрантско общество не е произвело мултикултурализма „автоматично“. До средата на 20 век Канада е едно преди всичко англо-конформно общество, а отношението на англоезичното мнозинство към някои от малцинствата има някои подчертано хегемонистки, расистки и сегрегационистки черти. Така например призованите от Китай работници от края на 19 век са подложени на расистки нападения, когато започват да се разглеждат като „ненужни“ след изграждането на железопътните линии в страната. Агитацията на „Лигата за изключване на азиатците„[13] цели разпалването на страха от „жълтия човек“ в Канада (един от типичните лозунги на тази организация е: „Не искаме китайци в Канада. Това е страна на бели хора“). Като следствие от все по-високите данъци, наложени специално на китайското население на страната, както и на специална забрана за тяхната имиграция, между 1923 и 1947 в Канада не се заселват почти никакви китайци. Раните, нанесени на обществения организъм от това, се чувстват и до днес в публичния дискурс на страната.

Едва след Втората световна война тези „принципи“ са подложени на преосмисляне – не на последно място и поради това, че голям брой хора от първичните жители на страната и азиатските малцинства служат честно в канадската армия по време на войната, а в хода на следвоенния икономически бум отново се появява наложителна нужда от нова работна ръка.

Собствените политически и идейни импулси за появата на мултикултурализма имат източника си в традиционния конфликт между англо- и франко-канадците. Сепаратистките аспирации във френско-културната провинция Квебек от 1960-те години налагат ново преосмисляне на съвместното съществуване на двете „основателски култури“. Във възникналия дебат около канадския би-културализъм като „трета сила“ се включват и европейските малцинства, в резултат на което скоро става необходимо би-културализмът да се доразвие и превърне в нещо ново, тоест мултикултурализъм. А мултикултурализмът успява да придобие политическо въздействие, тъй като европейските малцинства в Канада вече са се увеличили достатъчно, за да се превърнат в значителна избирателна сила, която не може да бъде игнорирана от никоя местна партия. С известна доза ирония тук може да се каже: мултикултурализмът е един вид непредвиден страничен резултат от квебекския сепаратизъм.

V. Критика – но не и разпадане

Мултикултурализмът винаги е бил и си остава тема за дискусии в Канада. Квебекците, заедно с „първите нации“, винаги са давали да с разбере ясно, че имат силни резерви към него, защото не желаят да бъдат приравнявани с някоя от етническите групи и се безпокоят за статуса на собствените си специални права като „основателска нация“, респ. като първични жители (тоест „граждани плюс“). От левия политически спектър пък идва възражението, че мултикултурализмът, чрез своите „реторични финтифлюшки“ и фолклорно-кулинарни фестивали, всъщност отклонява вниманието на обществеността от реалните проблеми на етническите малцинства[14]. Други виждат в мултикултурализма – с неговата автоматична класификация на хората по раса и произход – една форма на прикрит, политически коректен расизъм.[15] В десния политически спектър пък има страхове, свързани с опасността от отслабване на сцеплението в обществото чрез етнизация – евентуална „племенизация“, „балканизация“ или „вавилонизация“ на канадското общество. Говори се например за изграждане на нови социални стени чрез прекалено силна идентификация със собствените етнически групи; за подкопаване на западноевропейската основа на канадската култура чрез „световен релативизъм“.[16]

Тази накратко скицирана дискусия около мултикултурализма е заедно с това и предупреждение срещу опитите за идеализиране на канадската ситуация: философията и реалността на мултикултурализма не винаги се припокриват. В тази връзка си струва да се отбележи също, че мултикултурната държавна идеология не успява да надделее изцяло над властващите в определени канадски кръгове расистки умонагласи[17] и точно в последно време предупрежденията срещу приемането на прекалено много имигранти стават все по-силни и в Канада.[18]

Но критическите възражения и указването на проблеми в никакъв случай не успяват да разклатят общото себеразбиране на Канада като мултикултурно общество. Сред политическите елити – извън Квебек и „първите нации“ – принципите на мултикултурализма са приети на надпартийно ниво – не на последно място и за да не се отблъскват „етническите избиратели“. Според публичните допитвания от деветдесетте години мултикултурализмът се поддържа от стабилното мнозинство от канадското население (60 до 70 процента).[19] Така например през 1999, 74 процента от канадците са се съгласили с твърдението „нашата мултикултурна и мултирасова обществена подредба е важна част от онова, което ни прави канадци“. Само малка част от населението тук отхвърля мултикултурализма експлицитно.[20]

VI. Модел за Германия?

Би ли могъл канадският мултикултурализъм да послужи като модел за Германия? Собственият ми отговор на този въпрос се състои от три различни части: по принцип да, но на практика не – и все пак едно внимателно вглеждане в Канада има смисъл, защото ние можем да научим много от опита на тази страна.

По принцип да, тъй като философията и политиката на канадския мултикултурализъм, определяни от водещите ценности на хуманността, толерантността и равенството, са значително по-добре съвместими с един западен ценностен хоризонт от досегашната немска „политика за чужденците“. Отношението към етническите малцинства в Канада е по-толерантно и по-хуманно; асимилационният натиск на доминантната култура е по-слаб; етническите малцинства са добре дошли, на тях се гледа като на полезни части от обществото и те получават сравнително бързо еднакви права; накрая, поощряването на равенството на шансовете се насърчава от държавата.

Но – и тук стигам до втората част на отговора си – този симпатичен модел не е преносим от днес до утре към реалностите на съвременното немско общество. И това е така защото той е възникнал в един специфичен исторически, социално-структурен, културен и политически контекст. Опитът да се „вземе и присади“ канадския мултикултурализъм в някакви напълно различни контексти, би се оказал напълно утопичен.

На пръв поглед между Канада и Германия има напълно различими прилики: и двете страни са задължени да приемат бежанци по хуманитарни причини; и в двете има потребност, поради икономически и демографски причини, от повече имигранти, като тази потребност може да бъде задоволена сравнително безпроблемно, поради високата привлекателност на условията на живота в тях. Но различията между двете общества, четирите най-важни от които бих желал да скицирам тук, си остават масивни. По тази причина идеята за механично пренасяне на канадската концепция за мултикултурализма в Германия ми се струва проблематична.

1. Ако се абстрахираме от специалния случай на първичните населения, то Канада е била от самото начало общество на имигранти. Историята на Канада е история на непрестанен приток от хора, идещи от най-различни култури и системи. Германия, напротив, е от самото си начало общество на местни хора, страната на германците; названието „Германия“ изразява това по недвусмислен начин. Постоянната мултиетническа имиграция е сравнително нов феномен, който освен това не притежава канадски измерения: броят на имигрантите е бил и си остава в Канада (на глава от населението) около четири пъти по-висок от онзи в Германия; трябва да се добави също и че флуктуацията в Канада е сравнително ниска – тук няма почти никакви „гастарбайтери“, а на първо място „истински“ канадци.

2. Тези различия в историята на миграцията имат последствия и за социалната структура, култура и разбирането на държавата в двете страни. Канада е от самото си начало би-етническа страна; към това се добавят множеството различни етноси от „първичните нации“. В хода на последното столетие Канада се е развила и превърнала в динамично мултиетническо общество, чиято структура се променя постоянно. Това понятие е инклузивно[21]. То се основава не на неща като произход или принадлежност към определена култура, а на индивидуалното признаване на лоялност от страна на гражданите; ето защо то е в състояние да обединява под своя покрив най-различни етнокултурни групи.

От своя страна Германия е от самото си основаване едно по същество моноетнично общество, обединявано на първо място от идеята за принадлежност към немската култура. Немското разбиране за държавата се определя от понятието за културната нация, а принадлежността на гражданите към нея се основава на ексклузивния[22] принцип на произхода[23]. Мултиетническият сегмент е в Германия сравнително нов и малък и той бива противопоставян на една местна, силна култура на мнозинството, която упражнява силен асимилационен натиск.

3. Този асимилационен натиск е особено силно подчертан и поради факта, че мултиетническият сегмент в Германия си остава структурно слаб. Етническите малцинства в страната са до голяма степен политически слабо представени – между другото и поради рестриктивната практика на даване на гражданство и липсващите политически права. До този момент те не успяват да се превърнат в реална „втора сила“ в социалното и политическо силово поле на страната. В дългосрочен план може да се очаква, че политическата тежест на етническите малцинства ще нараства, поради облекчаването на правилата за даване на гражданство, тъй като това просто ще доведе до увеличаване броя на „етническите избиратели“.

В Канада, напротив, етническите малцинства – ако се оставят настрана крайно маргинализираните „първоначални нации“ – са значително по-добре позиционирани в структурно отношение. Шансовете за социално издигане и постигане на високи доходи са сред европейско-канадските малцинства или също толкова добри, или отчасти още по-високи, в сравнение с ония на двете нации-основателки.[24] Имигрантите от Китай са също изключително високо квалифицирани, а образователните шансове на децата им са дори още по-високи. Символ на китайско-канадското благоденствие са богаташките вили на „хонконгските милионери“, които са се заселили основно в западните провинции на страната през 1990-те години и, в добавка към отличните си контакти в международния икономически и търговски свят, са вложили и много собствен капитал в Канада. Етническите малцинства в Канада следователно се намират не само „на дъното“, но и „на върха“ на обществото. Избирателното право, както и представителствата на малцинствата в парламента и местните управления, а също и в други важни институции като масовите медии – придават на малцинствата допълнителна политическа тежест.

Ако се резюмират досегашните три пункта, то може да се каже, че Канада, както и САЩ, и Австралия, са имиграционни страни от класически тип – с дълга история на имиграция, дълга мултиетническа традиция, себеразбиране като инклузивни държави-нации и структурно сравнително добре позиционирани етнически малцинства. Германия, напротив е имиграционна страна от нов тип, при която тези четири елемента липсват.

4. Накрая идва и още едно важно различие: канадският мултикултурализъм е възникнал от едно специфично историческо предизвикателство на би-културната Канада, при която европейските малцинства се оформят като „трета сила“. В Германия няма някакво подобно историческо предизвикателство, а и, както вече беше споменато, на емигрантите засега липсва съответната политическа тежест. Освен това в политическата система на Германия липсва либерална сила, сравнима по тежест и влияние с Либералната партия в Канада. След Втората световна война Канада е управлявана цели четири десетилетия от либералите. А мултикултурализмът е в централните си точки – като приемането на разнообразието, правото на културни различия, принципа на културната равнопоставеност и взаимната толерантност – една либерална концепция.

Представата, че канадският мултикултурализъм би могъл да се пренесе лесно в Германия е следователно утопична. И въпреки това немците могат да се поучат от Канада. В съгласие с мотото на Макс Вебер „Трябва да се мисли за утопичното, за да може да се разпознае реалното“, канадският мултикултурализъм може да бъде ориентир – нещо като морски фар, който показва приблизителната посока, в която трябва да се насочват разсъжденията по въпросите на миграцията и интеграцията. В тази връзка бих желал да скицирам три основни мисли.

1. Миграцията и интеграцията не трябва да бъдат оставяни на самите себе си; те се нуждаят от премислен политически мениджмънт – между другото и поради това, че един неуправляван поток от емигранти може да породи страхове и безпокойства. В Канада също е имало случаи, ако и малобройни, при които се е стигало до страхови реакции с подчертано расистки тон (като например пристиганията на тамили и сикхи в спасителни лодки в началото на 2000-те години).

2. Публичният разговор за миграцията и интеграцията се нуждае в Германия от принципно изместване на акцентите по посока на еднозначно и ясно „да“ за имиграцията. Тя трябва да се възприема като необходимост и шанс, а не като заплаха. Проблемите разбира се не бива да бъдат табуизирани, но те не бива и да определят тона на обществения разговор – както засега се случва по правило. Внимателно провежданите публични дискусии върху квотите и критериите за имиграцията, както и върху концепциите и програмите за интеграция, биха могли да придадат на политическия мениджмънт на миграцията и интеграцията [липсващата им засега] демократична легитимност. В Канада проблемите на миграцията и мултикултурализма се държат по правило извън полемиките на предизборните кампании и изострените партийни борби.

3. От цялата сложна и комплексна проблематика на интеграцията аз бих искал да извлека само една-единствена водеща идея на канадския мултикултурализъм: концепцията за „мултикултурната интеграция“ с нейния дуалистичен принцип за „единство-в-многообразието“. Той е значително по-подходящ за обхващане на отношенията между етническите групи в едно мултиетническо общество, отколкото са тенденциозно-монокултурните асимилаторски представи, широко разпространени сред немските учени (основна сред тях е идеята за „водещата немска култура“). Включването под формата на асимилация не отговаря на чувствителностите на множество имигранти, тъй като то изисква отказ от тяхната родна култура. Двуполюсната, гъвкава формула за „единство-в-многообразието“, отдава дължимото не само на потребностите на малцинствата за зачитане на тяхната различност, но и на претенциите на мнозинството за респект по отношение на неговите принципни ценности и основни правила. Чрез поставянето и дискутирането на въпроса за разделителната линия между необходимото единство и възможната различност, става възможно да се анализират и решават множество проблеми на мултиетническите общества, като например онези за образованието и социализацията, за сравнителната важност и тежест на етническите общности, за двойното гражданство, както и много други.

Райнер Гайслер е немски социален учен и изследовател, чиято област на специализация обхваща изследването на социалните несправедливости, особено в сравнението между източна и западна Германия. Неговите трудове, посветени на социалните структури в Германия се считат за допълнение и разширение на модела за социалното разслоение на Ралф Дарендорф, особено в областите, занимаващи се с проблемите на имигрантите.

Коментари (1)

- 22-05-2016|Златко

Тъй като разговорите по сайта съвсем позатихнаха напоследък (не ви харесва това, че първо преглеждам коментарите, разбирам ви напълно, но пък си мисля, ако някой ще се ядосва сред целия този любезен обмен на мнения, то поне да не съм все аз…) Та така, да ви кажа, викам, какво ми хрумва при четенето на този текст, примерно.

Значи, четейки текста, самият аз се впечатлявам най-вече от кратките исторически сведения, които авторът му предоставя, покрай цялата теоретична рамка на мултикултурализма, която – ако питате мене – има също толкова шансове да бъде взета на сериозно в България, колкото и библейската камила, дето трябвало да се промуши през иглено ухо. Но от този текст се научава нещо според мен изключително важно, а именно, че историята със страховете от имигрантите и опитите тяхното „нашествие“ да бъде спряно с всички възможни средства, съвсем не е нещо ново. Както виждате сами, дори едно толкова изконно-имигрантско общество като канадското се е поддало на именно този вид страхове, та дори е приело със закон, че в страната НЕ МОГАТ да се заселват китайци (между 1923 и 1947 г.) След това обаче е станало ясно, че подобен род „мерки“ водят единствено до още по-задънена улица, в резултат на което днес китайските жители на Канада са сред най-успешните от всички имигрантски групи.

Но кои са изводите, които си правя аз от това малко парченце информация? Ами просто е, според мен – днешният свят, или по-точно Европа, малко по малко започва да навлиза във фази от развитието си, които до голяма степен повтарят неща, вече случили се (в по-малки мащаби) по други, класически имигрантски места по света. Също като в някогашна Канада (а вероятно и САЩ, и Австралия или която о да било от останалите класически емигрантски страни) хората в Европа днес губят ума и дума пред пороя от чужденци, който току-виж взел, та ги погълнал, само за да се пробудят по някое време и да разберат, че с опитите да спрат нормалния развой на нещата само премахват земята изпод собствените си нозе (защото СМЕСВАНЕТО на хората и културите е за мен НАЙ-НОРМАЛНОТО и желано нещо на тоя свят – без него просто не може да има прогрес и развитие).

Това е, което научавам от тази статия аз. Какво научавате самите вие, това, разбира се, можете да кажете единствено вие – ако успеете да го изкажете по начин, различен от „имигрантите на Марс“, примерно…

Да бягаш

Автор(и): Боряна Телбис, Фелия Барух

Едно от стотиците деца, пребиваващи в лагера в Харманли през лятото на 2015 година

За проекта „Непознатият друг“

В късната есен на ٢٠١٣ година Телиш въстава срещу изграждането на бежански лагер от затворен тип на територията на бивши военни поделения в близост до населеното място. Жителите на селото поддържат денонощна блокада на пътя, водещ към ракетното поделение, повече от ٤٠ дни. Тя приключва, когато местната управа получава уверението, че такъв лагер няма да се строи.

В края на април ٢٠١٤ година група бежанци се заселват в къща в казанлъшкото село Розово. Жителите и управата не са подготвени предварително за новите обитатели и това води до спонтанен протест и подписка. Два дни покъсно по свое желание, сирийските семейства се преместват в съседно населено място.

През септември същата година в Калище родителите на ученици, посещаващи местното училище, изказват публично несъгласието си техните деца да учат заедно с деца на бежанци. След неколкодневни разговори и коментари децата на бежанците са записани в друго училище в района.

Това са фактите, които всички чухме, видяхме, прочетохме, коментирахме. Тези факти поставиха завинаги „ксенофоби“, „расисти“, „нетолерантни“ пред името на всеки жител на трите села. Как обаче изглежда историята, когато се срещнеш с тези „ксенофоби“ и „расисти“; когато ти разкажат какво се е случило така, както те са го видели; когато чуеш въпросите им, които и досега остават без отговор?

През лятото на ٢٠١٥ проектът „Непознатият друг“ се върна на местата на събитията, за да изследва истинските настроения на участниците в тях и да види проблема извън медийната му обвивка. Неразривна част от това изследване са и историите на хората, бягащи от война и намерили убежище в България.

Кой си ти, когато говориш за живота си в минало време; когато си принуден да чакаш месеци наред, за да се сдобиеш с документ, който да удостовери, че те има; когато, избягал от собствената си страна, попадаш на място, където също не си желан?

Като тръгва по следите на медийния език – често пъти език на омразата и неразбирането, чийто резултат е разделението между местните общности и хората, които търсят спасение – екипът на проекта „Непознатият друг“ върви по свой път през темата, за да предложи още една гледна точка.

Тази книга е резултат от надникването отвъд клишетата и чернобялото. От проведените интервюта с бежанци, обитатели на лагерите в Харманли и в квартал „Военна рампа“ в София, както и със семейства, живеещи в Стара Загора. От срещите ни с българи и представители на местната власт в Телиш, Розово и Калище. В книгата са събрани още статии на български учени и публицисти и изказвания на журналисти от различни краища на България, провокирани от проекта.

Сградата на автогарата в Стара Загора, хвърляща изключително примамлива сянка в първите горещи дни на лятото, е важно място за срещи, когато не познаваш много добре града. Рашид Алауи ще ни чака там. Скриваме се от слънцето покрай хладните стени и си отваряме очите на четири за човек, когото никога не сме виждали. Чудим се как ще го познаем. Или може би той ще познае нас. Междувременно около скромната ни компания вече се навъртат погледите на обичайните заподозрени в района, чудещи се дали не сме се загубили, искаме ли да бъдем закарани някъде, търсим ли да си купим нещо специфично и въобще кой вятър ни е довял там.

В този момент от отсрещната страна на улицата с подтичване се задава мъж, който вдига ръката си към минаващите коли и с един енергичен жест едновременно им казва „Здравейте“ и „Благодаря, че ще ме пуснете да пресека“. Да, това е Рашид. И той ни е познал. Запътва се право към нас и още преди да ни е доближил, ни предлага широката си длан и широката си усмивка. Той ще бъде нашият гид през следващите два дни, в които искаме да се срещнем с бежанци от лагера в Харманли и с такива, живеещи на свободни адреси в Стара Загора. Самият Рашид е бежанец, прекарал известно време в същия лагер, но малко по-късно ще стигнем и до неговата история.

По пътя към Харманли той се опитва да ни въведе в ситуацията, която ще заварим в лагера. Оказва се, че официалната информация е само част от историята. Останалото се разбира, когато прекараш време вътре. Той разказва от първо лице, не преповтаря чужди истории, не си измисля, за да ни е по-интересен. Съобщава ни факти за случващото се в лагера през последните две години не с цел да ни изненада и шокира, а с идеята поне малко да ни стане ясно. Не сме първите, на които се разказват тези истории, и сме подготвени за тях. Или поне така си мислим.

От пътя вече се виждат част от сградите на лагера и Рашид влиза в ролята на истински екскурзовод (какъвто е бил в Сирия преди войната). „Това е сградата за самотни майки с деца. Тази е за мъже. Тази беше за семейства, но вече ги преместиха в нова…“ Показва ни ги през прозореца на колата като опитен туристически гид, без да пропусне да спомене, че сега, макар нещата да не са съвсем наред, е чувствително по-добре от времето, когато той е бил тук.

Докато стигнем до централния вход на институцията, вече знаем, че най-големият проблем към този момент (юни 2015 година) е бавното получаване на статут – хуманитарен или бежански. Тук, разказва Рашид, имало хора, които чакат да им дойде редът за интервю (в което се установяват обстоятелствата около живота на даден човек и по този начин се преценява какъв статут да му бъде даден) месеци наред; имало и такива, минали интервюто и очакващи документите си повече от година. Без тях връщането към реалния живот изглежда невъзможно. По-страшното е, че често това забавяне е умишлено и с корупционна цел: „За да минеш по-успешно интервюто и да придвижим по-бързо документите ти, трябва да се разберем някак“. „Разбирането“ става с определени суми, които търсещият закрила трябва да плати за себе си и семейството си. Твърди се, че тези пари са се разпределяли между преводача и водещия интервюто.

Разговаряхме с председателя на Държавната агенция за бежанците Никола Казаков за проблема, но той отрече да му е известна подобна корупционна схема и добави, че на територията на бежанските лагери работят определени служби, които наблюдават за подобни престъпления. Не сме очаквали някой от администрацията на лагерите да въздъхне виновно и да поклати утвърдително глава, най-малкото защото такъв тип престъпления са трудно доказуеми. Никой от потърпевшите не желае да свидетелства от страх, че никога няма да получи статут и ще остане вечно затворен в лагера като в някакво подранило чистилище.

„Знаете ли колко хора намразиха България заради отношението, което са срещнали по време на интервютата…“, добавя Рашид към разказа си за „особената“ процедура по получаване на документи. „Винаги съм се опитвал да обяснявам, че не може да отъждествяваме цялата държава с двама-трима чиновници, но разочарованието е голямо – ти си мислиш, че си в Европа, а всъщност положението е като в Сирия, корупция навсякъде.“ Нямаме време да преглътнем последното, защото вече сме пред администрацията в лагера и трябва да съобщим за пристигането си. Според предварителната уговорка имаме право да посетим сградите, в които живеят бежанците, и да заснемем всеки от тях, стига той да даде съгласието си за това. Рашид е успял да говори с няколко души, чиито разкази смята, че ще ни бъдат интересни. Предупреждава ни, че не всеки ще иска да разговаря с нас, защото повечето все още очакват статута си и се притесняват да не би някоя приказка в повече да им навреди.

Докато чакаме да се появи комендантът на лагера, за да започнем снимки, забелязваме, че не сме единствените, които висят пред административната сграда. Пълно е с хора, накацали по стълбите, седнали под дебелата сянка на близкото дърво, мотаещи се около входа. Рашид ни разказва, че тук чакането се е превърнало в спорт. Всеки чака за нещо – един иска да бъде преместен в друга сграда, друг има проблем с това, че вече кара пореден месец в лагера, а още не му е излязло името за интервю, на трети просто му трябва някой от чиновниците, за да го подпита какво става с неговите документи.

И докато нервничим, че губим време в чакане, лека-полека си даваме сметка, че неусетно срещите ни в лагера вече са започнали. Хората се приближават към нас с любопитни погледи и щедри усмивки. Надничат в колата, радват се на камерите и фотоапаратите. Питат Рашид защо сме тук и може ли да снимаме и тях. Когато разбират, че снимането върви с разговор, повечето се отдръпват свенливо. Тогава откъм входа с бодра крачка и чантичка, заметната артистично през рамо, към нас се приближава мъж, малко след тридесетте, подава ръка и на някаква по чудо разбираема смесица от английски, турски и арабски ни се представя като Тахсен – братовчед на Рашид, което нашият гид потвърждава с ведър смях и прегръдка. Така и не разбрахме дали наистина са братовчеди, или обиграният Тахсен може да е братовчед с всички и навсякъде, но това нямаше никакво значение, защото фотографът ни веднага обикна стъкленосиния му поглед. След бърза проверка през обектива вече е ясно, че това ще е един от хората, които ще снимаме днес. „Гледай да не ми навлечеш някакви проблеми, ясно ли ти е?“, казва през смях Тахсен на братовчед си. „Няма, спокойно, кога съм те лъгал…“, връща смеха Рашид.

Междувременно към нас се приближава комендантът на лагера – млад човек с приветлива физиономия, който приятелски потупва Тахсен по рамото: „Виждам, че вече сте се запознали с този разбойник. Хайде да вървим нагоре“. Тръгваме към сградите за семейства и отвсякъде започват да извират деца. Виждаме люлките, които не са точно люлки, и се възхищаваме дружно на инженерната мисъл, преобразувала един стар навес за коли с няколко одеяла и парцали в съоръжение за забавление на малките. Паркираме колата пред помещенията, в които живеят бежанските семейства и хлътваме в дългата сграда, за да намерим Джамил. Рашид много държи да ни го представи и да говорим с него. Убеден е, че това, което има да ни каже, ще ни е интересно.

Деца от лагера в Харманли, юни 2015 година

Докато ходим по коридора, отвсякъде усещаме любопитни погледи. Всички познават Рашид, но малцина се осмеляват да го питат какво прави тук и с кого е дошъл. Виждаме, че окаченият таван на места е зейнал като някакво беззъбо и преуморено чудовище, което всеки момент ще се сгромоляса върху нечия глава с цялата си безпомощност. В този момент за носа ни повлича особено вкусната миризма на домашно сготвено ядене и след малко виждаме жена, клекнала до малко котлонче в преддверието на една от стаите, която бърка нещо много енергично. Чудим се защо си готви, при положение че в лагера е осигурена храна, но Рашид ни обяснява, че има доста хора, които не я харесват. По-късно споделихме това на господин Казаков, но той ни увери, че храната е прясна и вкусна, дава се по два пъти на ден и „дори сме се специализирали в приготвянето на арабските питки, които те толкова обичат“.

Толкова за гадната храна – въпрос на вкус.

Джамил заедно с двете деца на семейството, с което дели стаята си в лагера

Намираме Джамил пред стаята му и той ни кани да поговорим. В коридора е тъмно и успяваме да видим лицето му едва когато влизаме вътре. Слаб и изпит, с добродушен вид и светъл поглед. Имаме усещането, че е видял много от онова, което ние гледаме по новините, когато стане въпрос за Сирия. „Това е Джамил. Той е изгубил едно от децата си по време на бягството от Сирия“, изтърсва изключително делово Рашид. Изглежда, че в сграда, пълна с бежанци, всеки от които се е простил поне с един близък заради войната, ние сме единствените, които трудно се справят с такова представяне.

Когато каним операторите в стаята на Джамил, си даваме сметка, че композирането на кадър в това помещение ще е много трудна задача. Там обаче е по-трудно да си композираш живота, защото се налага да делиш толкова ограничено пространство с още хора. На тази минимална площ живеят поне четирима възрастни, четири-пет деца, които щъкат насам-натам през цялото време и е трудно да им се хване точната бройка, и едно съвсем малко бебе. Въпреки това по някакъв начин успяваме да се съберем: двама оператори, фотограф, Рашид, който освен гид е и наш преводач, интервюиращ; четири деца и, за наша огромна изненада, комендантът на лагера. На него, изглежда, му е разпоредено да бъде плътно до нас през цялото време, може би от съображения за сигурност. А може би за да му е по-удобно да записва това, което си говорим. Не сме сигурни дали диктофонът на телефона му беше пуснат през цялото време, или записваше само определени пасажи и отговори, но явно някой е имал огромна необходимост да чуе какво сме си казали с Джамил.

Ако човекът с диктофона отсъстваше, може би разговорът щеше да е друг. Отговорите щяха да са други. От тези, които получихме, разбрахме, че преди войната Джамил е бил електротехник със собствена бригада и доста добър бизнес. Затова, когато започнали военните действия, имал някакви спестени пари и решил да се махне. Заедно с детето си по време на бягството Джамил губи и един от племенниците си. И двете деца са загинали от паднал близо до тях снаряд. На няколко пъти е спасявал живота на бременната си съпруга и на другите си две деца. Минал е българската граница с 5-месечно бебе на ръце. Запозна ни и с трафикантския ценоразпис на бягството: прекарване от Сирия до Турция – 5.000 сирийски лири на човек, общо 20.000 за Джамил, съпругата му и двете им деца; прекарване от Турция до България – 1.500 евро на възрастен, общо 3.000 за двамата, децата не се таксуват. „Можете да си представите, след всичко, което преживяхме, да плащам да си спасявам останалите деца…“ Не, Джамил, истината е, че не можем да си го представим. Мислим си го, но не посмяхме да му го кажем.

„Преди да дойда, нямах идея как е в тази страна. Само знаех, че приема бежанци. Народът е много добър. Хората са много мили. Ходим в магазина, продавачките са любезни, даже ни гушкат и целуват децата“, продължава разказа си Джамил. Хората са добри, но най-големият проблем, потвърждава той, е забавянето на документите. Според него администрацията не се справя. Проблем е и храната – преди била по-вкусна, сега не можела да се яде, а хлябът почти винаги е стар. И лекарите не обръщат никакво внимание. Едно от децата му трябвало да бъде оперирано от апендицит, но докторът в лагера неглижирал симптомите и го пратил да се прибира с едно сиропче. „Имах пари, платих си и го оперираха по спешност, но тук има хора, които нямат и не могат да се лекуват. Какво да правят те?“ Разказа ни още, че много харесва новия директор на лагера (Йордан Малинов, бел. авт.), струвал му се по-загрижен, но „ръката не може да ръкопляска сама“. Сподели ни, че вече всички се чувстват като едно голямо семейство. Месеците, прекарани заедно, са ги сближили до такава степен, че радостта и скръбта, без значение от поводите за тях, са общи. И май дните минавали по-лесно така.

Благодарим на Джамил и го каним да излезе с нас навън, където би трябвало да проведем следващия разговор – с „разбойника“ Тахсен. Това с интервюто навън беше много добра идея, само че на теория. На практика трябваше да проведем интимен разговор за тежките моменти и бягството от войната с немалко публика наоколо. Хубавото на това никой да не чува нищо беше, че поне този път нямаше как да ни записват. В крайна сметка от разговора с Тахсен разбрахме, че е шивач и много иска да продължи да работи като такъв, ако може в Германия. Скоро се маха от този лагер, но горко им на другите, които трябва да плащат по 600-700 евро на човек, за да заминат в Западна Европа. Уточняващите ни въпроси не успяха да измъкнат на кого трябва да се плащат тези пари. В Турция не са се държали по-добре, продължава. Поживял там две години, но се махнал, защото турците никак не харесвали кюрди. Най-големият ужас бил на границата. Българските граничари са го връщали с бой шест пъти, преди да успее да влезе. По-лошото е, че боят вървял в комплект с прибиране на пари и телефони. Най-голямата му молба е именно тази: „Като са решили да връщат хората от границата, да ги връщат, но поне да не ги бият, да не им вземат парите и вещите“.

Тахсен изглежда като човек, който ще се оправи с всичко и навсякъде. Но дори за него Сирия е станала място, в което няма как да отглежда децата си. Споделя ни, че е бил поддръжник на Асад, „но какво от това, след като и аз трябваше да бягам“.

„Ако бяхме останали в Сирия, най-вероятно вече щяхме да сме мъртви.“ Последното казва без абсолютно никакъв патос – и сякаш точно тази сурова и съвсем трезва оценка на ситуацията прави думите му достоверни. И понеже публиката разбираше всичко, преди ние да сме чули превода, внезапното смълчаване беше знак, че той произнася нещо, което обединява всички. И в настъпилата тишина, в която всеки си помисли какво ли щеше да е, ако беше останал в Сирия, се огледахме с облекчение, че тези деца, които влизат и излизат от кадъра, катерят се по операторите и се закачат с обектива на фотоапарата, са тук точно в този момент.

„Имате ли намерение да снимате още, защото работното ни време приключва?“, чува се някъде около нас тъкмо когато сме на ръба на въздишката, която казаното от Тахсен отключи. Наближава 17:30 и зачислените ни за деня служители на лагера искат да си ходят, а ние не може да останем след тях. Нареждания, какво да се прави.

Позволиха ни да се видим само с още един човек и това си беше компромисът на компромисите, защото, в крайна сметка, няма кой да им плати извънредните часове.

Последната ни среща в Харманли беше с Джейхан. Рашид ни разказа за нея още по пътя към лагера и с някакво особено възхищение ни съобщи, че е наш колега, журналист, и скоро заминава за Германия, защото вече има документи. И понеже Джейхан беше излязла от лагера, за да урежда пътуването си, не я открихме дълго време. И когато най-сетне се срещаме, ни изглежда толкова подозрително, все едно никак, ама никак не ѝ се занимава с нас. Чак след като ни кани в стаята си и започваме разговора, разбираме, че не ни е гледала с подозрение, а по-скоро с благородна завист. „Много ми е приятно да си говорим, но ми се иска аз да съм от другата страна на камерата.“

Джейхан е започнала като фотограф на семейни събития и празници покрай съпруга си. Толкова харесала тези занимания, че бързо се превърнала в нещо като шеф: „С времето станах професионалист фотограф и започнах аз да определям как и какво да се снима, а не мъжът ми. Истината е, че открих себе си в тази работа и много ми липсва“. Ако сега имаше фотоапарат, е сигурна, че иска да снима природата на България, най-вече горите. Изобщо Джейхан говори с изключителна любов и признателност за България и българите и споделя, че единственото, което е знаела, преди да предприеме дългото пътуване насам, е, че държавата ни е бедна. „Също като мен – добавя, – така по-лесно ще я обикна, а и тя мен.“ На въпроса ни защо, след като толкова харесва България, в момента държи билет за Германия, Джейхан отговаря простичко: „В Германия имам близки и стари приятели, които могат да ми помогнат. Ще работя известно време и ще се пенсионирам. Тук не познавам никого, не знам езика и нямам никакви възможности. Ще се загубя. Там ще работя и ще има какво да дам на себе си, на страната си, на Германия, та даже и на България“.

Антре пред стая в лагера в Харманли

Докато разговаряме на фона на прилежно стегнатия ѝ багаж, забелязваме особеното възхищение, с което я гледат съпругът и синът ѝ. Мъжът ѝ кима в знак на съгласие с всичко, което казва Джейхан. Единственият път, когато извърна погледа си, беше при разказа ѝ за първия ден на войната. „Бяхме седнали навън и беше Рамадан. Тогава ми звънна телефонът… Питаха ме „Къде е синът ти?“ Отговорих, че си е вкъщи. Тогава ми казаха да му звънна веднага, защото е паднала бомба върху блока. На момента му се обадих и той ми вдигна: „Майко, спокойно, не съм вкъщи“. После отидохме да видим какво става. Имаше едно малко детенце, тялото му беше на части… Хората се бяха събрали да помагат и да спасяват, ако има оцелели. Когато падна още една бомба, стана ужас! Клане. Народът беше на кайма.“

Джейхан не знае откъде е дошла бомбата. Не знае кой и защо е започнал тази война. Единственото, което е имала време да разбере, е, че трябва да се бяга. Когато натискът от правителството и от ДАЕШ („Ислямска държава“, бел. авт.) върху кюрдите, с какъвто произход е и тя, станал абсолютно непоносим, семейството решило да събере каквото им е останало, и да се махнат, за да осигурят по-нормален живот за сина си.

На три пъти са се опитвали да влязат в България, но ги връщали на браздата. На третия опит в отчаянието си Джейхан се хвърля пред минаващ близо до границата автомобил – „или ще ме бутне шофьорът, или ще спре“. За щастие той спира и цялата група от шест души, с която се движи семейството ѝ, се набутва в колата. „После ни хвана полиция. Пребиха горкия шофьор, въпреки че обяснихме, че той не е виновен – ние му се набутахме.“ Така започва пребиваването на Джейхан в България. После идва времето в лагера, което е изключително трудно за нея, защото не е свикнала да живее по този начин. Всъщност, казва, никой от нас не е свикнал да живее така. И тя потвърждава за забавянето на документите и недостига на медицински персонал. Голям проблем за нея е и поддържането на хигиената в помещенията: „Трябва да се справяме с нея сами, а не получаваме дори препарати, как да изчистя само с вода?“.

Служителите на лагера вече ни правеха пореден знак, че трябва да приключваме. Няма как да злоупотребяваме повече с търпението им. Сбогувахме се с Джейхан, а тя прегърна и целуна всеки един от екипа ни, благодари за разговора и помоли да кажем само едно от нейно име: „Сирийският народ бяга от война. Не сме туристи. Повечето хора са се предали и са загубили всякаква надежда. Моля ви, само не ги връщайте обратно и не им отказвайте убежище“.

Развълнувани от последната ни среща и уж една идея по-наясно какво е положението в Сирия, пътуваме смълчани към Стара Загора, където на следващия ден щяхме да се срещнем с още бежански семейства. Вече си давахме сметка, че няма как да помогнем на тези хора. Можем само да разкажем някои от техните истории и да покажем моментната снимка за състоянието на някои от институциите за закрила. Но това е крайно недостатъчно. И сякаш в унисон с чувството ни за безпомощност над Стара Загора валя цяла нощ.

На сутринта пак покрай автогарата чакаме Рашид, за да ни заведе при семействата, настанени на т. нар. външни адреси. Той се появява подгизнал от проливния дъжд, но с неизменната си усмивка от ухо до ухо. Няма ли чадър този човек? „Имам, обаче много обичам да ме вали“, казва. „Когато вали, дори да нямам работа навън, излизам и се шляя под дъжда“, добавя доволно. Е, извиняваме му се ние, ще трябва да ти прекъснем вдъхновяващата разходка, за да ни заведеш до първото семейство.

Качваме се в колата и докато ни навигира през улиците на Стара Загора, Рашид не спира да говори. Разказва ни, че първо отиваме при семейството на Нариман, които са йезиди – много древна религия, може би най-старата, и фанатиците от ДАЕШ ги преследвали особено ожесточено. Когато наближаваме сградата, в която живее Нариман, вече знаем, че има седем деца. Едната ѝ дъщеря е останала в Сирия, другата в Турция, три от децата ѝ са във Франция при роднини, а тя е тук със съпруга си и непълнолетните си момче и момиче. Нариман ни отваря с изключително измъчен вид. Оказва се, че предишната вечер е получила някаква криза, викали са Бърза помощ и от днес е на лекарства. „Не издържам повече. Нямаме никакви пари. Сега мъжът ми отиде пак до Харманли, за да види какво става с документите. Решил е да им каже, че не иска никакви документи и че ще се връщаме обратно в Сирия“, превежда Рашид. През това време децата вече са изпълзели от стаите си и я гледат загрижено. Дъщеря ѝ ни приготвя чай, а Нариман разказва, че днес е решила да не ги пращана училище, защото не ѝ било добре, но иначе ходели редовно да учат езика по някаква доброволческа програма. Пита ни за какво ще си говорим и започва да вади документи и да ни обяснява какъв ѝ е проблемът още преди да сме пуснали камерите. Започваме със снимките, а тя – с историята си. „Ако не беше ДАЕШ, никога нямаше да избягаме. Те нахлуха в нашето село и всички йезиди трябваше или да станат мюсюлмани, или да се простят с живота си. Два-три месеца се крихме по разни ферми в Сирия. После избягахме в Турция, останахме там 8 месеца, но нямаше как да се издържаме и тръгнахме за България. Преди да се появят тези ДАЕШ, всички живеехме задружно. Никога не сме имали различия или проблеми за това, че един е мюсюлманин, а друг християнин или йезид. Това разделение те го измислиха.“

Разказа ни, че когато започнали сериозните военни действия през 2013 година, семейството ѝ било принудено да напусне Алепо и да се скрие в родното им село. И там започнали да ги атакуват, затова през по-голямата част от времето се криели в полето и ходели до къщата само за храна и провизии. Питаме я какво става с голямата ѝ дъщеря, която е омъжена и семейството ѝ е решило да остане в Сирия. „Не знам, рядко се чуваме. Комуникациите са трудни, защото няма нито ток, нито интернет. Няма нищо. Като се замисля, такова голямо семейство като нашето би умряло от глад, ако бяхме останали.“

Децата са се сгушили в един фотьойл зад майка си и слушат разказа ѝ. Нариман се обръща към тях, поглежда ги с притеснението, с което всяка майка гледа децата си, и продължава: „Влязохме в България от втория път. Тръгнахме от едно турско село и бяхме на път два-три дни. Беше като филм на ужасите – само се молех да оцелеем, пък каквото ще да става. А аз бях и болна. Човекът, който ни прекара, звънна на полицията и каза къде сме. Те дойдоха да ни вземат и ме закараха в болница.“

После Нариман и семейството ѝ влизат в лагера. Казва, че по времето, когато те са били там, всичко е било много добре – имало е достатъчно храна и постоянно пристигали помощи от ООН и Червения кръст. Единственият, но особено съществен проблем били документите. Оказва се, че след известно забавяне, понеже първоначално отказвали да дадат пари на преводача, Нариман и мъжът ѝ получили документи. В тях трябвало да бъдат вписани и двете им непълнолетни деца, а това, по неизвестни причини, не се случило. Децата се оказват ничии и не могат да напуснат страната заедно с родителите си. И тогава започват разходки из всякакви институции, които си прехвърлят съпруга на Нариман напред-назад. Тя подозира, че преводачът не е вписал децата, Защото е искал още пари. „Нямахме повече. Много му платихме. При него бяха всички документи и имена, той трябваше да прочете. Името на дъщеря ми беше написано, а той още не беше подал документи за нея.“ Нариман казва, че всичко се е вършело със знанието на Добринка (Добринка Тодорова, бивш началник на отдел „Производство и настаняване“ в лагера в Харманли, бел. авт.), а Рашид вметва, че тя вече е уволнена. Последното не успява да предизвика у Нариман доволна реакция, каквато може би се очакваше. Само го регистрира и продължи: „Минаха осем месеца, откакто сме в Харманли и Стара Загора. Толкова хора дойдоха и тръгнаха, а ние още чакаме“ и добавя, че вече не могат да плащат наема и няма какво да ядат. Добре, че има мили съседи, които им помагат, а чичо ѝ, който живее във Франция, се опитва да ги поддържа, но докога…

„Искам си живота преди войната и проблемите, когато цялото ми семейство беше в един град и си живеехме мирно и тихо. Сега се пръснахме по света.“ Налага се да спрем за малко не само защото Нариман се разплака – и ние трябваше да преглъщаме буците в гърлата си. И докато се опитвахме да прогоним „нещото, което ни е влязло в окото“, видяхме надписа на хладилника: The best is yet to come (от англ. – „Най-хубавото предстои“). Звучи добре, дори някак надъхващо в подобна ситуация, въпросът е дали можеш да откриеш някакви запаси от вътрешни сили, за да му повярваш.

Няколко месеца след този разговор разбрахме, че Нариман и семейството ѝ все пак са успели да получат документи и не са се върнали в Сирия, а са заминали за Франция при близките си. Но щастливият край беше с отложен старт и когато се разделихме с тези симпатични хора, облаците във и над главите ни все още не се бяха разсеяли.

Настроението в следващата къща, в която ни заведе Рашид, беше съвсем различно. Посрещнаха ни две приветливи жени и детски смях, който идваше от една от стаите. В нея спеше млад мъж, а децата (после разбрахме, че са си негови) се разхождаха отгоре му, опитвайки се да го събудят или по-скоро да го ползват за катерушка. Рашид влезе и го досъбуди с реплики, от които нищо не разбрахме, но явно бяха весели, защото всички се разсмяха.

Докато чакахме Мохамад да се разсъни, Рашид ни представи съпругата му Шираз. Те са в къщата само от няколко дни. Съвсем скоро са напуснали лагера и изобщо нямат представа от града. Нямат и намерение да придобиват, защото заминават за Германия. С тях под същия покрив живее и още едно младо семейство заедно с лелята на момичето – жена на средна възраст, успяла да избяга съвсем сама. Докато Рашид се закача с тях и се кикотят на някакви техни неща, се появява Мохамад с полуотворени очи. Докато ние разпъваме камерите, той вече е изпил едно кафе и е готов да разказва.

На 38 години е, от Алепо, работил е на бензиностанция. Съпругата му е 28-годишна и се е грижила вкъщи за малките им деца. Живеели добре, докато не дошла войната. „За първи път я усетих, когато атакуваха района, където работех. Тогава реших да си взема децата и да бягам.“ Напускат големия град и се крият в родното си село, за да изчакат удобен момент за бягството. Една сутрин в пет, след като вече се говорело, че терористи ще атакуват селото, Мохамад и семейството му тръгнали да бягат. „В някои райони започна да се стреля. Тичахме, а по земята около нас имаше много ранени, даже жена ми си свали шала от главата и превърза едно дете. „Бързай да спасим нашите деца“, ѝ казах. Но една от най-ужасните гледки беше пазарът, където беше паднала бомба, а хората бяха нападали сред зарзаватите. Кръв навсякъде. Опитахме се да ги заобиколим, за да не видят децата.“

Когато се отправят към България, Мохамад и Шираз знаят, че страната ни приема бежанци. Мислели си, че това е легален и официален процес. Оказало се другояче. Стигнали до границата, след като по чудо оцелели след най-ужасяващата нощ насред снега в гората с две малки деца на ръце, но не ги пуснали. Опитали се да обяснят, че бягат от война и търсят закрила, но безуспешно. „Снимаха ни и ни качиха в някакви коли, закараха ни някъде сред гората и ни пуснаха. Много им се молихме да минем легално, тъй като сме с деца, но те казаха „Оттук трябва да се промъкнете!“.

Импровизирано детско легло в стаята на Джамил в Харманли

После стигнали до някакъв път, Мохамад видял табела „София“ и решил, че са на правилното място. „Тръгнахме да вървим по магистралата и да махаме на колите. Казвахме им „Моля, обадете се на ООН!“. Накрая ги заловила полиция, закарали ги в Елхово, а оттам – в отворения лагер в Харманли. Първите два месеца било добре, после храната много намаляла. „Вероятно защото станахме много бежанци“, обяснява си Мохамад. В Харманли изкарали шест месеца. Чакали дълго време, за да ги интервюират, без никой да им каже защо е това забавяне. Когато получават документите си, Шираз и Мохамад веднага напускат Харманли, излизат на свободен адрес в Стара Загора и започват да организират заминаването си за Германия. „Знаем, че България е бедна страна и няма възможност да ни помогне. Искам да работя като майстор или каквото и да е и знам, че в Германия ще мога. А и децата ще ходят на училище, ще са по-добре.“

„Е, това беше. Тези срещи бях подготвил за вас. Имате ли нужда от допълнителни разговори и снимки?“, попита с присъщата си услужливост Рашид. Искаше ни се да снимаме още един човек – него. Знаехме, че разказът му ще сглоби всички останали. „Искаш ли да ни разкажеш историята си?“ Той въздъхна, потърка очи, каза „няма проблем“ и ни поведе към малката си квартира в един от кварталите на Стара Загора.

„Учих до 9-и клас. Исках да продължа, но имах проблеми с правителството, защото бях кюрд, и през 1994 година ме обвиниха във връзки с кюрдските партии, които се опитваха да свалят властта. По-късно успях да взема гимназиална диплома, но така и не влязох в университет, тъй като ме бяха обявили за заплаха за националната сигурност. Преместих се в Дамаск и започнах работа – най-напред като общ работник по строежи, после в ресторанти миех чинии, работех на паркинга или като сервитьор. После започнах на рецепцията в хотел, в който настаняваха само чужденци. Тогава английският ми стана интересен, купих си книги и реших да го уча сам. След това напуснах хотела и станах екскурзовод. Водех групи туристи из древните краища на Сирия. Бях учил историята на региона в училище, затова умеех да я разказвам.“

Всичко върви прекрасно, докато негов приятел не подава официално оплакване срещу него, че е агент на ЦРУ и Мосад, който има за цел да свали сирийското правителство, като убие президента. Оказва се, че „приятелят“ на Рашид много искал работата му и търсел начин как да го отстрани. Е, успял. „В Сирия има един фундаментален проблем – казва Рашид, – всеки може да оклевети някого, че заплашва режима. Обвиненият в подобна дейност веднага бива арестуван и пратен в затвора, без срещу него да бъде водено дело.“

Рашид е отведен от полицията, а после е разпитван и измъчван в продължение на шест месеца с цел да си признае на коя чуждестранна организация сътрудничи. След половин година го пускат, защото не могат да съберат достатъчно доказателства срещу него. На влизане в затвора е бил 76 килограма, когато излиза – 49. Целият му организъм е разбит. И тъкмо когато си мислел, че е пуснат, защото справедливостта някак е възтържествувала, разбира от брат си, че баща им е продал фермата им и е платил 20 хиляди долара подкуп, за да измъкне сина си от затвора.

След година Рашид отново се опитал да започне работа, но тогава избухнала войната и туризмът спрял. „Бях в Дамаск, когато се чу, че има проблеми в провинция Дараа. Десет-дванадесетгодишни деца играели футбол в един училищен двор. На стената на някаква сграда в околността имало надпис „Долу правителството!“. Национална сигурност дошли, отвлекли децата и им изтръгнали ноктите. Така започнаха протестите и проблемите. Управникът на Дараа е много близък с режима на Асад и семейството му. Та той откри стрелба по протестиращите. Но в Дараа живее племенна общност, чиито членове въпреки огъня продължиха да излизат на улицата и да протестират. Нещата се разраснаха и стигнаха до Хомс, а оттам — из цяла Сирия.“

Скоро Рашид получил повиквателна за армията и понеже знаел, че ще загине, ако отиде при военните, решил да бяга. Платил 250 долара на трафикант, за да го заведе до Турция, където се запознал с друг „услужлив“ човек, който обещал да го прекара до най-близкия български град за 300 долара. Рашид приел офертата и заедно с още шестима души се отправил към българската граница. „Прекарването“ е буквално: трафикантът не спазва уговорката си и ги зарязва насред гората. След десетчасов преход засичат български гранични служители, на които се предават. Те се държат добре с тях и след като ги разпитват известно време, ги закарват в Елхово, а по-късно ги местят в Харманли.

„Лагерът беше още нов. Помня, че бяхме хиляда и седемстотин души наедно място. Тогава не можеше да се излиза, а след нарушителите тръгваха полиция и кучета. Имаше три бани и три душа. Случваше се да чакам по седем дни, за да се изкъпя. Охраната взимаше пари, за да ни купи храна, но искаха и дребни пари за себе си, което беше приемливо по това време.“

После започват проблеми от всякакво естество с различните директори на лагера – първо с Жельо Желев, който е уволнен, после с Марко Петров, който също е освободен от поста си. И тогава, понеже е един от малкото хора, говорещи кюрдски, арабски и английски, Рашид се превръща в нещо като старейшина на лагера. По това време започва и работата му с групата от Стара Загора. Когато получава статута си, Рашид е поканен официално да работи с „Приятели на бежанците“ и с Червения кръст. Избира „Приятелите“ и започва да помага на бежанците и неправителствените организации, занимаващи се с тях.

Въпреки че е един от малцината, успели да си намерят дом и работа още с напускането на лагера, Рашид все пак решава да се пробва в осъществяването на „мечтата на бежанеца“ – живот в Германия. „Поживях в три града там – Дортмунд, Бохум и Дюселдорф. Много е различно от икономическа и културна гледна точка. По някаква причина обаче не можех да спя. Не спирах да мисля за България, за приятелите си, за работата с групата и в крайна сметка реших да се върна.“ На въпроса какво толкова му харесва в България, Рашид отговаря: „Всичко. Минах през изпитанията на бежанеца и не искам други да преживяват това, което се наложи да преживея аз. Работата ми е най-сериозната причина да остана тук“.

С Рашид може да се говори безкрайно дълго, а историята му на моменти звучи толкова невероятно, че изглежда достойна за филм. Логичният завършек на разговора ни се появява с предчувствието му, че нещата в лагера в Харманли ще потръгнат.

Докато маха след колата ни, осъзнаваме, че в този енергичен човек, започвал живота си от дъното няколко пъти, има толкова много оптимизъм, че едва ли нещо може да разбута вярата му в доброто. Не всички истории са такива. Не всички бежанци са такива. Но истината е, че хората, с които се срещнахме през двата дни на пътуването ни, успяха да ни покажат, че от вкопчването в живота има смисъл. Нито един от тях не страдаше за разрушения си дом или автомобил, или пък за изгубена работа, социален статус или реноме. Липсваха им някакви тривиални удоволствия: да вземеш фотоапарата и да снимаш; да риташ футбол на воля; да поиграеш с децата, след като си работил цял ден; да седнеш на сладки приказки с приятелка; да чуеш майка си по телефона… Защото, когато се обърнеш назад и там вече няма нищо, това е много. Всъщност това е всичко.

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 10-29

Боряна Телбис е българска журналистка и авторка на многобройни репортажи за различни български издания – печатни и онлайн – между които „Капитал“, „Жената днес“, „Sofia Live“ и др. Заедно с Фелия Барух тя е една от авторките на проекта „Непознатият друг“, части от от който ви предлагаме в „Либерален преглед“.

Популисткото изкушение

Автор(и): Ан Епълбаум, Лукаш Павловски

(Разговор с Ан Епълбаум, американска журналистка и носителка на наградата Пулицър, проведен и публикуван от полското списание Kultura liberalna)

Лукаш Павловски: В една от статиите си за Washington Post писахте, „намираме се на разстояние два или три лоши избора от края на НАТО, края на Европейския съюз и може би края на либералния световен ред, какъвто го познаваме“. Казвали сте освен това, че ако Доналд Тръмп получи републиканската номинация, то ще трябва сериозно да помислим за опасността от президента Тръмп, защото „изборите са смешни неща, а избирателите са променчиви“. Но Тръмп стигна до там, където се намира в момента, не защото „изборите са смешни неща, а избирателите са променчиви“. Кои са причините за неговата популярност?

Ан Епълбаум: Писах, че „изборите са смешни неща“ именно защото винаги е грешка да се правят опити за предсказване как хората ще гласуват. Никой не е и помислял, че някой ще гласува за Тръмп – един нюйоркски бизнесмен, известен с вулгарността и съмнителните си сделки, но ето ни сега тук. За да се обясни случващото се, според мен трябва да започнем с изследване на контекста, който произведе анти-истаблишмънт-кандидати и в двете основни американски политически партии – макар че тук веднага трябва да добавя, че източниците на това недоволство са много разнообразни. Ако бих била принудена да избирам, бих посочила пет, започвайки с твърдението, че в момента сме свидетели на закъсняла реакция срещу икономическия колапс от 2008. По времето, в което той се случи, американското правителство се чувстваше принудено да спаси банковата индустрия, по разбираеми причини: мнозина вярваха, че ако банковата система се срути, ще се срути и цялата икономика. Но впечатлението, с което останаха много от хората беше, че банкерите са били спасени, докато множество други хора, обикновени американци, са изгубили домовете си. Негодуванието, причинено от това, породи движението „Окупирай Уолстрийт“, а освен това подхрани и подкрепата за „анти-истаблишмънт“ кандидати като Тръмп и Берни Сандърс.

ЛП: Подкрепата за Сандърс и Тръмп е свързана с едни и същи причини?

АЕ: Да, аз смятам, че и двамата представят едно общо търсене на „нови“ решения. Макар че, разбира се, икономиката ви предоставя само ограничени възможности за обяснение, тъй като тя не ви казва защо точно Тръмп печели от тази вълна на недоволство, а не някой друг.

ЛП: Кои тогава са другите причини за тази популярност?

АЕ: На второ място, тя е продукт на факта, че ръководството на Републиканската партия се оказа идеологически много отдалечено от избирателите си.

Гледищата в партията са много съвместими с онези на бизнес-общността – тя е за смаляване на правителството, за приключване на [финансирането на] общественото здравеопазване и насърчаване до известна степен на имиграцията, която винаги е била нещо добро за бизнеса. Освен това тя е партия на традиционни социални възгледи, така че привлича избирателите от ниската средна класа, но бедните американци харесват общественото здравеопазване и държавното пенсионно осигуряване. За разлика от други републиканци, Тръмп не е особено заинтересуван от неща като смаляване ролята на държавния апарат. Това се харесва на хората.

ЛП: А какво да кажем за имиграцията?

АЕ: Реакцията към имиграцията е интересна, защото идва по време, в което имиграцията всъщност спада. Предполагам, че по-силните чувства срещу „външните“ от сегашния момент са всъщност свързани с нещо друго: обратна реакция против първия чернокож президент. Не е случайно, че победата на Обама никога не е била възприемана като законна от изненадващо голяма част от населението. За много хора тя изглеждаше като преобръщане на естествения ред на нещата – сякаш по някакъв начин белите американци са изгубили водещите си позиции. Тръмп се обръща директно към този расистки гняв.

ЛП: Той дори не отхвърли изрично подкрепата, която получи от Великия майстор на Ку-Клукс-Клан. Каза, че първо трябвало да провери коя е тази личност…

АЕ: Баща му е поддържал всевъзможни гледища за върховенството на бялата раса. Тръмп си играе с подобни чувства.

ЛП: И все пак той печели и сред етническите малцинства…

АЕ: Това не е вярно.

ЛП: В Невада той получи 44 процента от гласовете на испаноезичното население, а спечели и в щати с големи населения от чернокожи американци…

АЕ: Може би някои хора в Невада са гласували за него, но помислете си кои са хората, които гласуват точно сега: регистрирани членове на Републиканската партия, на които им пука достатъчно, за да отидат и гласуват. Това е нищожна част от населението. А от тази нищожна част броят на хората, които са испаноезични, е невероятно малък. Огромното мнозинство испаноезични и чернокожи все още не са гласували. И аз не вярвам те да гласуват за него.

ЛП: А четвъртият фактор?

AЕ: Четвъртият фактор е културен. Наскоро четох една нова биография на Роналд Рейгън, в която имаше доста много материал върху Рейгън и Холивуд. Биографът твърди, че Рейгън е бил не просто привързан към холивудските ценности от 1950-те, той се е стремял и да ги въплъщава.

ЛП: Кои ценности?

АЕ: Че доброто винаги побеждава злото, че е важно да бъдеш учтив и мил, че има ясен кодекс на морално поведение. Тези ценности са доминирали в основното русло на американската култура по онова време и Рейгън ги е символизирал. Хората са могли да го виждат – пък и самият той е виждал себе си – като каубой във филм, в който добрите герои печелят, а злодеите губят. Тръмп е продукт на една друга медийна култура – култура на известността, в която се ценят неща като вулгарността и прекаляването. Той разиграва изборите не като холивудски филм, а като телевизионно реалити-шоу, в което печели най-шумната, най-безобразната и най-грубиянската личност. И това е състезание, което много хора в наше време разбират.

ЛП: Някои консерватори казват, че победите на Тръмп са по вина на либералите, тъй като именно те стоят зад този процес на дегенериране на медийната култура.

АЕ: Нещата са по-сложни от това. „Консервативно-развлекателният процес“ – Fox Television, крайно десните радио-ток-шоута – също помагат да се създава вулгарност в публичното пространство. А също и страх. Голяма част от всичко това – и тук могат да се открият паралели с Полша – се основава на мислене, свързано с конспиративни теории. Крайно дясното радио стартира например движението на „рождениците“, според което Барак Обама всъщност не е роден в САЩ, че е кениец, мюсюлманин, незаконен президент. Мнозина днес са забравили, че Тръмп си създаде име в последния политически цикъл, повтаряйки тази конспиративна теория и твърдейки, че Обама всъщност не бил американец.

ЛП: Което беше доказано като очевидно невярно.

АЕ: Да, но част от обществеността вече не се интересува от неща като истината. Което ме води и до един пети фактор – смъртта на онова, което преди се наричаше „мейнстриймни медии“ [водещи, принадлежащи към основното русло, бел. пр.]. Макар и с право укорявани в самодоволство и предсказуемост, големите вестници и важните телевизионни предавания играеха преди определен брой важни роли. Те служеха като филтър и елиминираха повечето конспиративни теории от централния дебат. Освен това те създаваха възможност за общонационален разговор. Когато всички в Америка гледаха една и съща програма за новините в шест вечерта, те поне можеха след това да дискутират едни и същи въпроси. Очевидно всичко това си имаше недостатъци – полето за дискусия беше ограничено – но то имаше и предимства. Днес, не само в Съединените щати, но и в други страни, вече липсва общ разговор. Хората вече дори нямат едни и същи факти – една група смята определен набор от неща за верни, друга вярва в нещо напълно различно. От тази международна тенденция има и няколко изключения: една от причините, поради които във Великобритания няма силни крайно десни партии, каквито има в повечето други европейски страни, е съществуването на BBC. Макар че това също е дефектна институция, тя все пак обединява хората и поне на теория се опитва да проверява фактите и да бъде обективна.

ЛП: Но по повечето места, ако не харесват онова, което се говори в мейнстрийма, хората лесно могат да избягат в свои собствени ниши.

АЕ: Едно от първите шокиращи неща, които Тръмп каза по време на кампанията си беше, че в деня на атаката от 11 септември „хиляди“ мюсюлмани стояли от другата страна на реката, в Ню Джърси, и ликували, докато Световният търговски център горял. Това не е вярно, то просто не се е случвало. Но ако отидете по някои места в мрежата, то лесно ще намерите статии, в които се говори за мюсюлманските тълпи, ликуващи след 11 септември. А след това можете да станете част от разговор в Туитър, страница във Фейсбук или имейл-група, където хората повтарят това послание. Можете да живеете в свят, в който всички около вас се съгласяват, че [в Америка] е имало хиляди хора, които са ликували по улиците в този ден, и няма начин да го опровергаете. Това е изключително важно при разбирането на сегашния възход на популизма.

ЛП: Докъде ще ни доведе този процес? За да поддържат някаква функционираща демокрация, хората трябва да споделят нещо общо и да се съгласяват с определени, базисни правила.

АЕ: Ето защо конституциите са толкова важни, а злоупотребата с тях е толкова опасна. Ако политическите партии се опитват да ги променят, като нарушават правилата, остава единствено хаос.

ЛП: Изредихте много причини за възхода на политици като Тръмп, но мнозина политически наблюдатели твърдят, че всичко може да бъде сведено до една основна – състоянието на икономиката. И тук става дума не само за колапса от 2008, а по-скоро за последните 30-40 години на икономически политики, които изстискаха и изтощиха не само бедните, но преди всичко средната класа.

АЕ: Да, разбира се това е част от обяснението. Но аз не приемам свеждането на всичко до икономиката.

ЛП: Но ако разгледате статистиките, ще видите, че реалните доходи на средното американско семейство намаляват, че неравенството в САЩ нараства, че стойността, създадена от нарастването на Брутния вътрешен продукт отива най-вече при горния един процент от обществото…

АЕ: Но това беше вярно и преди осем години, а резултатът беше, че хората избраха Обама. Така че фактът на нарастващото неравенство не може да обясни изцяло защо хората гласуват за Тръмп сега – имайки пред вид особено това, че той не предлага никакви отговори на хората от долната част на обществения спектър. Не обяснява как ще промени икономиката и ще постигне повече обществено равенство. Не представя каквито и да е икономически идеи. Всичко, върху което се фокусира, е да създава стени [по границите] и да изритва имигрантите, което не може да реши проблемите на притиснатата средна класа.

ЛП: Не бихте ли казали – както твърдят мнозина леви журналисти и коментатори – че САЩ вече не са страната на неограничените възможности, каквито са били някога, през 1950-те и 60-те, и че с Американската мечта е свършено?

АЕ: На достатъчно години съм, за да си спомням как хората казваха, че с Американската мечта е свършено през 1970-те – времето на първата голяма петролна криза, войната във Виетнам, Уотъргейт, и пр. Преживявали сме множество вълни на разочарование, които са произвеждали твърдения, че Американската мечта е свършила, но заедно с това всеки път се е стигало до различни политически резултати. Ще повторя отново: само икономиката не е достатъчна, за да ни даде обяснение за факта, че хората гласуват за Тръмп.

ЛП: Но въпреки това смятате, че той е по-опасен от всички предишни заплахи. „В зрелия си живот не мога да си спомня момент, толкова драматичен като настоящия“, писахте.

АЕ: Мислех по-обширно за заплахата пред Запада и западния съюз, не само от страна на Тръмп, но и от Марин льо Пен и други популисти, които вече не вярват в НАТО, не им пука за традиционните съюзници и искат страните им да се отдръпнат от света. Тръмп не е първият изолационист в американската политика, но той е първият от дълго време насам, който придобива такова голямо влияние. Изолационизмът е бил второстепенен аргумент в американската политика най-късно от времето на Втората световна война, но днес изведнъж той се превръща в нещо централно.

ЛП: Защо лидерите на Републиканската партия не успяват да го принудят да се откаже? Когато четете за американската политика, почти всички автори казват, че тя се движи от големите пари.

АЕ: Това е очевидно невярно… ако изборите можеха да бъдат купени, то Джеб Буш отдавна щеше да бъде кандидат.

ЛП: Кандидатурата на Буш и, по други парични, онази на Берни Сандърс действително показват, че нещата са по-сложни.

АЕ: Обама също не разполагаше с големи пари зад гърба си, когато започна първата си кампания.

ЛП: Къде са най-големите републикански дарители в настоящия момент?

АЕ: Те изгубиха, поставиха залозите си върху погрешния кандидат – и това отблъсна хората. А това пък е друго обяснение на факта, че хората подкрепиха Тръмп и Тед Круз: избирателите всъщност не харесваха идеята, че големите дарители на Републиканската партия искаха да купят предварително номинацията на Джеб Буш. По същата причина множество избиратели на Демократическата партия не желаят да подкрепят Хилари Клинтън. Влиянието на големите пари само попречи. Колкото повече пари се харчат в момента, толкова повече се разгневяват хората.

ЛП: Можете ли тогава да кажете, че всичко това е триумф на американската демокрация и че онова, което чуваме в момента, е гласът на истинските, средните хора?

АЕ: Мисля, че можем да се съгласим с това, че американската демокрация не е фалшива. Тревожното обаче е, че Тръмп печели, използвайки един език на разделението, какъвто не сме чували вече много десетилетия, и че дори не се преструва, че предлага някакви решения за проблемите на Америка. Така че не съм уверена дали думата „триумф“ е уместна в случая.

ЛП: В Европа ние също наблюдаваме националистически обрати в множество страни. Много хора, включително и вие, твърдят, че поради кризата, през която Европа преминава в момента – криза на еврото, на имигрантите, войната в Украйна – ние се нуждаем от повече, а не по-малко, международно сътрудничество. А това върви директно в противоположност на социалното настроение – хората искат да се връщат обратно към националните държави, каквито ги познаваме. Защо?

АЕ: Глобализацията направи хората несигурни: те живеят с усещането, че вече не могат да контролират какво се случва с тях. Една фабрика може да бъде затворена в северна Англия поради решение, което някой е взел в Китай. Идея, която някой е имал във Франция, може да повлияе върху живота на някого в Индия. Усещането за загуба на контрола над икономическите и политически им съдби е накрало много хора да стигнат до заключението – погрешно, според мен – че единственият отговор е да върнат властта обратно в националните държави.

ЛП: Левицата ще ви каже, че това е именно провалът на свободно-пазарната десница, която е премахнала всички бариери пред капитала и всички социални протекции.

АЕ: Но самата левица също не предлага реална алтернатива. Вместо това някои левичарски идеи, вече пропадали в миналото – например национализацията на индустрията – днес се съживяват от крайната десница. Много от икономическите политики на Марин льо Пен биха могли да са писани от марксисти през 1950-те, също като някои от икономическите политики на PiS [управляващата в момента полска Партия на закона и справедливостта, бел. пр.] Левицата е изчезнала, но тези идеи не са.

В същото време е важно да се правят разграничения между отделните страни. В Полша например не може да се твърди, че неравенството се засилва, тъй като това не е така. И не съществува нито едно измерение, според което повечето поляци са по-бедни днес, отколкото са били преди петнадесет години. Така че, за да се обясни възхода на крайната десница и отхвърлянето на свободните пазари в Полша, трябва да се гледа към нещо друго – обяснението трябва да бъде поне отчасти от културно, политическо или психологическо естество, а не просто икономическо.

ЛП: Какво ще кажете за Великобритания? Познавате страната добре, дори познавате лично най-непоколебимите привърженици на Брексит-а [идеята за откъсване на Великобритания от ЕС, бел. пр.]. Какъв е техният начин на мислене?

АЕ: Брекситът е още една история, при която най-важните аргументи не са от икономическо естество. Ако притиснете защитниците му здраво – а аз съм го правила – те рано или късно ще признаят, че напускането на ЕС може и да е лошо за Великобритания от икономическа гледна точка. Но от това просто не им пука. В случая наистина, наистина не става дума за икономика.

ЛП: А за какво тогава?

АЕ: За идеята за Великобритания като нация; за това, че „никой не може да ни казва какво да правим“.

ЛП: Но дори и ако напуснат, хората все пак ще продължават да им казват какво да правят.

АЕ: Разбира се – и това е проблемът с цялото това движение, този копнеж да се върне властта обратно към националните държави. Ако Великобритания наистина напусне Европейския съюз, това не означава, че решенията, взети в Брюксел, няма да продължат да засягат британците. От това, че искате да бъдете свободни от международни влияния, съвсем не следва автоматично, че е възможно това да се постигне в наше време.

Парадоксално, Великобритания изгуби голяма част от способността си да оказва влияние върху събитията просто чрез това, че започна разговора за Брексита. Тя вече няма думата по такива важни въпроси като разрешаването на кризата с имигрантите, не играе никаква роля в разговорите с Русия. Великобритания се изключва сама от играта.

ЛП: И дори ако напуснат ЕС, те ще имат същите проблеми като сега.

АЕ: Разбира се. Самоотстраняването ви от дебата не означава, че дебатът няма да ви засяга въпреки това. Ако Великобритания желае да търгува с Европа, тя ще трябва да приеме правилата на Общия пазар, но без да има каквото и да било влияние върху начините, по които те се изработват.

Винаги е израз на късогледство да се изолирате, понеже това не ви помага да изграждате съюзите, от които може да се нуждаете в бъдеще. Ето защо отказът на Полша дори да дискутира кризата с имигрантите, камо ли да търси начини за решаването ѝ, е толкова огромна грешка. Разбира се, бегълците от Близкия изток не са ваш проблем в настоящия момент, те са проблем на Италия, Гърция и Германия. Но какво ще стане, ако Русия стане отново агресивна и вие внезапно станете зависими от добрата воля на Италия, Гърция и Германия?

ЛП: Ако Русия отново изпрати войските си в източна Украйна…

АЕ: Тогава например може да имате нужда Италия, Гърция и Германия, които да ви сътрудничат при налагането на санкции върху Русия, или да се съгласят да се активира защитния план на НАТО. Полша не може да бъде защитена без западноевропейски войски, а точно сега вие се отдалечавате от западна Европа. Ето това е опасното в настоящия антиевропейски обрат в Полша. Вие не разполагате с лукса, с който разполагат британците, да се питате дали сте част от Европа или не: вие не сте остров в Атлантическия океан. Ако не сте част от Европа, вие сте уязвими за икономически и политически натиск откъм Русия.

ЛП: Защо тогава хората вземат този вид решения?

АЕ: Може би нещата вървяха прекалено добре и хората са забравили какви точно са били обстоятелствата преди да е имало международни институции, които помагат на отделните нации да споделят трудностите. Човешки инстинкт е да се черпи енергия от революционни движения. Хората обичат драмата: не е много интересно да имате централно-леви и централно-десни партии, които се сменят едни-други при управлението. Макар че тук трябва да подчертая, разбира се, че поне във Великобритания, Франция и Германия партиите на истаблишмънта са все още на власт. Ангела Меркел все още е водещата политичка и центърът все още разполага с подкрепата на мнозинството.

ЛП: Но самата вие писахте, че може би се намираме на два или три лоши избора от разрушаването на Запада.

АЕ: Защото крайно десните, анти-истаблишмънт френски и германски политици биха могли евентуално да спечелят, дори и ако не представляват мнозинството. Вижте какво се случи тук. Хората в Европа продължават да ме питат защо се промени Полша? Защо внезапно стана антиевропейска?

ЛП: И какъв е отговорът ви?

АЕ: Аз казвам, че тя не се е променила. PiS не проведе антиевропейска избирателна кампания. Хората не мислеха, че гласуват за антиевропейско правителство. Но дори и ако мнозинството поляци не желае да напуска Европа, то това е посоката, в която реториката на правителството клони засега, и това е мястото, на което то може да отведе страната, дори и ако все още не го осъзнава. PiS вече успя да създаде впечатлението за цивилизационна пропаст между Полша и западна Европа – нещо, което според мен наистина беше изчезнало завинаги.

ЛП: Популистките политици не се интересуват от последствията?

АЕ: От това, че нещо не може да функционира или не функционира, не следва, че хората няма да се опитат да го направят. От това, че е лоша идея да се разруши Европейския съюз, не следва, че хората няма да се опитат да го направят. Ако погледнете назад към 1930-те, можете да видите защо крайната левица и десница са се разраснали толкова много по онова време. Имало е всеобщо презрение към и умора от либералната демокрация. Хората са били разочаровани от това, че системата не води до резултати достатъчно бързо. Съветският съюз е изглеждал като по-добра алтернатива за някои, нацистка Германия – за други. Почти всяка от европейските нации е започвала да чувства изкушението на алтернативите.

ЛП: Мислите ли, че това е така, защото хората са склонни да забравят?

АЕ: Да, и настоящият възход на радикалната десница, която предлага радикално левичарски икономически политики е абсолютно свидетелство за това, че хората забравят. Можете да правите една и съща грешка, отново и отново. И може би ще се случи точно това.

Ан Епълбаум е известна американска журналистка, сътрудник на вестник The Washington Post. Книгата й Гулаг спечели наградата Пулицър за ٢٠٠٤ година. Понастоящем тя живее в Полша.

„Столипиново“. Проблем. Решение

Автор(и): Иван Бедров

Как австрийската фирма EVN успя да въведе ред в гетото

Попадали сте на онези картинки, които се разпространяват из социалните мрежи – как в отделните държави намират решение на проблемите си. Срещу знамето на съответната страна стоят различни символи между проблема и решението. Например в Испания имаме проблем, сиеста, отново проблем. В Швейцария – проблем, референдум, решение; във Франция – проблем, хаос, революция, още проблеми и т. н. Срещу знамето на Германия няма символи – от проблем директно стигаме до решение. Вероятно общият език има значение, защото това, което австрийската компания EVN успя да направи в пловдивското гето „Столипиново“, е тихо и прагматично разрешаване на огромен проблем. Но не сте чували за това, нали?

„Токът в „Столипиново“ ще бъде пуснат“

Преди десетина години кварталът стана известен с бунтовете срещу режима на тока. Все още държавната електроразпределителна компания тогава не успява да събира задълженията на абонатите. Кражбите на ток са масови, а всички останали в града с право повтарят клишето: „Българите плащат тока на циганите.“ Само 3% от сметките се плащат редовно, а загубите са над 40%. Инкасаторите се посрещат на нож, а след решението електромерите да бъдат вдигнати на високо, за да не може да се краде ток, започват бунтовете. Тогава енергото въвежда режим на тока, а напрежението в „Столипиново“ ескалира още повече…

Години преди това никой не иска от хората в близо 45-хилядния квартал да плащат ток. От време на време се правят акции с полиция и телевизионни екипи, а зрителите гледат на екрана как се спира наказателно токът. Сблъсъци, протести, насилие над инкасатори. Преди всички избори обаче се намира влиятелен политик, който да обещае ток срещу гласове. Така дълговете надминават 10 милиона лева, а кварталът е денем без ток, само през нощта има електричество по няколко часа.

„Токът в „Столипиново“ ще бъде пуснат“, заявява пред журналисти Ахмед Доган през лятото на 2005 година. Този път обаче не е познал напълно. Собственик на компанията вече е австрийската EVN – частна фирма, чиято цел е да предлага услуга и да печели от това.

„Тогава ние решихме да влезем в квартала и да кажем: „Ние сме тук, смятаме да останем и трябва да се научим да живеем заедно. От нас ще има 24-часово захранване, а вие ще се държите както всички други клиенти“, припомня Петър Костадинов от пловдивското поделение на EVN.

Австрийците заварват българското нововъведение с поставените на два метра над земята електромери, което бе приложено в повечето гета в страната.

„Това обаче не е спирало опитите за манипулации, даже още повече нагнетяваше напрежение. В съседните квартали електромерите са ниско, само тук – нависоко. Не беше никак нормално“, казва Костадинов.

Първата година и половина

Ситуацията в „Столипиново“ остава непроменена за следващите двайсетина месеца. Режим на тока, едни плащат, повечето не плащат. Масови кражби и спорадични бунтове.

„Може да сме били на режим, ама много доволни бяхме. Не плащахме ток“, казва една от десетината жени, насядали пред панелен блок в квартала. В това време останалите започват да ѝ противоречат на турски език – поне интонацията говори за това. Едни доволни, други недоволни, но нещата не могат да останат по същия начин. В следващата година и половина екип от EVN търси решението и през 2007 година компанията вече е готова.

„Две неща трябваше да направим – първо да променим инфраструктурата, защото имаше изпочупени трафопостове и висящи кабели. Нашата философия е първо да закараме тока до домовете, а после да си съберем и парите. Но това беше втора точка“, разказва Петър Костадинов.

Тогава фирмата отделя 6 милиона лева за модернизация на мрежата в „Столипиново“ – подменя кабели, трафопостове и електромери. Разделя абонатите в отделни партиди, прави отчитането дистанционно, доставя оборудване, което не позволява манипулации. Числата са следните:

– 17 ремонтирани трафопоста;

– 840 нови елтабла;

– 6300 нови електромери;

– 187 км нови кабели.

„Столипиново“ се сдобива с най-модерната мрежа в България. Технологичните загуби по трасето се стопяват от 40 на 5%. Режимът е прекратен, ток има по всяко време.

Успоредно с технологичните промени няколко души от фирмата се заемат с посредничество – наемат десетина медиатори от квартала, чиято цел е да са връзката между абонатите и доставчика. Търсят съдействие от влиятелните в гетото – в случая попадат на общинския съветник от ДПС и ветеран в сферата на ромските фондации Антон Карагьозов.

„От нас се искаше да изясним на хората, че с идването на EVN безплатният обяд свърши. А и на нас ни омръзна да продължават да говорят, че българите плащат тока на циганите“, казва Карагьозов.

Целият арсенал от кръгли маси, брошури и обучения е мобилизиран. Но решаващият изстрел се оказва категоричността – нови кабели, нови електромери, отделни партиди, първа сметка. И в един момент токът просто спира. В първия месец близо 40% от абонатите са изключени.

Фирмата наема експерти от неправителствения сектор, които помагат с проучвания на общественото мнение в квартала и организират обучения – как да си организираме месечния бюджет, как да пестим ток, как да поискаме проверка на фактурата си. По средата са медиаторите.

„Ментор съм, щото така ни писаха“, представя се Жоро Костов. Не е ли медиатор, питам го. „Не бе, ментори сме. Когато има проблеми с абонатите, ние сме първите хора, които се отзовават на помощ. Искаха по-буйни хора, които познаваме другите.“

Менторът медиатор се е запътил към офиса на енергото, за да посредничи за прекарването на ток до една нова къща в другия край на гетото. „Сега има един голям проблем – нови къщи направили, искат да си плащат. Закарахме ги в EVN и да се оправят.“

В началото желаещи за участие в кръгли маси имало дори в повече. Желаещите да плащат редовно сметките си обаче не били всички.

„И като идваха на кръглите маси, всеки си оставя телефона на масата. Значи можеш да си плащаш мобилния телефон, а пък не можеш да заделиш пари за тока. Въпрос на приоритети. Това им говорехме. Но пък и след като никой не е искал от теб да го платиш, ти нямаш и навика“, спомня си Костадинов.

Как гетото става №1

Още преди края на 2007 година нещата потръгват. Очакванията са били за повече напрежение, дори за нови бунтове. Всички са изненадани колко бързо става промяната и днес плащането на тока в „Столипиново“ е най-естественото нещо. Кварталът има 97% събираемост на сметките. Загубите са наполовина на средните за страната. Няма регистриран нито един опит за кражба на електричество.

„Не може. СОТ-аджиите веднага идват. Ако докосваш в таблото нещо, няма две минути и те пристигат“, споделя Васко Карагьозов. През последните четири години той е живял без ток. Пропуска няколко месеца, събират му се около 400 лева, той не ги плаща и… тъмно. Наскоро решил, че е крайно време да промени това, посъбрал някой лев и отишъл на касата. Там вече му поискали 1050 лева – заедно с лихвите. Имал пари за половината, взел назаем останалите и отново има ток.

„Но докато не платих и последната стотинка, нямаше никакъв ток. Исках да взема с жица от съседната къща, където са децата. Лично синът ми не ми даде ток. Защото, като дойде по-голяма сума, не можем да се разберем кой е изгорил повече. Орташка работа няма вече.“

Вечер гетото вече не свети отвсякъде. Повечето прозорци са тъмни. Безразборното масово отопление на ток, което включваше пружини от легла и отворени готварски фурни, вече е в миналото. Пестят. А най-модерната услуга в квартала са СМС-ите от енергото – на всяко 25-о число телефонът ти изпиуква – дори е знак за престиж в „Столипиново“ да получаваш такова съобщение. И то редовно…

Тази история не е толкова популярна. Защото противоречи на клишето, че българите плащат тока на циганите, и защото показва нагледно как всеки проблем може да бъде решен, ако има желание за това. На фона на извършеното от EVN в „Столипиново“ изпъква още повече провалът на държавата и общините да въведат ред в гетата. Нито едно ведомство не е потърсило компанията, за да обсъди как този модел може да бъде приложен на други места и за други проблеми. За сметка на това енергото продължава напред – след Пловдив, идват Стара Загора, Хасково, Бургас, Ямбол. Постепенно гетата получават модерна мрежа, а жителите им започват да си плащат тока. Първо с морков, после и с тояга.

А моделът вече се изучава от институти в Австрия, Англия и Испания. В това време ние гледаме по телевизията какво се случва в Гърмен.

* Този материал е публикуван в списание „Клуб Z“.

Иван Бедров е български журналист, работил в радио „Свободна Европа“, bTV, в новинарския ТВ канал RE: TV, както и в бизнес всекидневниците Пари и Капитал Daily.

Завършил е английска гимназия, а после и английска филология.

Черешово време

Автор(и): Силвия Чолева

Идваха откъм насипа над железопътната линия. Единият държеше топка под мишницата. Ръкомахаше със свободната ръка, а другата всеки момент сякаш щеше да изпусне топката. Тя обаче така и не падна до края. Другият изглеждаше видимо по-голям с две-три години и с превъзходство разсеяно подритваше истински и въображаеми камъчета, или каквото имаше по земята. Не бързаха, говореше единият, другият се съгласяваше или просто отговаряше лаконично. Гласовете се губеха, разтваряха се в обедната мараня, а момчетата повишиха тон само докато влаковата композиция преминаваше с оглушителен шум, скърцане и трясък.

После въздухът отново затрептя, необезпокояван от друго, освен от стъпките им.

– Ще тръгнем някой ден по линията, искаш ли? Така ще разберем къде се пресича, стига ли до Централна гара или свършва в някоя глуха линия.

– И да вървим пеша по линията до края?

– Е, не съвсем до края, но поне да опитаме да стигнем донякъде. Въпреки че много искам да стига до морето. Линия, която свършва в морето. Фююююююу и цоп във водата.

– Знаеш ли разписанието?

– Ще го проверя в интернет довечера, но това са само два или три влака, чували сме ги.

Влакове тук минаваха рядко, линията беше товарна и навремето е обикаляла селото. Откакто стана квартал на града, вагоните с цистерни, на които пишеше „Сярна киселина“, натоварените с дървени трупи вагони или затворените, за които гадаеха какъв е товарът вътре, вече пресичаха квартала между къщите, затова постепенно потеглиха по други линии, завиваха кой знае накъде, но не тук, където сега рядко профучаваха – като трамвай в права отсечка – не повече от три пъти на ден. Колкото градът се разрастваше и поглъщаше малките села наоколо, толкова линията запустяваше. Между траверсите, сред камъчетата и около релсите растеше трева, цъфтяха анемични макове през май и лайката се смесваше с бурените в красиви отдалеч цветни петна.

Стигнаха бързо до мястото, въпреки че вървяха разсеяно в горещия следобед, беше към два, ваканция, чудеха се дали да не се изкъпят в изкуственото езеро наблизо и дали това ще ги разхлади. Високият свали в движение раницата от гърба си и извади найлонова торбичка. После ловко метна раницата отново назад.

– Сладки са – пликът беше пълен с череши. – Взех ги от нас.

– Мити ли са? – Малкият се пресегна със свободната ръка и взе няколко. Едвам ги напъха в устата си и като ги повъртя, изплю костилките като залп.

Двамата се разхилиха. Решиха да седнат на височината над езерото и да се състезават кой по-далеч ще изплюе костилката си.

Изкатериха се, седнаха. Прежуряше. На отсрещния бряг имаше ресторант с тераса и барака за лодките, скутерите и водните ски, които се даваха под наем. Имаше дървета – макар ниски, хвърляха някаква сянка, но не им се отиваше чак толкова надалеч. Носеха шапки с козирка, а за шише с вода не се бяха сетили – нали излязоха само да се поразходят.

– Дали да не идем до изоставената къща? – малкият дори не се обърна, като попита, а съсредоточено гледаше къде ще цопне костилката на другия.

Големият се позабави, явно се прицелваше, източи шия и изплю. Беше добър – костилката излетя отчайващо надалеч. Приятелят му веднага изстреля своята. Продължиха, но другият все печелеше и на малкия почна да му омръзва. Големият изплю пак.

– Сестра ми е сама, трябва да се прибирам. И без това майка ми всеки път бучи, че все съм навън, а у нас стоя на компютъра.

– Като че ли някой прави друго.

– Какво разбираш ти! Сами сме, аз трябва да гледам сестра ми. Поне баба да имах. Знаеш ли какво, понякога, като лежа преди да заспя, мисля какво да кажа на баща ми, като се върне. Обаче той не се връща. Трета година не се връща. В началото пращаше пари. После в Испания вече нямало работа и търсел къде да отиде. Направо се чудя на майка ми как издържа. Ако бях аз, досега също да съм заминал.

Малкият го погледна за пръв път от много време. Не каза нищо, а пое дъх и изплю поредната костилка. Този път почти постигна „равен“. Намести топката под мишница и дръпна приятеля си за ръкава на фланелката да тръгват. Изтупаха панталоните и взеха полупразния плик с череши. Къщата с падналия покрив и полуразрушени стени беше наблизо. Устата им лепнеха от черешите и малкият плахо попита:

– Дали пък да не се изкъпем, а? Знам, че е забранено… Нашите непрекъснато ми повтарят, че е опасно.

– Вашите – презрително се изсмя приятелят му, – аз в тоя гьол колко пъти съм се къпал… И момичета съм водил, като на плаж, даже една и в къщата я заведох, но тя се изплаши. Само се целувахме, но на никой да не си посмял да кажеш. Щото написах във фейса, че съм спал с нея. То почти стана, ама като се развика, чак отсреща са чули сигурно. А и тия с водните ски точно тука правят завоите… Ако не беше още светло, щях да ѝ запуша устата и да си вика тогава. Има страшни цици, много я харесвам, но не ще вече да идва тук.

– Какви са циците ѝ? Само майка ми съм виждал понякога, и тези по плажа.

– Не лъжи, нали скоро ме пита за порносайтове в нета… За лаптоп като твоя само ще си мечтая… Твоите родители, дето си построиха тоя палат в квартала, не виждат ли какво е наоколо… И всичко ти купуват, хич не са наясно с нещата.

Момчето се нацупи, избърза напред. Първо влезе в къщата. Преливаше от боклуци. Стисна топката по-здраво и разбута с крак близките пластмасови бутилки от бира. Навътре не му се влизаше. Мислеше за циците на онова момиче, как ли са изглеждали тогава, в края на деня. Чудеше се защо приятелат му я е водил точно тук, в мръсотията, могли са да стоят навън, където бяха одеве, беше доста приятно.

– Защо си дошла? Кой ти разреши, пикло, нали казах да си стоиш в стаята? Марш обратно да играеш на компютъра! Тук идваш само ако аз ти разреша, ясно ли е? – Големият натърти на „аз“ и на „ясно“, почти извика.

– Исках да изляза и те търсих – разплаканият глас на сестра му го подразни. – Вече не ми се стои самаааа…

– Не ми реви, ами изчезвай веднага обратно! Тука е за момчета, разбра ли? Вземи черешите и чупката!

– Ще кажа на мама, като се върне, ще кажа…

Гласът заглъхваше, явно тя се изнасяше тичешком обратно. Малкият остана още няколко секунди в прикритието на стените и тогава се подаде навън.

Без да говорят, тръгнаха обратно към мястото, на което седяха одеве. Вече не беше същото, нямаше череши, слънцето падна ниско и блестеше в очите, като гледаха към водата. Езерото още беше пусто – горещината беше изплашила водните скиори, оттук не се виждаха добре масите под тентата на ресторанта, комари и други, непознати за тях насекоми, се появиха заплашително над водата.

И на баща си да каже, и на който ще, малка мърла, ще ми се влачи тука, ще ме следи, край, писна ми, няма да я гледам повече, ще взема да ѝ хвърля един бой, да се научи най-после – приятелят му си мърмореше ядосано под носа и поглеждаше изпод козирката в посоката, в която избяга сестра му. Парче от роклята ѝ на червени ягодки се ветрееше, закачено на близкия храст.

Тъкмо малкият мислеше да му каже вече да си тръгват и се чу да минава вторият за деня влак. Когато спирачките изскърцаха, големият хукна с всички сили по насипа към линията. Нямаше как хората от масите в ресторанта да видят нещо, нито малкият можа да види, докато не изтича след приятеля си, без да изпуска топката под мишницата. Всички чуха само звука от триенето на колелата в релсите, скърцането на спирачките и нечовешкия вик на големия.

Топката се търкулна надолу по насипа.

Силвия Чолева е отговорен редактор на редакция „Култура“ на програма „Христо Ботев“ на БНР и водеща на предаването „Артефир“. Тя e автор на ежемесечните обзори на нови книги в списанията „Хайфлайтс“ и „Его“, главен редактор на сп. „Алтера“ (до март ٢٠٠٩, когато списанието е закрито). От края на ٩٠-те до закриването му през ٢٠٠٣ г.

Коментари (2)

- 06-08-2016|Велизар Велчев

В тази писаница няма нищо. Опити за стил? Не можене да се говори и да се казва? Златко, това са губиделникови текстове.

- 06-08-2016|Златко

А какво точно те кара да мислиш, че заслужаваш нещо повече, Велизаре? И теб, и хилядите други хора, които идват тук наядени, напушени и настървени да си отварят устата само и единствено когато някой от текстовете по сайта се окаже точно на висотата на личното им ниво…

Черна следа

Автор(и): Палми Ранчев

Въздъхна и наведе глава. Не искаше да вижда какво става на площада. В продължение на толкова години, откакто всеки ден седеше на този ъгъл, му се налагаше да бъде свидетел на какво ли не. Предпочиташе, когато беше сам. В очакване да се появят първите туристи. Щеше да бъде най-доволен, ако само те идваха. Защото през по-голяма част от времето на площада се събираха момчета и момичета от съседните сгради – с излющени фасади, опадала мазилка, сиви на цвят – и вдигаха невероятен шум. Крещяха, вместо да говорят, тичаха безцелно, прегръщаха се и високо се смееха, правеха маймунски физиономии или караха велосипедите си в кръг и надаваха ужасни писъци. Най-много се трупаха пред жалката градина, която общината направи и не засади с цветя, а остави бабите и майките им, да напълнят с боб, чушки и дори тикви. Не можеше да се начуди, че отглеждаха и тикви. От неговото място на ъгъла изглеждаха като натъркаляни човешки глави. Отпита се да ги оприличи с нещо по-неутрално или дори ободряващо, не успя и отново въздъхна.

Привечер се появяваха по-големите. Те бяха по-сдържани, но и по-опасни. Превръщаха стискането на ръцете, прегръдките и удряне на дланите в сложна церемония. Опитваше се да разбере какво замисляха. От всичко най-отвратителни бяха постоянните кражби. Във всеки турист момчетата и момичетата виждаха само своя бъдеща плячка. От всички надебелелия напоследък Едуардо беше най-безмилостен. Вероятно само така му изглеждаше. Не правеше нищо различно от останалите гамени. И той дърпаше чантите на жените или фотоапаратите от ръцете на разсеяни или разглеждащи старините японци. После с голяма скорост се спускаше по някоя от съседните улички. Само дето беше доста по-арогантен.

Беше безсмислено да ядосва и на Едуардо, и на приятелите му. Почти нищо не можеше да промени. Затова наведе глава, опрял плътно гръб в стената. Обичайната му стойка. В черната мека шапка пред върховете на обувките му имаше не повече от едно евро на дребни стотинки. Наведе се и събра с върховете на пръстите каквото успя. Останаха само две монети да подсещат за какво е шапката в краката му. Въздъхна тежко, от ъгъла към него идваше Едуардо. Явно беше скрил чантата. Издърпа я със сила от възрастната госпожа. Вървеше наклонена настрани, като че ли с нарушен център на равновесие. Изглеждаше съвсем безпомощна. Спомни си как жената безпомощно размаха ръце. Искаше да каже нещо, устните ѝ се движеха. Не успя да произнесе дума. Едва когато Едуардо изчезна се чу съвсем тихо: Помощ!… Помощ!… Нямаше кой да ѝ помогне. Не и на това място. Тя само погледна към неговия ъгъл. Към възрастния мъж с шапка в краката. Скоро се загуби от погледа му.

Сега Едуардо нагло се появяваше на същото място. Едва ли беше запомнил как ходеше възрастната жената. Не изпитал никаква жалост към пострадалите. Подиграваше им се, говореше с презрение за тях. За него всички обрани бяха наивници, които само чакаха той да се появи. Повтаряше, че животът му е постоянен екшън. Вървеше с изправена глава и високомерно се оглеждаше. Предишният ден се спречка с двамата братя на Стефания. Първо се направи, че не ги забелязва. Обърна внимание само на нея. Целуна я по бузата, погали я по корема. Личеше си, че е бременна.

– Защо не сте постоянно заедно? – попита го единият от братята. – Трябва да я вземеш при себе си. Имаш напълно самостоятелна стая.

– Нали си има къща.

– Ти си поел някакви задължения към нея. Изпълнявай ги. Имате връзка.

– Оставете ме на спокойствие! Всичко е между Стефания и мене.

– Ние сме ѝ братя. Не мисли, че ще имаш спокойствие, ако я изоставиш.

Едуардо махна с ръка: досаждаха му. Двамата братя на Стефания не бяха като него. Вярно, заедно израснаха, но те от години работеха в близкия парк. Окопаваха и оформяха алеите, грижеха се за патиците в езерото, чистеха шадраваните. Едуардо им се присмиваше, че подмивали и слона. Имаше статуя на огромен слон, до който се снимаха туристите, и си играеха децата. Вярно, работата беше държавна, плащаха им всички осигуровки, но не можеха да се сравняват с него. Накрая той прегърна разплаканата Стефания, двамата се отдалечиха, и ги остави да скърцат със зъби.

Сега се оглеждаше за някой, с когото щеше да му е интересно. Напоследък беше прибавил поне още петнайсет-двайсет килограма. Имаше меки бузи и корем, който преливаше над колана на дънките. Личеше си въпреки пуснатата върху тях развлечената блуза. Когато започна да краде беше слаб, с остро лице, носът му стърчеше като перка на акула. Постоянно се оглеждаше за потенциални жертви.

По това време на площада бяха само двамата със стария просяк.

– Всичко ли наоколо виждаш? – попита Едуардо и извади от пакета цигара, повъртя я между пръстите, чак тогава я пъхна в устата си. – Израснахме пред твоите очи.

– Не е точно така.

– Защо, по цял ден си на ъгъла. А ние от години се събираме отсреща.

– Обикновено не вдигам поглед. Не се интересувам кой какво прави.

– Напротив. Сигурен съм, че всичко виждаш.

– Казах ти, не. Повече ме интересува какво има на дъното на шапката ми.

– Нищо няма. Почти нищо. – Едуардо запали цигарата с клечка кибрит и се ухили предизвикателно, после добави: – Ние пораснахме, а ти остаря.

– Когато дойдох за първи път на това място бях достатъчно стар. Знаех

достатъчно за живота. От нищо повече не се интересувах. И нямах почти никакви желания.

– Косата ти не беше толкова бяла.

– Косата няма значение. Все тая каква е на цвят.

Едуардо дръпна дълбоко от цигарата, задържа дима и почти веднага му обърна гръб. Беше забелязал двама японци. С тъмни костюми и фотоапарати, провесени на гърдите. Идваха в готическия квартал да търсят забележителности. Оглеждаха фасадите на околните сгради. От другата страна на градината с тиквите беше застанал индианец с червеникаво пончо и подрънкваше на кухата си китара. Двамата се запътиха натам. Обикновено японците избираха някой, когато питаха дали могат да снимат площада, и чак тогава включваха фотоапаратите. Единият изостана и извади портфейла си. Явно търсеше дребни. Едуардо беше от едната му страната. Всичко предвидил, премислил, подготвил. Бързо протегна ръка, дори не се видя, че взима портфейла, и се спусна към близката уличка. Дребничкият японец го последна. Лицето му изразяваше огромно учудване. Възрастният просяк веднага наведе глава. Повече не искаше да види. Впери поглед в двете дребни монети. Те също го дразнеха. Предпочиташе пред очите му да има нещо съвсем друго, което осмисля съществуванието или му придаваше различен смисъл. Не знаеше точно какво. Сигурно затова за секунда затвори очи. Чувстваше неприятно напрежение. След малко отново наблюдаваше площада. Вторият японец чакаше приятелят си. И се разхождаше напред-назад.

Зад оградата на градината с боба и тиквите бяха се появили момчета и момичета от обичайната по това време групичка. Гледаха с насмешка към японеца. Скоро се появи и Черния. Имаше космато петно на лявата буза. И често го докосваше с цяла длан. Черния събираше парите от тези, които продаваха дрога. Сега никой друг не го интересуваше, оглеждаше се за Едуардо. Не беше се отчитал повече от седмица. Казваше, че няма вечно да работи за някого. Предпочитал да се погрижи за себе си. Групичката почти веднага започна да се разпада. Момичетата си тръгнаха едновременно, тихо говореха, и само поздравиха Черния. Някои от момчетата удариха по една длан с него да демонстрират приятелските си отношения. Всъщност всички се страхуваха от него. Знаеха за какво е дошъл. И някой със сигурност беше успял – вероятно с мимика – да му подскаже, че Едуардо е наоколо.

Черния изчака всички да се отдалечат и също изчезна в страничните улички. Тогава се появи вторият японец. Усмихваше се и показа на приятеля си портфейла с парите в него. Прибра го във вътрешния джоб на сакото, двамата си размениха сдържани кимвания, поговориха: изглежда уточниха какво беше се случило, и се отдалечиха. Направо не му се вярваше какво беше се случило. И същевременно го очакваше.

Малко след като изчезнаха се появи Едуардо. Идваше с бързи крачки към него. Едното му око беше полузатворено, подуто и мораво на цвят. Приближи и попита:

– Какво, радваш ли се?

– Нямам причина.

– Знам, че се радваш. Мразиш ме и се радваш.

– Забранил съм си всякакви чувства. Затова застанах на този ъгъл. И от толкова време стоя. Искам да разбера дали съм постигнал истинското спокойствие.

– Ти си един гаден и жалък старец. Никой не те обича. И ти никога не обичаш.

– Не знам какво да ти отговоря.

– Не те питам. И не ми отговаряй.

Едуардо изрита шапката му и двете монети прозвъннаха. Завъртя се на пръсти и щеше да продължи. Както беше се обърнал не забеляза, че Черния беше почти до него. Не му достигаха няколко градуса, за да го види. Трябваше само малко, съвсем малко да се завърти, и щеше да види движението на острието. Още беше ядосан, че старият просяк беше станал свидетел на провала му. Тогава просякът заговори отново и шансът Едуардо да реагира навреме намаля още повече.

– Нали знаеш защо те настигна японецът?

– Защо?

– Дебел си. Преди бягаше бързо. Сега можеш да обираш само стари жени.

– Гаден старец – каза Едуардо и се обърна към него. – Много си гаден!

– А ти си затлъстял. Прекалено дебел за крадец по улиците.

Тогава ножът на Черния като мълния достигна отстрани корема на Едуардо. Острието изчезна, отново се появи, пак изчезна.

– Коремът ти е мек – добави просякът.

Ножът излезе още веднъж от корема на Едуардо. Старецът се изправи, направи три крачки, колкото бяха нужни да достигне шапката. Вдигна я и я изтупа в бедрото си. Върна се на старото място. Преди да седне се огледа за двете дребни монети. Никакви не се виждаха. Едуардо лежеше по корем, хъркаше, пълзеше на лакти. С единия крак, свит в коляното, искаше да се опре по-стабилно. Опита да се надигне, лактите му се отделиха от асфалта, не успя да се задържи и отново запълзя. Цялото му тяло се кривеше, ръцете и краката правеха хаотични движения. Въпреки усилията измина съвсем кратко разстояние. Следата зад него беше почти черна.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 13-05-2016|Виолета Маджарска, Грац

Много, и мано сбъркани изречения. Палми се чете, защото другите са нечетими. И е така, защото пишем всички. Заключение: Палми много, слънце – малко.

Мечтата на тялото:,, Чевенгур“ на Андрей Платонов

Автор(и): Александър Кьосев

„…Но при неоспоримите достойнства на вашата работа аз все пак не мисля, че ще я напечатат и издадат. На това ще попречи вашето анархическо умонастроение, както изглежда, присъщо на природата на вашия „дух“. Независимо от това дали сте искали подобно нещо, или не, вие сте придали лирико-сатирически характер на изображението на действителността, а това, разбира се, е неприемливо за нашата цензура. Въпреки цялата нежност на вашето отношение към хората те при вас са някак иронично оцветени и изглеждат на читателя не толкова революционери, колкото „чудаци“ или „полуумни“. Не твърдя, че това е направено съзнателно, но все пак е направено, такова е впечатлението на читателя, т. е. моето. Възможно е да греша…“

Горните думи са цитат от частно писмо. Вероятно това обяснява и тяхната относителна мекота, дори прокарващите се нотки на неувереност. „Възможно е да греша…“ Само една година по-късно за Андрей Платонов ще се говори по начин твърде различен от този, който си е позволил Максим Горки в частната си кореспонденция. „За една кулашка хроника“, „Клевета“, „Под маска“, „Пасквил за колхозното село“ – това са заглавия на критически статии за Платонов от 1931 г. Сред авторите им – освен войнстващите „на-постовци“ – личи името и на Александър Фадеев…

Що се отнася до романа „Чевенгур“, Максим Горки ще се окаже прав – наистина няма да го напечатат. Той е отхвърлен през 1929 г. от издателство „Федерация“, а после – въпреки отчаяните преработки, които прави Платонов, и въпреки опитите му да публикува поне фрагменти, ръкописът е върнат последователно от всички издателства и списания, в които е предложен. За първи път е публикуван в цялост (през 1928 г. излизат в списание две глави от романа като самостоятелни повести) след повече от четиридесет години – през 1972 г., извън пределите на Съветския съюз. В родината на Андрей Платонов. „Чевенгур“ беше издаден едва през 1988 г.

Разбира се, „беше издаден“ е един твърде мек и неутрален израз за това, което се случи на „Чевенгур“ и на неговите читатели. Казват, че специалистите и ценителите на Андрей Платонов познавали непубликуваните му големи произведения („Чевенгур“, „Изкопът“, „Ювенилно море“) далеч преди тяхната официална „реабилитация“. Това обаче не попречи на сътресението, което изживя не само обикновеният читател, но и официалната съветска литературна история. „Чевенгур“ и „Изкопът“ на Платонов, „Доктор Живаго“ на Пастернак, „Живот и съдба“ на Гросман, „Ние“ на Замятин, „Децата на Арбат“ на Рибаков, „Ново назначение“ на Ал. Бек, „Факултетът на ненужните неща“ на Домбровски, произведения на Пилняк, Набоков, Бродски – „задържаната“ литература просто се стовари върху обърканото литературно съзнание на съвременността и обърна с главата надолу много традиционни (а защо да не кажем просто фалшиви) представи за литературно минало. Младите писатели дори започнаха да се оплакват от „терора“ на „задържаната“ литература – по страниците на съветските списания оставаше твърде малко място за съвременни автори, а и един съвременен текст трябваше да устои на чудовищната конкуренция от страна на Платонов и „забранените“ Набоков, Манделщам или Бродски.

Работата не беше само в смайването, нито в жадното изумление, с което се четяха тези книги. Появата им в съвременността се оказа ни повече, ни по-малко от културно- политически катаклизъм. Вкусове, възпитани от Фадеев и Гладков, се блъскаха в „полуумния“ свят на Платонов или в антиутопическите визии на Замятин; в педагогическите институции настъпи хаос, тъй като никой вече не беше в състояние да каже как и какво трябва да се преподава от съветската литература; академичните истории на литературата и справочниците изведнъж станаха почти безполезни. Литературните образи на историята придобиха абсурдна „стереоскопичност“ – всеки читател на съветска литература трябваше да разрешава за себе си въпроса могат ли да се съчетаят „Изкопът“, „Чевенгур“, „Доктор Живаго“, „Живот и съдба“ с „Как се каляваше стоманата“, „Млада гвардия“, „Цимент“, „Те се сражаваха за родината“. Литературните историци се стремяха към възстановяване на „истинската връзка на времето“ (А. Бочаров), тъй като „у нас няма реална история на развитието на литературата от последните двайсет години“ (Н. Иванова). История на литературата се пише за една налична литературна традиция, но дали са традиция произведения, които на практика десетилетия са били изключени от реален литературен живот, от активно комуникативно обращение в обществото? Традиция има там, където книгите се четат, живеят, имат „културно ехо“, но дали е възможна традиция в едно общество, в което всичко се подлага на административен контрол – и самата поява (издаването) на една книга, и нейната критическа оценка, и начините на нейното интерпретиране, и мястото ѝ сред другите книги, и педагогическите способи за нейното втълпяване? На практика се променяха радикално самите параметри на читателската ситуация – както посочва Валентин Курбатов, станалото имаше „геологически“ смисъл: бяха разместени времевите пластове на културата, „както може да ги размести само земетресение. Литература, раждала се в продължение на цяло столетие, видя бял свят едва ли не за един ден. Това доведе до странни деформации на историческата перспектива – читателят се оказа съвременник на взаимноизключващи се времена и непримирими идеологии“. Казано по друг начин, създаде се небивала читателска и изобщо културна ситуация: текстовете, които бяха останали неизживени като традиция, трябваше рязко – почти катастрофично – да бъдат изживени като съвременност, несъществувалото (или съществувалото потенциално, „геологически“) минало вместо като постепенно и естествено хронологическо напластяване трябваше да се изживее като хаотична, калейдоскопична, трудно обозрима едновременност в настоящето. А това раждаше разкъсваща „всеядност“ на четенето, смяна в неговата оптика, хаотична трескавост. И несигурност на литературните вкусове.

* * *

При цялата тази обърканост днес е съвсем ясно и сигурно, че навремето по отношение на „Чевенгур“ Максим Горки е успял да види само неговата „непубликуемост“ в тогавашните условия, а за всичко останало е допуснал грешка – може би една от най-сериозните грешки в своя литературен живот.

През януари 1989 г. списание „Литературное обозрение“ проведе анкета („Уроци за утре. Предварителни изводи за литературната година“) с някои от най-авторитетните съветски литературни критици: Л. Анински, А. Бочаров, Вл. Гусев, Ал. Звелев, Н. Иванова, В. Камянов, В. Курбатов, А. Ланишчиков, А. Марченко, В. Перцовски, И. Ростовцева, Е. Старикова, Д. Урнов. На въпроса „На кое произведение от „задържаните“ обърнахте внимание?“ десет от четиринайсетте участници в анкетата посочиха „Чевенгур“ между най-значителните и дълбоки произведения на „задържаната“ литература. Тази анкета не беше изолирано явление в свръх- оценката, която получиха скритите текстове на Платонов. През 1988 г. за Платонов се появиха значителен брой критически публикации; кръгли маси за творчеството му проведоха редакциите на „Литературная газета“ и „Вопросы философии“. И още от самото начало в критическия разговор за Платонов думите „гениален“ и „шедьовър“ можеха да звучат не като бомбастична риторика, а със собственото си нормално значение.

Всичко това едва ли би било интересно, ако зад поразяващото единодушие на оценката не се беше разкрило не по-малко поразяващото разнообразие в тълкуванията на романа. Няма да сбъркаме, ако кажем, че случилото се напомня за „разбягване на интерпретациите“; на различните читатели „Чевенгур“ говореше различни неща: според един прочит романът на Платонов е „повдигане на дълбините и дъното на съществуващата руска народна душа“ (С. Семьонова); според друга критическа интерпретация той изобразява по-скоро антикарнавален „разпад на „безсмъртното народно тяло“ – ситуация, в която тялото на човека е винаги отделно и безкрайно самотно“ (С. Пискунова, В. Пискунов); според А. Зверев, „Чевенгур“ е антиутопия, но особена антиутопия, насочена не към бъдещето, а към незавършеното настояще; за други изследователи романът е амбивалентно пулсиране между утопията и антиутопията (В. Чалмаев). Документално-историческите, политическите и прогностичните прозрения в „Чевенгур“ станаха прицел за много тълкувания, но имаше интерпретатори, които не искаха да останат единствено при станалото удобно твърдение, че „романът израства от преобърнатата действителност на първите предреволюционни години“ и че чрез четенето му може да се разбере каква е била истината за руското революционно село и да се разкрият „белите петна“ на историята. Изключително интересното иманентно четене на „Чевенгур“ на Валерий Подорога се насочва към странната безстрастност на „литературното око“ на Платонов, позволяваща му да преобразува и сплете в уникално „фигурално“ единство „битийстващото“ човешко тяло и „есхатологичните, тъгуващи пространства“, случайното, механичното, външното в движението на телата и невидимите сили на живота. Политическото четене на едни интерпретации съжителстваше с митологичното четене на други и „чисто изобразителното“ разглеждане на Платонов у трети. Особен разнобой предизвика един съществен критически и тълкувателски въпрос – за социокултурния контекст, през който трябва да бъде прочетен Платонов. За контекстуални ключове към „Чевенгур“ бяха привлечени Библията и митологическите архетипни форми, Томазо Кампанела и Сервантес, руската народна „лубочна“ литература и Мартин Хайдегер, рицарските легенди за търсенето на Светия Граал, руските вълшебни приказки и Габриел Гарсия Маркес. И още – философията на общото дело на Фьодоров, идеите за биосферата на Вернадски, руското народно християнство, Тютчев, Достоевски, Есенин, Багрицки.

Опасявам се, че подобно изброяване може да създаде иронична картина на критическите тълкувания. Всъщност всеки подобен нов контекстуален ключ разкриваше нови и крайно интересни интерпретации – става дума не за неспособност на критиката да се справи с романа, а за това, че, „Чевенгур“ се оказа от онези странни, поливалентни произведения, които не просто допускат, а предизвикват и изискват множество четения. При това – четения крайно различни, несъвместими, понякога и диаметрално противоположни.

* * *

Тук ще предложа и едно мое четене на „Чевенгур“. Както стана ясно по-горе, то няма да може да обобщи и „подреди“ интерпретаторското разногласие – по-скоро има намерение да го увеличи с още един глас.

Опитът да се проектира ирационалният свят на „Чевенгур“ върху различни исторически пластове на руската или на световната култура е не просто критическо хрумване, той е подбуден от самата структура на романовото време при Платонов. Това е време на гротесково всеприсъствие на културни образци и на наистина геологическо смесване на епохи. Заедно с това обаче романовата темпоралност притежава особена „отвъдност“, не съвпада с нито един ясен исторически пласт на времето. „Чевенгур“ строи условно универсално време, в което разноречивите културни и исторически факти имат по-скоро алегорическо присъствие: те се оказват фигури на някаква устойчива и непоклатима екзистенциална форма на човешката поместеност в света, защото „времето тече само в природата, а в човека си стои тъгата“. Ето един пример. В своето пътешествие рицарите на революцията Копьонкин и Дванов попадат в село Хански дворчета, къде- то селяните от епохата на военния комунизъм живеят своя „универсален“ живот, като са се кръстили с „исторически“ имена – Карл Либкнехт, Христофор Колумб, Франц Меринг, но пълномощникът на комуната ги води в документацията все още със старите им имена (докато наистина извършат „нещо открояващо се“). Дванов и Копьонкин провеждат забележителен разговор с този пълномощник, който се е нарекъл с непретенциозното име Фьодор Достоевски: „…Дванов помогна на Достоевски да си представи социализма като селища задруги от по няколко домакинства с общи обработваеми парцели. Достоевски вече всичко прие, но му липсваше някаква обща радост над всички хармани, та представата му за бъдещето да се превърне в любов и топлота, съвестта и нетърпението да се надигнат като сила вътре в тялото му поради временната липса на социализъм в действителността… Дванов продължаваше да увлича Достоевски:

– От културните треви Земята ще се вижда по-ярко и по- ясно от другите планети. Ще се засили обмяната на влагата, небето ще стане по-синьо и по-прозрачно.

Достоевски се зарадва – той окончателно видя социализма.“

Този пасаж е гротесков колапс на културни пластове: Христофор Колумб и битовото селско общуване, което прекръщава Меринг на Мерин (рус „катър“), към тях прибавени Достоевски, реализираната идея на Фьодоров за „оживяване на всички мъртви“, фантастичната визия за „земята на бъдещето“, погледната от други планети (така близка до поезията на пролеткултовците). Реални епохи и разни културни програми са дадени накъсо, историята е „съкратена“ – културно-историческите образци са се превърнали в условни знаци на едно желание, което трябва да бъде наречено едновременно митологическо и инфантилно. То иска социализмът да бъде почувстван субстанциално, като вещество, проникващо „като сила“ в тялото на човека, щастието да обгради с очевидно сияние всяка вещ, „небето да стане по-синьо“. Ако Платонов не принадлежеше на съвсем друга духовна традиция, би могло да се твърди, че тази инфантилно-митологическа фигура е твърде сходна на онова, което Фройд нарича инфантилно „океанистическо чувство“ – чувството на „неразкъсваема свързаност, на съпринадлежност към целостта на света“, което изпитва новороденото, не- можещо все още да отчлени себе си и собственото си тяло от реалността. Само че у Платонов светът не е природен, а културен – океанистическото усещане е преобразувано от архетипи на руската духовна традиция: то не е по фройдистки „отвъд добро и зло“, а е самата непосредствено очевидна форма на нравствеността; очевидното щастие е общо щастие, инфантилната радост, проникваща в тялото, е заедно с това „съвест“…

Романовото време на, Чевенгур“ има още една съществена характеристика. Раздвоявайки се между гротесковата си културна множественост и митологическата си инвариантност, то е условно време на социален и почти космически катаклизъм – то е „прагово“ време по думите на Бахтин. Както посочва съветската критика, „категориите на вечността са станали категории на текущото“, а преминаването от царството на необходимостта в царството на свободата не е отложено за далечното бъдеще, то е нещо, което просто се случва тук и сега; времето има есхатологична форма. Документалните фрагменти от времето на военния комунизъм и НЕП-а са рамкирани от „настъпилия край на историята“. В допълнение есхатологичната структура е объркана с митологичната – разрушаването и сътворяването се сплитат в неразрешим трагически възел. Според К. М. Кантор Платонов създава сякаш „онтология“, а не „социология“ на руската революция, едно условно универсално време, в което с трагическа и гротескова бързина „генезисът почти мигновено преминава в апокалипсис“. Това време е обявено за време на живота (дори Ленин според героите на „Чевенгур“ би трябвало вече да престане да пише и да се влее обратно в масите, за да „живее“), но едновременно с това се оказва и време на смърт: смъртта властва в „Чевенгур“, тя отваря и затваря романовата композиция, определя формата на повествованието.

Така на читателя наистина са му зададени едновременно много равнища на четене. Но за разлика от древните текстове, които според средновековната екзегетика имат устойчиви и подредени смислови пластове (исторически, морален, алегорически, анагогически и пр., по които читателят трябва да се придвижва с известна последователност), в „Чевенгур“ те са така абсурдно преплетени, че читателят няма шанс, той винаги бърка. Когато чете прогностически и вижда, че „чрез устата на невинния средняк Андрей Платонов още в самата година на „великия прелом“ звучи предупреждение за настъпващото едновластие на Сталин“ (К. М. Кантор), му се изплъзва гротесковата игра с многовековни културни пластове; когато чете „универсално“ и тълкува повествованието като шифър на екзистенциалната „тъга“ и „скука“ на човека, изпуска политическото четене на „Платонов днес“ (Ина Ростовцева); когато чете Платонов през връзката му с идеите на Фьодоров, изпуска странното типологично родство между,]Чевенгур“ и „Сто години самота“.

Персонажният свят на „Чевенгур“ живее в същото странно раздвоение: героите на Платонов са едновременно исторически и отвъдисторически. Всеки от тях е свързан с някаква конкретна битова и социална среда, потънал е в някакво занимание – един бие църковния часовник, друг майстори устройства, трети лови риба, четвърти оре и сее. Но това са само „обстоятелства“ на техния живот – същественото е, че самият той протича в „надобстоятелствена“ форма. Всеки един от героите (особено в относително самостоятелните, публикувани още през 1928 г. глави повести „Произходът на майстора“ и „Синът на рибаря“) притежава някаква особена форма на екзистенциална само-съсредоточеност, което прави съществуването му в реалния фактически свят, който го заобикаля, съноподобно – изключва го от хора, факти и обстоятелства. Може да се каже, че всеки един от тези герои е алегорична фигура на някакъв дълбинен собствен метафизичен въпрос: това са хора, „дошли направо от природата“, те усещат къщата, семейството, другите хора, конкретното занимание като случайна обвивка, която всеки момент може да бъде безстрастно захвърлена и човекът да се насочи към разрешаването на собствената си „отвъдопитна“ съдба. Един от тях ще потърси отговор на своето „любопитство към смъртта“ във водите на езерото, друг ще се потопи в странно съсредоточаване върху самото протичане на времето, трети ще изживява в самото си тяло „сиротността“ на света. Всеки един от тези герои е твърде рехаво свързан с фактическото си обкръжение; той постоянно разрешава този свой, неразбираем за другите, въпрос. И затова всеки един от тях е способен да напусне „обстоятелствата“ почти във всеки момент – да зареже жена и деца, професия и място в живота и да „излезе бос неизвестно къде – там, където ги влече всички хора, където, може би, на сърцето е също така тъжно, но поне на краката им е радостно“.

Така човешкият свят, който описва Платонов в първата част на „Чевенгур“, е свързан с руското село на предреволюционната епоха и едновременно с това е алегорично пространство на разбягващи се, потопени в себе си души, пълнещи със скръб и разсъсредоточаващи безкрайната унила степ.

Революцията идва не само като грандиозно историческо и политическо събитие за света на „Чевенгур“. Тя идва като могъщ копнеж на това пространство да се съсредоточи, да намери център, а отделните човешки души да получат обща форма на своя екзистенциален въпрос. Изображението на първите следреволюционни години и на първите години на НЕП-а (с редица свои черти отличаващо се със строга документалност) се оказва все пак организирано от една дълбинна повествователна структура – инфантилно-митологическата мечта за щастлива „взаимност“ и „очевидно“ щастие.

Сюжетът във втората част на романа на практика е разказ за „пътуването“ на Саша Дванов към социализма – пътуване, което отново странно напомня босяческото скитане по огромната руска земя. Този сюжет се развива, събуждайки отново непрекъснати снопове от алюзии с архетипни и класически сюжетни ситуации, но тези алюзии са само временен, разпадащ се намек за нещо познато, сякаш традиционните митически и литературни парадигми не могат да „постигнат „аномалността“ на този свят. Самите централни герои Дванов и Копьонкин имат абсурден, „хибриден“ характер – Дванов е смесица между типовия персонаж на големите романи на социалистическия реализъм (пратеника на Партията сред масите) и съзерцателя „правдотърсач“: той прилича едновременно на героите босяци, на Альоша Карамазов и сякаш предугажда бъдещия Давидов от „Разораната целина“; Копьонкин с грандиозния си кон Пролетарска сила напомня и великия Сервантесов герой, и чутовния Иля Муромец.

Сюжетната схема на традиционните романи с подобна тема също е обърната по „платоновски“ – Дванов е изпратен не със задачата да учи масите на социализъм (както Давидов в „Разораната целина“), а да провери дали сред тях социализмът не е възникнал „самопроизволно“ – защото след като революцията е разрушила стария свят и е оставила пролетариата в химически чист вид (а това в, Чевенгур“ се тълкува като своеобразно „оголване“ на митологичното копнежно ядро на човека и събуждане на „взаимност“), ясно е, че идеалното комунистическо общество трябва да се зароди неизбежно, по необходимост.

Дванов и Копьонкин пътуват и е пътуването си „разгъват“ огромния руски свят, където сред масите мечтата за социализъм наистина се оказва реализирана по най-причудливи начини. Заедно с ясната цел на тяхното пътуване действа обаче и праруският, неясен мотив – „и грустно, и скучно“. Тъгата и скуката – тези руски състояния, които за Платонов са екзистенциални, а не психологически – се оказват дълбинната сила, движеща сюжета, затова и той няма целенасочена и ясна рационална форма, а се накъсва на несвързани фрагменти и поставя героите в ситуации, които имат малко общо с политическата им цел – те ходят по унилото, също така тъжно и скучно мъртвеещо руско поле. „Пейзажните“ пространства на Платонов са изградени от гротесково преобразувани традиционни руски културни атоми: полето, образ вековно „обживян“ от руската култура (за него Балмонт казва „…безвходность горя, безгласность, безбрежность/ холодная вьюг, уходящие дали“), при Платонов всъщност е лишено от всякакви елементи на изобразителна „пейзажност“. То е митологическо пространство, в което „студът“ и „мъртвина- та на природата“ заплашват да нахлуят в самотното човешко тяло; в него е разсеяна „великата тъга на народа“; скуката и скръбта са придобили физическата усетност на студа. И сред това поле, след множество абсурдни приключения, Дванов и Копьонкин попадат най-сетне в мечтания от Кампанела град на слънцето, Чевенгур: точката, в която спира историята и в която прекъсва пространството. Чевенгур е едновременно реален, утопичен и библейски град – той е абсурдно преплитане на бюрократизъм, масови убийства, апостолска любов (останали са дванайсет живи комунисти), смешни наивно-научни проекти и цивилизационен хаос. Той е град на слънцето в буквален смисъл, който Томазо Кампанела не е подозирал – трудът в него е отменен (тъй като произвежда блага, а благата – неравенство). Единственият „пролетарий, който се труди и произвежда блага, е … самото слънце. Всички останали живеят вече отвъд „ум и полза“, за близост и другарство. В този град наистина умира цивилизацията като „царство на необходимостта“ и отчуждението, за да се роди „царството на свободата“, „взаимният“ свят, в който хората живеят един за друг, а не заради „имущество“ и „съоръжения“. Съответно те не орат, не сеят, изсичат гори, превръщат града в хаотично струпване на сгради, организират „второ пришествие“ на останалите живи „буржоа“, провеждат съботници за разрушаване на останалото имущество. И накрая сами умират – градът на слънцето се е оказал абсурдно съвпадащ с отвъдния град, града на смъртта, точката на апокалиптичното самоунищожение на човека.

След множество приключения Чевенгур е неочаквано нападнат и унищожен от белите. Копьонкин и останалите чевенгурци са убити, а Дванов, който винаги е бил „граничен“ герой, пребиваващ на стъпка от смъртта, се завръща по биографичния си път, за да намери в езерото, където се е удавил собственият му баща, смъртта като велика утопия за идеалния свят.

При първата си публикация в си. „Дружба народов“ романът на Андрей Платонов е придружен със следната знаменателна редакционна бележка: „…читателят не трябва да недоумява, срещайки светите за всички нас понятия „революция“, „комунизъм“, „съветска власт“, „болшевики“ в контекст, деформиращ техния смисъл: много от това, което е устойчиво и еднозначно за нас днес, в началото на 20-те години се е възприемало иначе или даже с противоположно значение. Тогава е имало много диващина и невежество, безмозъчен ентусиазъм и жестокост, много по-страшна, защото по това време тя носи не злобен, а някакъв суетливо-делничен характер. От всичко това мирише на фантасмагория и много неща изглеждат нереални…“ Наистина светът на, Чевенгур“ е странна художествена реалност, в която и възлови думи, и типови за революционното време събития имат „отместено“, причудливо, понякога неразбираемо значение. Платоновият образ на „града на слънцето“ се оказва абсурден, вдъхващ едновременно необяснимо социално умиление и страх, леден страх и усещане за ирационалност. Героите на Чевенгур живеят в концентрирана вселена, захвърлени направо сред природата и сред екзистенциалите на тъгата, смъртта, надеждата, човешката взаимност. Социалният свят, подробностите на цивилизацията се оказват второстепенни, в най-добрия случай те са само знаци на копнежното ядро на човека. Социализмът в света на, Чевенгур“ не е социално устройство, нови производствени отношения и начин на производство – той е небе, земя, път, хора, копнеещи топли тела, тъга или взаимност. Цивилизацията е безсмислен посредник: тя е съкратена. След като са отпаднали външните пречки и класовият враг е унищожен в „пълен мащаб“, социализмът трябва да настъпи „светкавично и мигновено“, произведен единствено от великото желание на масите: той трябва да настъпи като обратното лице на изначалната тъга – като очевидно щастие, осеняващо хората и предметите, земята, небето и космоса. В някакъв смисъл думата „социализъм“ в романа, Чевенгур“ означава самата ирационалност на копнежа за щастие и човешка взаимност. Но този копнеж има особен, „отвъдопитен“ характер – всеки път, когато героите на романа правят опит да го въплътят в социална реалност, той по неочакван начин ражда утопически недоносчета: вятърен плуг, изкачване на водите на планинските върхове, заблуждаване на класовия враг чрез свръхусложняване на живота в комуната, възлагане на производството на слънцето, съботници за разрушаване на имуществото… За разлика от много други антиутопични съчинения обаче романът на Платонов не тълкува подобни конструкции с. елементарна, фейлетонна сатиричност – той ги превръща в низ от абсурди. Всяка сюжетна ситуация има собствен абсурдно непрозрачен порядък: героите действат, водени от някакви свои очевидности, които са абсолютно непрозрачни за читателя: за героите светът е обикновен и всекидневен, а читателят се блъска в неразбираемата му фантастичност. Тук е и едно от големите художествени открития на Платонов, бих го нарекъл „епизиране на абсурда“ – сюжетно навързване на множество автономно абсурдни ситуации, съединяващо абсурдисткото усещане за съществуване, лишено от основания, с „епическото търпение“ (Томас Ман) и с идеята на традиционния реалистичен социален роман за поместеност на действието в някакво историческо протичане. Така историята се „абсурдизира“ и обратно – абсурдът се „историзира“, ражда се някаква невиждана епическа структура. Сюжетът разкрива не рационалността на социално-историческия свят, а неговото разпадане на абсурдно непрозрачни фрагменти, във всеки от които по свой, автономен начин тъгуват, копнеят, чакат… своя Годо.

По платоновски е преосмислен и великият девиз „Пролетарии от всички страни, съединявайте се“. Марксисткият му смисъл е претълкуван с една митологическа буквалност – „съединяването“ се е оказало абсурден телесно-космически акт, протичащ отвъд всякакви социални обстоятелства, в състояние на разпускане на обществената организация и отменяне на историята. Хората живеят в лична телесна близост един с друг, те вече „плътно“ са се съединили: къщите също се преместват по-близо една към друга, а в последна сметка всички са уверени, че накрая в Чевенгур ще пристигне цялото пролетарско човечество и ще заживее „съединено“, в близост и другарство. По законите на това художествено мислене (то представлява абсурдистка стилизация на митологически архетипи) именно човешкото тяло, разменящо живата си топлина с друго човешко тяло, се оказва съсредоточие на „съединяването“. За Платонов тялото на човека е изпълнено с тъга, скука, покой или с комунизъм подобно на някакви магически субстанции. Хората са доживотни затворници в тясното човешко тяло, скучаят в него и копнеят да се изскубнат навън и да се прелеят в безбрежното пространство, където всички невидими вещи и хора също скучаят и зоват за човешката взаимност. Централна за целия роман е метафората на топлината, едновременно телесна и космическа – не са случайни повтарящите се образи на човешки тела, които се топлят в съня си, неслучайно и настъпилият комунизъм в Чевенгур е „летен“ комунизъм и слънцето отдава именно светлина и топлина на комунистическата природа. Тази топлина – взаимност на хората и природата, е отвъд социалната съзнателност и изобщо отвъд всяка рационалност; в йерархията на ценностите, създадена от романа, безименният копнеж е неизмеримо по-комунистически от всеки „ум и полза“, от всяка способност за рационално мислене и „превръщане на комунизма от утопия в наука“: това личи и в странната двойка персонажи Чепурний-Прокопий (водачът на Чевенгур, който, вдъхновяван само от революционни предчувствия, преустройва града, и неговият секретар, който облича в словеснорационална бюрократическа форма предчувствията на водителя), и в многобройните сюжетни ситуации, където героите действат „без план и маршрут“, смятайки общия живот за по-умен от своята собствена глава. Понякога тази йерархия е формулирана в крайни, гротескни и абсурдни ситуации: „…такива умници Пашинцев не ги обичаше. Той виждаше в живота, че глупавите и нещастните са по-добри от умните и са по-способни да променят живота си към свободата и щастието. Тайно от всички Пашинцев вярваше, че работниците и селяните естествено са по-глупави от убедените буржоа, но пък са по-сърдечни и оттам идва различната им съдба.“

За героите на „Чевенгур“ смисълът на комунистическия живот не е абстрактна философска категория – той има жив и топъл телесен статут: смисълът не може да бъде далечен и непонятен, той трябва да бъде „близо“ до зареденото с надежда сърце, иначе сърцето „ще загуби чувство“ и ще спре. Самата комунистическа петолъчка е изтълкувана по този телесно-митологичен начин – тя представлява човек с разтворени обятия, готов да прегърне другия. А за най-радикалния Копьонкин революцията просто е част от тялото на Роза Люксембург.

Във връзка с особената ценност на копнежната несъзнателност на тялото важно място в митическия свят на романа заема и мотивът за съня, в който тялото топли само себе си или се топли, сгушено в чужда човешка топлина. Сънищата – израз на чистата телесна несъзнателност, която отменя мисленето и „възгледите“ – са по-дълбоки от самия живот и затова не могат да се запомнят: сънят представлява същият живот, само че с „оголен смисъл“. Затова в сънищата си героите от Чевенгур несъзнателно изразяват най-важните неща на живота – страха за собственото тяло (Соня сънува, че тялото ѝ се покрива с рани, Дванов сънува, че сърцето му спира) или тъгата по изначалната топлина и свързаност с родителското тяло, винаги граничеща със смъртта.

Основната митическа субстанция, която запълва човешкото тяло, е изначалната взаимност с другия, тя създава топлина – надежда, която е двигател и смисъл на живота. Фигурата на другия е амбивалентна (изобщо в това отношение Платонов отново може да бъде заподозрян, че претълкува в антиутопически, абсурдни категории основни идеи на фройдизма) – чрез особени композиционни похвати Платонов скрито смесва фигурата на майката, любимата, бащата, другаря, случайно отдаващото се тяло. Ако в човека отсъства този първи атом взаимност, той е в някакъв смисъл недействителен, първично недостатъчен, оставен е само на слабия топлик на собствените си вътрешности сред космическия студ на света.

В Чевенгур – града на слънцето и взаимната топлина, пристигат именно такива „недействителни“ хора. Те не са точно пролетариат, а нещо повече от това – те са „прочие“ (рус. „другите“, „останалите“). Това са някакви отвъдсветовни, вечно бродещи хора, непознаващи родителите си, т. е. скъсали с чуждата взаимност още в първия миг на своето съществуване. Те са родени „не от любов, а от факт“. Те, бъдещите истински властелини на Чевенгур, които вождът Чепурни посреща със знаме в ръка, приличат на черни остатъци от някакво огромно митологическо пратяло, зъзнещи на оскъдното слънце и притискащи се един в друг не от любов, а от нужда. Зад техния образ прозира религиозният архетип на вечния скитник – напуснати от самото начало от любовната космическа взаимност, те са самоделни, самонаправени, не приличат на хора и почти не съществуват. Те скитат по пътищата на Русия и разсейват по огромното руско пространство изначалната си тъга и недостатъчност – само общата отсечка от пътя и допирът на телата разпределят нещастието и го правят по-незабележимо.

Заедно с това обаче те са антипод на утопическото слънце – те са свръхпролетариат, истинският субект на историята. Без желание, равнодушно, те са построили целия свят като играчка за другите, за действителните хора. В някакъв смисъл е невъзможно за тях да бъде построен един по-добър свят и за щастието им да се провежда планомерна социална грижа, защото самите те са грижовници за света, те са онези, които са го построили:… „пролетариатът и разни други са организирали сами със собствената си грижа целия свят и затова да се грижим за първоначалните грижовници е срам и позор…“

След идването в Чевенгур на тези „разни други“ пред читателя постепенно се разкрива, че всъщност всички герои на този антиутопичен свят са в определена степен „разни други“ – всички са измъчвани от безсмислената, изначална тъга- скука, която ги тегли да странстват. Но тази субстанциална тъга вече се е разляла по самото пространство – във фантастичната вселена на Платонов тъгуват по същия начин и самите космически стихии: земята, небето, природата. Противно (или може би едновременно?) на стремежа на пространството да се свие в топлия си център, романът създава и една сиротна вселена, чиято основна категория се оказва пътят, търсещ, но ненамиращ липсващия атом от взаимност и топлина. А „социализмът“ и „комунизмът“ са едно човешко-природно предчувствие за неговото намиране, просто предусещане на тялото за намереното „вечно другарство“.

Тази абсурдна митологичност на „комунистическия“ свят не е веднага ясно видима, тя просветва като повтаряща се онтологическа структура през епическото множество от разнообразни ситуации, създадени от Платонов с възхитително въображение. Ясно видимо обаче е едно нейно следствие – тя създава съвсем нови координати за употребата на езика, прави словесната тъкан на „Чевенгур“ „аномална“ по специфичен начин, доловим от всеки читател: „културни и хранителни треви“, „контрареволюционност на природата“, „старинен въздух, напомнящ за покой и размножаване“, „той лежеше мълчешком, без да спи, с безпомощно сърце“, „слънцето се опираше на земята, сухо и твърдо“… Така, както в гротесково единство се преплитат множество несъизмерими културни контексти, се изгражда и неговият езиков континуум: библейски изрази преливат в битовото слово, деформиран сциентистки език се оказва пронизан от поетически интонации. Метафорите на Платонов имат „отвъдвековен“ характер; те сплитат в единство безкрайно отдалечени пластове на културно-езиковия опит на човечеството, пресичат социални и културни дискурси, изглеждащи като далечни галактики една спрямо друга. Особено място заемат обаче реториката на комунистическото ораторско слово и канцеларизмите на бюрократичния език. Създадени за една „социологическа употреба“ – за социално и политическо управление на обществото, – техните клишета в „Чевенгур“ започват да отекват в пустотата на едно митическо пространство. Митическата „логика“ и абсурдно прикачената към нея изначална руска тъга буквализират всеки преносен смисъл, субстанциализират ораторските и административните служебни термини и абстрактни понятия; разместват се пластовете на бюрократичния и лозунгов език и се превръщат в хаос от идеологически фрагменти, претендиращи да назоват космически обекти и екзистенциални състояния на духа и тялото.

Езикът на марксисткото учение се е шаманизирал, превърнал се е в словесни закани и заклинания към бъдещето, в прасъстояния на сърцето. Словото на лозунгите и плакатите е раздуто и деформирано от копнежни митически енергии, а митическото народно пратяло е принудено да се гърчи и криви, за да заеме формите на една лозунгова и бюрократична терминология. Това гротесково слово се превръща с магическа бързина в действителност – героите живеят в абсурда на тази действителност, управлявани от този език, действащи по неговите ирационални закони. И с това отместват абсурда все по-дълбоко и по-дълбоко. Този раздут и екзистенциално, и митологично „изкривен“ бюрократичен език е проникнал в самите им сърца, превърнал се е в структура на техния копнеж и това му дава тотална власт. Той движи копнежните марионетки на „Чевенгур“ и анонимно управлява техните мечти, живота им, смъртта им. Нещо повече – той е станал език на самото повествование. Безстрастното око на Платонов, за което говори В. Подорога, също е управлявано от този език. В света на романа присъстват и „острови“ на някакъв здрав практически разум, но от гледна точка на повествованието те остават изолирани, безнравствени прояви на практицизъм, живот за „имущество и съоръжения“ и отказ от космическа взаимност. За гледната точка на романа подобни герои не изглеждат нормални, практични хора – те са космически уроди. И на тях естествено може да им бъде учредено незабавно „второ пришествие“. А нормалният свят на всекидневието и здравия разум изглежда уродливо изключение. Безстрастното е застанало между неразрешимите полюси на универсалния „океанистически“ копнеж и студената бюрократична машина за унищожаване, придобило е онази „полуумност“, която стъписва читателя и го извежда от координатите на всяко привично възприятие. То го изпраща в едно абсурдно универсално пространство, където той ще трябва да изпита всички свои стойности – и да разбере, че всъщност не разбира, никога не е разбирал такива неща като „комунизъм“, „революция“ и „пролетариат“.

„Мечтата на тялото“, предговор към българския превод на романа

на Андрей Платонов Чевенгур, София: Профиздат, 1990.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (1)

- 08-05-2016|проф. Боян Дуранкев

Много приятна и оригинална интерпретация на любимата ми книга. Платонов е изумителен, но и Кьосев е точен в погледа си върху изумителното. Благодаря за публикацията!

Случаят Еренбург

Автор(и): Тони Николов

Както и да се извъртаме в настоящето, огромни зони от миналото ни остават здраво вплетени в него, сякаш навързани с някоя от онези „свински опашки“, с които мутри-патриотари днес връзват хора по границата.

Нещо от тези тъмни зони все се показва на повърхността при всеки опит да подредим живота си. Единственият начин да се справим с тях е паметта – „най-доброто средство за самозащита срещу безличността на болката“, както я определя Йосиф Бродски.

Ала това не става с репресивен закон, както все се привижда на бившите комунисти, а с „мисъл на чувството“, според прочутата формула на Т. С. Елиът. В този смисъл случайността играе своята роля: разгръщането на която и да е стара или забравена книга често е подтик не само да си спомним миналото, а да разбулим онова, което ни тревожи до днес.

В следващите редове ще стане дума за такова едно съвпадение.

Наскоро погледът ми случайно попадна на информация за честването на юбилея на „руския и съветски писател Иля Еренбург, голям приятел на България“ (125 години от рождението му в Руския културен център в София). По същото време в ръцете ми ненадейно се озова рядка негова книга, за чието съществуване даже не подозирах – „В България“, София, 1946, и то с предговор от Димо Казасов, министър на информацията.

Съвпаденията са нещо важно, не по-малко значимо от юбилеите. Ненапразно, както пише Натаниел Хоторн, все се улавяме за тези стърчащи треви – имена и дати, те са онзи срез, през който проникваме в настоящето си.

А то винаги е проблемно, щом усилено започнаха да ни убеждават, че демокрацията в България започнала едва ли не с Ирина Бокова, а пък едничката надежда на хоризонта било вливането ни в Евразия.

В този смисъл „случаят Еренбург“ е наистина показателен. Не само за отминалата комунистическа епоха или за илюзиите на „старите“ или „новите“ леви, но и за някои от господстващи и днес настроения – примерно с пророкуванията за гибелта на Запада в известния му роман „Тръст Д. Е. История на гибелта на Европа“ (1923).

* * *

Името на Иля Еренбург (1891-1967) днес е почти забравено, а той наистина е прелюбопитна фигура. Дори с вътрешната си противоречивост. Обикновено се говори за „писателя и неговата епоха“. В случая на Еренбург това „и“ не толкова разделя, а някак още по-тясно свързва тези две реалности.

Роден в богато еврейско семейство в Киев, младият Иля Еренбург отрано се разбунтува срещу ограниченията, които царският режим налага на евреите в университетите и в обществения живот. Още през 1905 г. се присъединява към болшевиките, сприятелява се с Николай Бухарин, негов съученик от гимназията, следва кратък арест, освободен е и се озовава в Париж. Тук дългокосият младеж, пушещ неизменната си лула, има първия си исторически шанс. Попада в прочутото кафене „Ротондата“ в компанията на Модиляни, Пикасо, Ривера, Бретон и Аполинер, издава два сборника с бързо забравени стихове, превежда Франсоа Вийон, но най-важното: той попива духа на модернизма с неговото ускорение, апотеоз на машините, разпад на видимостта на причудливи плоскости и квадрати, сякаш видени от въздуха и най-вече – с предчувствието за задаващата се вълна от кръв и насилие, която наистина ще изправи цялата дотогавашна цивилизация на ръба на бездната.

Този „модерн“ на стила се съхранява у Еренбург дори в най-сталинския му период, когато той бълва соцреалистични романи от по 800-1000 страници („Буря“, „Падането на Париж“), носещи му съответните почести и облаги, две Сталински награди първа степен, плюс Международната Сталинска премия „За укрепване на мира между народите“. В романа на Солженицин „В първия кръг“ има следната сцена: затворниците проветряват „шарашката“, затискайки прозорчето с поредния дебел роман на Еренбург…

Ала да не избързваме. През лятото на 1917 г. Еренбург се връща в Русия. Болшевишката революция, независимо от старите си връзки и контакти, той приема доста сдържано. Дали го е стъписал мащаба на пролятата кръв, или пък доброто му познанство с Ленин рано му е отворило очите, трудно е да се каже. Факт е, че „левият Еренбург“ предпочита да изкара най-черните години на революцията в „белия Крим“, в Коктебел, намирайки подслон в прочутата вила на поета Максимилиян Волошин. През 1920 г. заминава за Берлин, където публикува сборника със стихове „Молитва за Русия“ – стон по една страна, която вече не съществува. В същото време Еренбург обикаля Европа със съветски паспорт, охотно сътрудничи на съветската преса, печатат го в официоза „Известия“. Писателите-емигранти в Берлин и Париж го гледат изпод вежди, опитвайки са да проумеят как така успява да седи на два стола. Появяват се статии, че е агент на ГПУ. Еренбург категорично отрича, твърди, че провежда своя си политика, която му позволява да живее зад граница, а да печата (и печели) в Съветска Русия. Обвиняват го в интелектуален цинизъм и нихилизъм. Писателят Андрей Бели разказва, че след подобни твърдения Еренбург иронично присвивал очи и пускал поредното кълбо дим с лулата си.

През 1922 г. той публикува най-ярката си творба – сюрреалистичния роман „Необикновените похождения на Хулио Хуренито“, ярка философска сатира, в която авторът описва не само „кървавото колело“, задвижено от болшевишката революция, но и предвижда масовото изтребление на евреите („в Будапеща, Киев, Яфа, Алжир и други места. Вход свободен“), германската инвазия в Европа („Ще оставим гола земя. Ако това стане от Марсилия до Пиринеите, бихме били щастливи“), че дори и американските атомни бомбардировки над Хирошима и Нагасаки („Възлагаха се известни надежди на лъчите на радия… но тези фокуси бяха оставени за японците“).

Интересното е, че „Хулио Хуренито“ излиза едновременно в Берлин и Москва (с възторжен предговор от Николай Бухарин, въпреки насмешливата глава за Ленин). В предисловието си Бухарин настоява, че книгата е преди всичко „сатира“ и „велика провокация, позволяваща на автора да покаже редица смешни и отвратителни страни на живота при всички режими“.

А че е имало какво да покаже – спор няма. Достатъчно е да разгърнем главата „Спорът за свободата в Чека“, където Учителят (главният герой в романа) заявява:

Що се отнася до свободата, тя е една крайно вредна в наше време абстракция. Вие унищожавате „свободата“, затова аз ви приветствам. Вие сте най-големите освободители на човечеството, вие му носите прекрасно иго, не позлатено, а желязно, солидно и организирано.

Възмутен, следователят от Чека, размахващ „Азбуката на комунизма“, дидактично пояснява, че от царството на необходимостта днес се навлиза в царството на свободата.

На което Еренбург заявява:

Драги другарю, ни най-малко не се съмнявам, че някой ден царството на свободата ще настъпи (може би когато бъдат изтребени последните хора на нашата планета). Но засега ние навлизаме именно в царството на откровената необходимост, където насилието не се закрива с пошлата, сладникава маска на английския лорд. Умолявам ви, недейте украсява тоягата с теменужки! Велика и сложна е вашата мисия – да накарате човека дотам да свикне с веригите, че те да му се струват нежни майчини прегръдки. За целта не е нужно да пристъпвате предпазливо, крадешком и да криете веригите зад гърба си. Не, трябва да се създаде нов патос за новото робство (превод Борис Мисирков).

След което би следвало да се очаква Еренбург да има съдбата на Замятин или Пастернак, най-малкото да остане там, където да не му се налага „да крие веригите зад гърба си“. Нищо подобно.

Романът му е преиздаван на няколко пъти в големи тиражи в Съветска Русия (е, вярно, всеки път съкращенията стават все по-големи, махат се дори цели глави, а от началото на 30-те книгата е заключена в спецфондовете). На български език тя излиза едва през 1989 г.

В интервюта, давани за „буржоазната преса“, Иля Еренбург громи разпадащия се капиталистически свят, където реално пребивава, бичува язвите му и отстоява вярата си в комунистическия идеал.

За целта той пише нова сатира – споменатият „Тръст Д. Е.“, в която описва гибелта на Европа, съсипана от американски оръжеен концерн. В един късен предговор от 1961 г. самият автор разяснява проекта си така: „Това не е сатира, а описание на Третата световна война. Европа за мен не бе гробище, а поле на битката, в която тя, лишена от всичко свое, загива, според замисъла на американския милиардер Енс Боот“.

Не ми се иска да давам повече подробности, за да не обогатявам образно и стилистично речника на путинофилите. Ако решат да потърсят идеи назаем от Еренбург – нека сами се потрудят.

С идването на власт на Сталин, Еренбург се превръща в острието на съветската пропаганда. Кръстосва цяла Европа – Германия, Полша и Чехословакия, Италия, Румъния, Гърция, неизменно връщайки се в Париж. Пише безчислени очерци, публикувани на десетки езици, в които изгрява положителното лице на „Страната на Съветите“. И най-важното – установява контакти и печели доверието на немалка част от европейската интелигенция, която е просъветски настроена. През 1936-1939 г., по време на Гражданската война в Испания, е военен кореспондент, редом с Хемингуей и Андре Малро (книгата му за Испания е публикувана на български още тогава, заедно с други негови три-четири романа).

Веднага след 22 юни 1941 г. Еренбург заминава за фронта като военен дописник. Това са годините на невероятната му слава като публицист. Той пише за „Красная звезда“, но много често кратките му ударни статии се препечатват от „Правда“ и „Известия“. Сега той е „масов“ автор, обичан и четен от обикновените войници, а не само хаплив ироник.

Еренбург е яростен противник на нацизма, в това няма съмнение. И все пак някои от текстовете му стъписват с призивите за мъст и насилие, например прочутата статия „Убий“ („Красная звезда“, 24 юли 1942 г.):

Ние разбрахме: немците не са хора. Оттук насетне думата „немец“ за нас е най-страшното проклятие. Няма да говорим. Няма да се възмущаваме. А ще убиваме. Ако този ден не си убил поне един немец, денят ти е провален. Ако мислиш, че вместо теб немецът ще убие съседа ти, значи не си проумял заплахата. Ако ти не убиеш немеца, немецът ще убие теб. Ако не можеш да убиеш немеца с куршум, убий го с щик. Ако на твоя участък има затишие, убий немеца преди боя… Ако си убил един немец, убий и друг – за нас няма нищо по-весело от немските трупове. Не брой дните. Не пресмятай километрите. Брой само едно: убитите от теб немци. Убий немеца! – моли старата ти майка. Убий немеца – моли те детето ти. Убий немеца – вика родната земя. Не се разсейвай. Не пропускай. Убий!

В такива случаи думите сякаш се отделят от себе си в кобно мълчание. Не е трудно да се досетим какъв е бил ефектът от тези призиви на Еренбург. Включително през 1945 г. когато червеноармейците започват масово да убиват и изнасилват, стъпвайки на територията на Германия. Трябва да кажем, че и Гьобелсовата пропаганда умело използва тези статии, за да нагнети ответна жестокост и антисемитизъм, превръщайки Еренбург в олицетворение на „кървавия комисар-евреин“ и в „домашния евреин на Сталин“. Публицистиката винаги е била част от спиралата на войната.

Така стигаме до темата „Еренбург и България“. През октомври 1945 г. Иля Григориевич е изпратен като кореспондент на вестник „Известия“ в България – да опише с вещото си перо тази малка страна, за която малко се знае в СССР.

Преди да кажем как той вижда България, може би е редно да споделим какви впечатления оставя той у хората тук. Предоставям думата на Димо Казасов (от предговора му към книгата на Еренбург „В България“):

Първото впечатление от Иля Еренбург е тягостно. Той е мълчалив, недоверчив и предпазлив. Ако сте имали една-единствена среща с него, може дори да останете с впечатлението, че е мизантроп. Една тежка печал, изтичаща от видяното и преживяното, го е направила затворен за любопитството на обкръжаващите го. В това любопитство той собствено чувства, ако не се лъжа, нещо унижаващо човешкото достойнство, нещо, което превръща личността в изложбена вещ.

Честно казано, не съм чел по-ярък портрет на Еренбург. А и Казасов е фигура по калъпа на Еренбург, с таланта си да оцелява при всички възможни режими. Казаното е съвсем точно: Еренбург е нямало как да не бъде мрачен, по онова време пак е в немилост. В края на войната закриват Еврейския антифашистки комитет, чийто член е той. Малко по-късно почти всички участници в комитета са арестувани, включително и жената на Молотов – Полина Жемчужина. Големият еврейски актьор Симон Михоелс, който набавя средства в Америка за Червената армия, е зверски убит (премазан с камион уж при пътна злополука). Ала Еренбург, който винаги блестящо изпълнява поставените му поръчения, отново е пощаден от Сталин. Той е вечното „изключение“.

Нека видим сега как той вижда България:

В България има изумителни градове, които са запазили диханието на историята, а София е обикновен европейски град, не много голям, но не и малък, израснал в течение на няколко десетилетия, лишен от собствена архитектурна физиономия, с хубави, удобни къщи, със сенчести градинки. Привечер по главната улица се разхождат младите. А по-възрастните хора седят в кафенетата на чаша вино или на чаша жълъдово кафе и страстно обсъждат всички въпроси – от лондонските съвещания до интригите на прословутия Никола Петков.

Стилистът Еренбург личи в тези редове. В книжката с българските му репортажи, публикувана точно преди 70 години, има прекрасни страници за тютюна и розата. Ала и „социалната поръчка“ веднага проличава. Онова, с което той (сиреч Москва) не може да се примири, е наличието на опозиция в България.

Всеки, който в течение на последните десетилетия е следил политическия живот на Европа, знае колко лъжливи са етикетите. Някои западноевропейски „демократи“ не свалят сега влюбени очи от българската „демократическа партия“, начело на която стоят Мушанов и Гиргинов. Ще кажа веднага: тази партия е толкова демократическа, колкото правителството на Аржентина е антифашистко. Мушанов и Гиргинов са „кобургски демократи“. Трябва да си лишен от чувство за хумор, за да се смяташ с такова минало за радетел на свободата. Мушанов и Гиргинов много се обиждат, когато ги наричат фашисти. Ще се съглася: това не са фашисти, това са обикновени реакционери от стария тип – при това от старо-балканския тип – с вяра в полицая.

Има ли база в страната, която би могла да служи като опозиция на БКП и на сателитния ОФ? Ето изводът на Еренбург:

Кой върви след „демократите“? Известна част от едрата буржоазия, износители на тютюн, спекуланти, възмутени от борбата с „черната борса“, слабонервни дами, оскърбени от зрелищата на народните демонстрации и най-после истински фашисти, които са щастливи, че имат възможност да се наричат демократи.

Последният текст направо подарявам на вносителите на закона Миков-Мирчев, целящ да обяви за престъпни режимите, управлявали в периода 1923-1926 г. и 1934-1944 г.

Следващият пасаж също би могъл да им е от полза:

Международната реакция разбира, че българските „демократи“ са твърде компрометирани: само етикет не ѝ стига и международната реакция предпочита друга, по-мъглява фигура – земеделецът Никола Петков… Странна е съдбата на този човек: честолюбието го заслепява. Та той е само карта за игра, а мисли, че е играч. Ще минат няколко месеца, играта ще свърши, ще размесят колодата и никой не ще си спомни тогава за Никола Петков (превод Л. Георгиева-Левенсон).

„Пророкуването“ на Еренбург е направо зашеметяващо: на 5 юни 1947 г. е снет депутатският имунитет на Никола Петков; той е арестуван и пребит още в сградата на Народното събрание, а след набързо скалъпен процес на 23 септември 1947 г. е убит с чук и увисва мъртъв на бесилото.

Това е краят на българската парламентарна демокрация за повече от четири десетилетия.

Никола Мушанов също е убит в следствието на Държавна сигурност, а Александър Гиргинов намира смъртта си в лагера Белене.

Що се отнася до самия Еренбург, той наистина се разминава на косъм от смъртта при подготвяната от Сталин антиеврейска чистка след делото на лекарите-евреи (известно още като „делото на престъпниците с бели престилки“) и в разгара на „борбата с космополитизма“, когато се разобличават псевдонимите на „неруските елементи“.

Кончината на Сталин осуетява този кошмарен замисъл.

Иля Еренбург преживява смъртта на Вожда, както и рухването на неговия култ при Хрушчов, след ХХ конгрес през 1956 г. Заглавието на един негов роман, писан тогава – „Размразяване“ (1954) – дори се превръща в политическа метафора за онова време на крехки надежди.

Еренбург е и един от интелектуалните лидери на десталинизацията. Тритомните му мемоари „Хора, години, живот“, преведени и в България, връщат за младото поколение цели пластове от миналото, както и човешки съдби, които пропагандата умишлено е заличавала.

Това няма как да му се отрече.

На едно място в мемоарите си той самоиронично пише за себе си: „разсъжденията на стария човек приличат на износена обувка“.

Тъга по младостта или предсмъртни угризения на един талантлив писател, чийто съавтор винаги е била господстващата идеология?

Биографията на Еренбург е коментар под линия на цялата комунистическа епоха.

Тони Николов е български автор и журналист, програмен директор на фондация „Комунитас“, член на редакционния комитет на списание „Християнство и култура“ и сътрудник в седмичника „Култура“.

Коментари (3)

- 15-05-2016|Надя Данова

Поздравления за прекрасния текст на Тони Николов

- 15-05-2016|Алберт Бенбасат

Бих искал да внеса една корекция – „Хулио Хуренито“ е публикуван на български език още през 1936 г. в превод на Георги Жечев; тогава в същото издателство излиза и прекрасната книга на Еренбург „13 лули“. И двете са издадени от „Д. Маджаров“, чел съм ги в началото на 70-те години, не бяха сред официално разрешените книги тогава. И още нещо: за такива имена като Иля Еренбург не бива да се пише с ирония, причините за неговото „оцеляване“ при сталинизма не са никак елементарни; нека си спомним, че и Михаил Булгаков също е „пощаден“ от Големия брат, което не прави драмата му на творец по-малка.

- 16-05-2016|Николай Колев

От Еренбург съм чел само тритомника „Хора, години, живот“ (който притежавам). Като студент, преди около 40-на години. Скоро пак препрочитах някой текстове. Мисля си, че вероятно ще остане име в световната литература! За някои национални графомани, историята едва ли ще си спомня! Даже българската!

Шарадата с референдумите

Автор(и): Иън Бурума

Референдумите са последната мода в Европа. През юни, британските избиратели ще решат дали Обединеното кралство трябва да остане в Европейския съюз. Унгарското правителство свиква референдум дали страната да приеме квотата от бежанци, която ѝ е определена от Европейския съюз. Унгарският министър-председател Виктор Орбан вече заяви, че Унгария няма да се съгласи. „Всички терористи са всъщност мигранти“, каза той. Референдумът вероятно ще подкрепи неговото становище.

Може би най-странният референдум бе организиран през април в Холандия след успешна петиция. Въпросът, поставен пред холандските граждани, бе дали страната да подпише споразумението за асоциация между ЕС и Украйна.[25] Всички други страни членки на съюза вече го подкрепиха, но без холандците то не може да бъде ратифицирано.

Някои биха казали, че детайлите на търговските споразумения и митническите бариери с Украйна ще са неразбираеми за повечето холандски гласоподаватели; някои биха могли да попитат защо те трябва толкова да ги вълнуват, та да провеждат референдум. Но референдумите отговарят на популистките настроения, които днес са завладели много страни – от Америка на Доналд Тръмп до Унгария на Орбан.

Референдумите са пример за онова, което наричаме „пряка демокрация“. Гласът на народа (или, по-скоро, Народа) се чува не чрез неговите избрани представители във властта, а чрез плебисцит. Когато Уинстън Чърчил пред 1945 г. предлага британците да решат на референдум дали да бъде продължено коалиционното управление от времето на войната, лидерът на Лейбъристката партия Клемънт Атли се противопоставя на това. Той определя референдумите като „не-британски“ и „инструмент за диктатори и демагози“.

Атли има право. Референдумите понякога се използват в представителните демокрации, например когато през 1975 г. британските избиратели гласуват за оставането на страната в Европейската икономическа общност, но те са много по-предпочитани от диктаторите. След като нахлува в Австрия през 1938 г., Хитлер пита австрийците на плебисцит дали искат да бъдат анексирани от Германия – избор, който те всъщност не могат да отхвърлят. Деспотите обичат да бъдат подкрепяни на референдуми: те не само претендират, че представляват Народа, те са Народът.

Днешната модата на референдумите е резултат от недоверието към политическите представители. Обикновено в либералните демокрации ние гласуваме за мъже и жени, от които очакваме да анализират и да вземат решение по въпроси, с които обикновените граждани нямат нито времето, нито необходимите познания да се справят.

Търговските договори са типичен пример за проблем, от който не би трябвало да очакваме избирателите пряко да се интересуват. Референдумите обикновено не са точно мерило за рационалните способности на хората, нито проверка на техните знания. В референдумите решенията обикновено са интуитивни, и затова лесно могат да бъдат манипулирани от демагозите. Това е и причината демагозите толкова да обичат референдумите.

Досега дебатът за евентуалното излизане на Великобритания от Европейския съюз е почти изцяло емоционален; фокусиран върху историческото величие на Великобритания, ужасите на чуждата тирания или, обратно, опасенията какво би се случило, ако статуквото бъде нарушено. Твърде малко английски избиратели имат представа как функционира Европейската комисия или каква е ролята на Европейския съвет, но повечето от тях не са безразлични, когато става въпрос за „Британия, изправила се сама срещу Хитлер“ – или за перспективата тя да бъде „залята“ от имигранти.

Обикновено на референдуми хората са „за“ или „против“ по причини, които имат твърде малко общо с въпроса, който им е поставен. Някои британци може би ще гласуват страната да излезе от ЕС, просто защото не харесват министър-председателя Дейвид Камерън, който подкрепя оставането в съюза. През 2005 г. избирателите в Холандия и във Франция гласуваха срещу предложената Европейска конституция. Вероятно онези от тях, които я бяха чели, се брояха на пръсти; всъщност това е документ, който трудно може да бъде прочетен. Отхвърлянето на конституцията бе резултат от общото недоволство от политическия елит, който обикновено свързваме с „Брюксел“.

До известна степен това е разбираемо – и не без основание. Преговорите в Европейския съюз са сложни и непонятни за повечето хора, а европейските институции са далечни. Нищо чудно, че мнозина граждани имат чувството, че са загубили контрол върху политическите дела. Демократичните национални правителства изглеждат все по-безпомощни, а Европейският съюз не е демокрация. Желанието за референдуми е признак не само за вътрешни национални разногласия; това е още един симптом за глобалното популистко искане „да си възвърнем собствената страна“.

Това може би е заблуждаващо (извън Европейския съюз Великобритания може да има по-малко контрол върху съдбата си, отколкото ако остане в него), но кризата на доверието не трябва да се пренебрегва. В крайна сметка дори когато референдумите са несериозни, техните последици не са. Онова, което се случва в Украйна, е важно. Излизането на Великобритания от ЕС може да има катастрофални последици не само за Обединеното кралство, но и за останалите страни в Европа. Успешният пример на Унгария, ако тя откаже да сътрудничи в решаването на бежанската криза, може да насърчи и други страни да я последват.

Фундаменталният проблем е, че много хора не се чувстват представени във властта. Старата партийна политика, провеждана от старите елити, които управляват чрез традиционните мрежи за влияние, у мнозина вече не създава усещането, че участват в демокрация. Изключителното влияние на шепа милиардери в Съединените щати, както и недостатъчната прозрачност на политиката на Европейския съюз задълбочават този проблем.

Пряката демокрация няма да върне доверието на хората в техните политически представители. Но ако не бъде възстановена една по-голяма степен на доверие, властта ще отиде у лидери, които претендират, че говорят с гласа на народа. А това никога не е довело до нищо добро.

Преведе от английски: Юлия Гешакова

Иън Бурума (р. ١٩٥١ г.) е британски журналист, писател и университетски преподавател. Сред най-известните му книги са „Убийство в Амстердам: смъртта на Тео ван Гог и границите на толерантността“ (2006) и „Година Нула: историята на ١٩٤٥“ (2013). Негови статии редовно се публикуват в „Ню Йорк Ривю ъф Букс“ и „Гардиън“. На български е преведена книгата му (в съавторство с Авишай Маргалит) „Оксидентализмът: кратка история на антизападничеството“ (изд. „Кралица Маб“, 2006 г.)

Коментари (1)

- 16-05-2016|Йордан Нихризов

Статията на Иън Бурума е интересна, доколкото авторът се опитва да намекне за ефектните спекулации на политиците с инструментите на пряката демокрация, без да задълбава в проблемите. Примерите са предимно по въпроси, свързани с Европейския съюз. Навярно елегантно е пропуснато да се посочи, че определени правителства използват методиката, за да не поемат лично отговорността да декларират несъгласие или да се скрият зад гърба на избирателя, ако съгласието, което са дали може да има негативни последствия. Особено характерно е това с въпроси, които изискват от питаните по-голяма информираност и познания.

Материалът е интересен и с примерите, когато референдумите се използват от диктатори за оправдаване на собствените действия и за налагане на тяхната воля. Може би тук трябва, освен Аншлуса в Австрия да стои и случая с приетата с 99,99% одобрение от гласоподавателите конституция в България през 1971 г., но той очевидно не е бил известен на автора. В българския вариант една партия вписва своето уникално право да управлява държавата в чл.1 на основния закон, при това не в условията на окупация на страната. Като споменах за уникалните примери, които може да бъдат дадени с българската практика, трябва да отбележа и още една разновидност на пряката демокрация в наши условия. Тя може да се формулира като: „Референдумът -средство за набиране на популярност сред избирателите“. При този случай, неразглеждан според мен от Бурума, не е важен въпросът или въпросите по същество, важно е той или те да имат максимално популистки оттенък, за да консолидират набрано недоволство, което в последствие трябва да бъде канализирано и използвано за други цели. Това е модифициран вариант на тоталитарния подход в играта на пряка демокрация, но е по-завоалиран и перфиден. За съжаление не мога да уточня дали отново ползваме нечий челен опит или сме първопроходци.

За Македония с нарастваща тревога

Автор(и): Аспарух Панов

Неслучайно избрах 9 май за публикуването на тази статия. Тази дата се смята за рожден ден на ЕС, а от 1985 г. се празнува като „Ден на Европа“. Днес в ЕС членуват 28 държави, между които са Гърция и България. В останалите ни балкански съседи обаче, през годините са натрупани такива дълбоки предразсъдъци, предубеждения, подозрения, недоверия и потенциална враждебност, че единствено членството в ЕС и НАТО, би могло да изчисти цялото това негативно наследство. И то на региона като цяло. Ако останат страни нечленки, те неминуемо ще се превърнат в острови на нестабилност.

Така че по отношение на Македония ние не може да имаме никакъв друг национален интерес, освен нейната възможно най-бърза евроатлантическа интеграция. Само когато и Македония е член на ЕС и между нас няма граница, всичко в нашите отношения ще си дойде на мястото. Затова бе и толкова важно България първа да признае независимостта на Република Македония. И го направихме, защото искахме с един замах да изчистим всичко, което беше натрупано и обременяваше двустранните ни отношения. Това бяха нашите идеи тогава и нашето решение бе посрещнато много добре от македонската общественост. В подкрепа на евроатлантическата интеграция на Македония бе и цялостната ни българска политика през последните 25 години.

Днешните събития обаче, свързани с цунамито от бежанци и мигранти, ислямисткият терор, проблемите около гръцката дългова криза и не на последно място последиците от агресивната политика и пропагандния натиск на Русия, доведоха до надигането на популистки и антиевропейски политически сили и дори до взаимни обвинения между правителствата на страни членки на ЕС. Всичко това неминуемо се отрази и на политическата ситуация на Балканите и най-вече – на Македония.

Вече втора година Македония се намира в дълбока гражданско-политическа криза. За разлика от предишния най-сериозен конфликт през 2001 г., в който основна роля играеше етническото противопоставяне между македонската и албанската общност, сега напрежението е изцяло между политическия елит и гражданското общество. И това съвсем не е случайно, а се дължи на системно нарастващи авторитарни, популистки и недемократични тенденции в управлението на страната през последните години.

Когато през 2005 г. социаллибералната коалиция извоюва статута на страна кандидатка за еврочленство, Македония беше отличник за стандартите на Западните Балкани. Груевски дойде на власт през 2006 г. с програма за възраждане на страната, повишаване на жизнения стандарт, нови работни места и членство в ЕС и НАТО. Оттогава той печели всички избори (парламентарни, президентски и общински) и държи със здрава ръка институциите в страната. Днес обаче няма и следа от обновяване и растеж на икономиката. Безработицата продължава да се движи около границата на 30-те процента, а на хоризонта не се виждат никакви шансове за евроатлантическа интеграция.

През последните години политическите скандали се ожесточиха и следват един след друг.[26] Нека само да си припомним, че властите в Скопие обявиха на 31 януари 2015 г., че са предотвратили опит за преврат. Основният съд в Скопие определи мярка задържане под стража за бившия директор на службата за сигурност и контраразузнаване, неговата съпруга, един общински служител от Струмица и още двама човека. На лидера на опозиционния блок около Социалдемократическия съюз /СДСМ/ и кмет на Струмица Зоран Заев бе отнет паспорта и му бе приложена наказателна мярка да се разписва в полицейско управление един път в седмицата.

Отговорът на опозицията дойде в началото на февруари, когато Зоран Заев заяви, че разполага с данни, че поне 20.000 души са били подслушвани и записвани незаконно и е представил записи на около 300 телефонни разговори, обект на които е бил самият той. Заев твърди, че подслушването е продължило поне 4 години и всички опозиционни лидери са били записвани. Сред подслушваните били също лидерът на Демократичния съюз за интеграция (ДСИ) Али Ахмети, на Демократичната партия на албанците (ДПА) Мендух Тачи и бившият премиер Любчо Георгиевски.

Към чисто политическите проблеми се прибавиха и последиците от бежанската криза, разтърсила Европа. От 2015 г. Македония се превърна в една от най-горещите точки по Балканския маршрут на бежанците към Западна Европа. Създаде се един правен парадокс, при който мигрантите се опитваха през гръцко-македонската граница нелегално да напуснат ЕС и отново да влязат в него през Унгария или Хърватия. За малка страна като Македония масовият миграционен натиск представляваше огромна трудност, особено след като първоначално липсваше всякаква подкрепа от страна на ЕС.

С ескалацията на ситуацията в края на лятото на 2015 г., няколкократно бе обявявано извънредно положение и се стигна до масови безредици. В края на годината се стигна до построяване на телени заграждения по границата с Гърция. Когато на конференцията за Западните Балкани през февруари 2016 г. (по австрийска инициатива) бяха унифицирани критерии за отхвърляне и връщане на нерегистрираните бежанци към Гърция, се стигна отново до размирици.

Политическата ситуация се изостри до краен предел, когато през май 2015 г. станахме свидетели на бурни протести и контрапротести, и сблъсъци с полицията, което наложи сериозната намеса на международни посредници от ЕС. В началото на юни 2015 г. в скопския квартал Пържино, в резиденцията на представителя на Европейския съюз бе подписано споразумение между лидерите на четирите основни политически партии, Никола Груевски – ВМРО-ДПМНЕ, Зоран Заев – Социалдемократически съюз, Али Ахмети – Демократичен съюз за интеграция и Мендух Тачи – Демократичната партия на албанците. Посредник бе еврокомисарят по разширяването Йоханес Хан, с подкрепата на посланиците на САЩ и на ЕС, като категоричен акцент бе поставен върху евроатлантическата интеграция на страната.

Страните по т. нар. „договор от Пържино“ се споразумяха за разпускане на парламента, избиране на служебно правителство и провеждане на предсрочни парламентарни избори (насрочени първоначално за април, но впоследствие пренасрочени за 5 юни 2016 г. по искане на опозицията), изчистване на избирателните списъци от фантоми и създаване на Специална прокуратура за разследване на телефонните подслушвания и най-тежките корупционни правонарушения от политици и администратори. Всичко изглеждаше прекалено оптимистично, за да е вярно.

С трудно постигнатия компромис в Пържино, от началото на 2016 г. да има служебно правителство, като че ли бе намерено решение на кризата, но се оказа, че това не е нищо повече от поредно отлагане на изхода от кризата. Тъй като в македонската конституция не фигурират текстове, регламентиращи служебно правителство, още от момента на своето създаване, то не се ползва с необходимия авторитет и доверие.

През април 2016 г. кризата се изостри до неузнаваемост, след като в нея „ни в клин, ни в ръкав“ директно се намеси и президентът Георге Иванов. Той обяви амнистия за всички заподозрени политици и чиновници в телефонните прослушвания и корупцията с мотивите, че прави това в името на държавния интерес и демократичното протичане на изборите. И в същото време отправи препоръка към партиите да си търсят нови лидери. Срещу акта на държавния глава се посипаха потоци от обвинения за нарушаване на Договора от Пържино, за противоконституционност, за намеса в работата на специалната прокуратура и за какво ли още не. Най-смайващото бе, че обвиненията дойдоха едновременно и от ВМРО-ДПМНЕ, и от СДСМ.

През последните седмици преди Великден цяла Македония се превърна в драматична, а понякога и комична сцена на най-ожесточените протести от началото на кризата. Протестираха всички – и представители на партии, и на неправителствени организации, и обикновени граждани. Като че ли всички протестиращи искаха едно и също – да се сложи край на корупцията на високо равнище и настояваха за оставки след оставки. Едно от основните искания на протестиращите бе свалянето на президента Георге Иванов и анулирането на решението му да се прекратят всички разследвания срещу политици от високи рангове, обвинени в корупция и злоупотреби.

Светлите Великденски празници отминаха и след краткото затишие проблемите на Македония са отново в центъра на медийния и политическия интерес. До насрочените за 5 юни по искане на опозицията предсрочни парламентарни избори остава само един месец. Дали изборите ще се състоят на тази дата или отново ще бъдат отложени, тепърва ща се разбере. Въпросът е с повишена трудност и би бил достоен за сюжетите на Агата Кристи. Както между впрочем и всичко, което се случваше и продължава да се случва на Балканите след края на Османското владичество…

В интервю за радио „Свободна Европа“ еврокомисарят по разширяването Йоханес Хан заяви, че не е важно само да се проведат избори, но и те да бъдат признати за легитимни от международната общност.[27] Според него, най-важното в момента е да се осигурят коректни избирателни списъци и нормална изборна атмосфера без заплахи срещу кандидатите, партиите и гражданите. Само по този начин ще се запази евроатлантическата перспектива пред страната. Йоханес Хан е убеден, че основните политически партии могат да постигнат съгласие и сами, но Европейският съюз е готов да посредничи. Междувременно и Германия се включи директно в разрешаването на политическата криза в Република Македония със свой специален представител. Това ще бъде Йоханес Хайндел, който в момента е посланик в Австрия. Преди 14 години той е работил в Балканския отдел на германското външно министерство.[28]

Темата „Македония“ заемаше водещо място и по време на конференцията за Западните Балкани, която се проведе в Европейския парламент в Брюксел.[29] На нея македонският министър на външните работи Никола Попоски заяви, че сегашните времена са изпълнени с предизвикателства, както за Европа, така и за Балканите, но въпреки това Македония ще успее да си гарантира членство в ЕС. Темата не бе пропусната и в изказването на председателя на Европейската народна партия (ЕНП) Жозеф Дол. Той обърна специално внимание на корупцията като основен проблем във всички балкански държави и подчерта необходимостта от прилагане на европейските стандарти. „Виждаме трудности в Македония и когато слушам, и гледам какво се случва в страната, имам впечатление, че това е нещо като театрално представление. Изборите са необходими, тъй като тази ситуация повече не може да бъде толерирана“, заяви той.

Най-категорично бе становището на Холандия, която в момента председателства ЕС. Тя призова лидерите на четирите най-влиятелни партии в Македония, подписали договора от Пържино, да осигурят провеждането на честни и демократични избори или в противен случай държавата ще бъде изправена пред сериозни санкции. Избори неминуемо ще има, но вероятността да се проведат на 5 юни става все по-малка. Времето тече, а заедно с него текат и сроковете, определени от Държавната избирателна комисия за реализиране на изборите.

Когато и да се проведат изборите обаче, те няма да решат кризата, ако не отговарят на определени демократични политически условия и стандарти, договорени с консенсус и поставящи си цели, които еднозначно подкрепят евроатлантическата интеграция на страната. Обръщам специално внимание на външнополитическата ориентация на Македония, защото по време на сегашната криза не става дума само за борба за власт, но и за сферите на влияние на ЕС, САЩ и Русия. Не само вътрешнополитически, но и геополитически страната е в състояние на тревожна неопределеност. От 2005 г. насам, интеграцията на Македония в ЕС и НАТО е възпрепятствана от гръцкото вето поради спора за името. Оттогава тя се колебае между западните и източните интереси. Това е очевидно и при настоящата политическа криза.[30] ,[31] ,[32]

Русия недвусмислено подкрепя искането на националконсервативната управляваща партия ВМРО-ДПМНЕ за провеждането на изборите на 5 юни. Руското външно министерство твърди, че македонската опозиция с международна подкрепа целенасочено подбужда вътрешно политическия конфликт с цел да се предотвратят новите избори на 5 юни, които са единственият легитимен и демократичен начин за излизане от дълбоката политическа криза. От своя страна ЕС и САЩ предпочитат изборите да бъдат отложени, което без съмнение е далеч по-разумният и по-справедлив вариант. И това вероятно ще се случи, защото опозицията може да предотврати подписването на кандидатските листи в рамките на държавната избирателна комисия.

Добре известно е, че САЩ традиционно подкрепя албанците в региона – в Македония те са около една четвърт от населението. Ето защо най-голямата албанска партия ДСИ (Демократичен съюз за интеграция) поема ролята на партньор (посредник) на „Запада“ в правителството на Груевски, което е много важно за политическия баланс. Според Москва фактът, че САЩ участва на страната на ЕС при преговорите с четиримата македонски партийни лидери, както и избухналите през април т. нар. „шарени протести“ е предупреждение за „Украински сценарий“ и може да доведе до сериозни сътресения в Македония и дестабилизация на Балканите. Руският посланик в Македония, Олег Шчербак предупреди в интервю за „Нова Македония“, че опитите да се упражни натиск отвън и да се манипулира гражданското движение, могат да имат катастрофални последици и резултати. Най-интересното в случая е, че руските твърдения за „външна манипулация“ са много сходни с реториката и становищата на самия президент Георге Иванов.

В организираните от правителството контрапротести могат да се видят плакати против НАТО и ЕС, а проправителствените медии все по-често атакуват чуждестранните критици на режима на Груевски. Публикуват се твърдения, че антиправителствените протести са финансирани с американски и европейски проектни средства и че ЦРУ се стреми едва ли не да ликвидира ВМРО-ДПМНЕ и да свали правителството. Високо уважавани до скоро посланици от ЕС също не са пощадени от атаки, че вземат страна в конфликта и се намесват неуместно във вътрешната политика на Македония. Нещо повече, стига се дори до настоявания, представители на международни организации и посолства да бъдат обявени за „персони нон грата“.

Вместо заключение ще ви предложа един цитат от интервюто на Горан Милевски, младият и амбициозен председател на опозиционната Либерално демократска партия на Македония (ЛДП) за сайта „Стандард. мк“, озаглавено „Това е борба на нормалността срещу лудостта“. Цитат, който не се нуждае от коментар, особено в България:[33]

Трябва да се намери разумна и рационална форма за излизане от кризата преди ситуацията да ескалира и да се стигне до насилие. Ние днес предложихме създаването на правителство на националното единство като една форма на преходно правителство с участието на всичките политически играчи, но и на независими експерти. Единственият проблем в момента за осъществяване на тази идея е властта и при така поляризираното общество ни е необходима незабавна реакция на международната общност на по-високо ниво. Тук не става дума за невъзможност за преговори или компромиси, а става дума за ирационални, криминални и престъпни действия на върхушката на една партия, която напълно е узурпирала държавата.

Но гражданите се събудиха и няма повече връщане назад. Когато борбата е автентична, а целта е свобода, няма кой да ги спре. Затова ние продължаваме като партия да настояваме за оставката на това хибридно и нефункциониращо правителство и за формиране на ново преходно правителство, което трябва да изпълни условията от споразумението от Пържино. Само така ще можем да имаме надеждни и независими избори, от чиито резултат може да се получи реален мандат за формиране на ново правителство, което ще продължи да работи за демократичния преход в обществото и влизането на Македония в НАТО и ЕС.

Роден на ٢٠ октомври ١٩٤٩ г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г.

Сблъсък на солидарности

Автор(и): Иван Кръстев

Преди десетилетие унгарският философ и бивш дисидент Гаспар Миклош Тамаш отбелязва, че Просвещението, в което са интелектуалните корени на Европейския съюз, предполага универсално гражданство. За целта обаче трябва да се изпълни едно от следните две условия: или бедните и дисфункционални страни да станат места, на които си струва да бъдеш гражданин, или Европа да отвори границите си за всички. Никое от двете обаче няма да се случи скоро, а може би и изобщо. Днес светът е пълен с провалени държави, на които никой не иска да е гражданин, а Европа нито има капацитета да държи границите си отворени, нито нейните граждани-гласоподаватели някога ще позволят това. Така че истинският дебат не е дали ЕС да направи границите си по-непропускливи – ясно е, че се налага. Въпросът е дали трябва да се чувстваме морално оправдани за това.

Когато през 1985 година изследователите от Мичиганския университет провеждат първото световно проучване на ценностите, за тяхно учудване се оказва, че щастието на нациите не зависи от материалното благополучие. По онова време нигерийците са също толкова доволни от живота, колкото и западногерманците. Само че днес, 35 години по-късно, ситуацията се е променила. Според последните измервания на повечето места по света хората са толкова щастливи, колкото предполага техният брутен вътрешен продукт. Междувременно се е случило следното: нигерийците са се сдобили с телевизори, а с разпространението на интернет младите африканци или афганистанци могат да видят как живеят европейците и как изглеждат училищата и болниците им.

Глобализацията превръща света в село, а в това село цари диктатура – диктатурата на глобалните сравнения. Хората не сравняват живота си с живота на съседите, а го съизмерват с този на най-благоденстващите и защитени жители на планетата.

В този наш взаимосвързан свят миграцията е новата революция – не преживения през двадесети век бунт на масите, а този на индивида, на двадесет и първото столетие. Миграцията предлага радикална промяна сега. За да успее, тази нова революция няма нужда от идеология, политически движения или политически лидери.

Това е революцията на отделния човек. И затова е много трудно да ѝ се противопоставиш. Защо хората да се борят за демокрация в своята страна, когато могат да се преместят в някоя от проспериращите демократични държави? Затова не бива да се учудваме, че за много от нищите на земята преминаването на европейските граници е по-примамливо от всяка утопия. Идеологиите не са мъртви. Те все още владеят човешкото въображение, но за все повече хора идеята за промяна означава да смениш страната, а не правителството.

Проблемът с революцията на мигрантите е тревожната ѝ способност да подбужда контрареволюция в Европа.

Допреди месеци бяхме свидетели на милиарди жестове на солидарност към прогонените от войната и репресиите бежанци, но днес те са засенчени от обратната реакция: бурната тревога, че ще провалят социалния модел и историческата култура на Европа и ще разрушат нашите либерални общества. Страхът от исляма, тероризма, надигащата се престъпност и цялостният страх от непознатото са в сърцето на моралната паника, обхванала Стария континент. Неговите жители са стъписани не от тези над милион търсещи убежище хора, а от перспективата за бъдеще, в което границите на ЕС непрекъснато ще бъдат щурмувани от бежанци или мигранти.

Дори преди Кьолн мнозинството германци бяха започнали да се съмняват в предприетата от правителството политика на отворените врати. Канцлерът Ангела Меркел, доскоро символ на самочувствието и устойчивостта на Европейския съюз, днес е описвана като фигура а ла Горбачов – благородна, но наивна като човек, подложил Европа на риск с нагласата си, че „можем да се справим“.

Бежанската криза изправя ЕС пред въпроса за неговите граници и му дава знак, че застрашените мнозинства, оформили се като основна сила в европейската политика, се страхуват от един свят на свободно придвижване и изискват ясно определени и добре пазени териториални рамки. Тези мнозинства се боят, че чужденците превземат страните им и заплашват начина им на живот и че днешната криза е резултат от конспирация между космополитно мислещите елити и племенното съзнание на емигрантите.

Накратко, бежанската криза променя политиката на Стария континент и заплашва европейския проект далеч повече от финансовата криза, както и от конфликта с Русия.

Ако финансовите сътресения разделиха ЕС на кредитори и длъжници, създавайки разрив между Севера и Юга, то бежанската вълна върна разрива между Изток и Запад. Брюксел описва това като липса на солидарност, но става въпрос по-скоро за сблъсък на солидарностите: националните, етническите и религиозните лоялности са в конфликт с дълга ни на човешки същества. Бежанската криза ясно показва, че неевропейският Изток гледа на залегналите в основата на ЕС космополитни ценности като на заплаха, а за мнозина на Запад тъкмо те са сърцевината на европейския проект.

„Много ми е трудно да разбера“ – признава немският президент Йоахим Гаук – как точно онези страни, чиито граждани са били политически потискани и са изпитали солидарност, на свой ред отказват солидарност на други потиснати“.

Преди три десетилетия „Солидарност“ бе символът на Централна Европа и дисидентите интелектуалци твърдяха, че разликата между Изтока и Запада е в това, че Изтокът искрено вярва в Европейския съюз, докато Западът само принадлежи към него. Защо тогава днес централноевропейците са така отчуждени от фундаменталните ценности в сърцевината на ЕС и не желаят да покажат съпричастие към страданията на другите?

От гледна точка на Запада скандалът в поведението на източноевропейците не е тяхната готовност да строят огради срещу бежанците точно там, където само преди 25 години бяха разрушени собствените им стени, а твърдението, че „нищо не дължим на тези хора“.

Ако в Германия поне 10% от населението участва в различни доброволчески дейности в помощ на търсещите убежище в Източна Европа, обществеността източно от Виена остава незатрогната от тяхната трагедия, а лидерите ѝ клеймят решенията на Брюксел да преразпределят бежанците между държавите от Евросъюза. Министър-председателят на Словакия Роберт Фицо заявява, че неговата страна е готова да приеме само християни (според него на територията ѝ няма джамии, така че мюсюлманите нямат работа там). Водачът на управляващата в Полша партия „Право и справедливост“ Ярослав Качински предупреждава, че приемането на бежанци е риск за здравеопазването, защото те можели да донесат непознати и опасни болести. в Унгария Виктор Орбан твърди, че морален дълг на Европейския съюз е не да помага на търсещи убежище чужденци, а да гарантира сигурността на собствените си граждани. Ако в повечето от западноевропейските страни бежанската криза поляризира обществата, като противопоставя привържениците на политиката на отворени врати и нейните критици, то в Централна и Източна Европа кризата обединява фрагментираните иначе общества в почти анонимната им враждебност към бежанците. Това е един от малкото случаи през последните години, когато правителствата казват онова, което мисли мнозинството от хората.

Централноевропейската неприязън към бежанците изглежда странна, ако вземем предвид два фактора: първо, през по-голямата част от двадесети век хората в Централна и Източна Европа са били заети или да емигрират, или да се грижат за емигранти. През 1920 година например броят на пристигналите в България бежанци възлиза на една четвърт от населението. По онова време страната прилича на днешните Йордания и Ливан и жителите ѝ с право се гордеят, че за много кратко време са успели да интегрират тези хора, които по една случайност са били почти изцяло етнически българи. Второ, понастоящем в по-голямата част от Централна и Източна Европа просто няма сирийски бежанци. През 2015 година в Словакия са влезли едва 169 търсещи убежище, като само 8 от тях са поискали да останат.

Завръщането на разделението между Изток и Запад не е случайност, нито лош късмет – то има своите корени в историята, демографията и перипетиите на посткомунистическия преход, като в същото време представлява централноевропейска версия на народния бунт срещу глобализацията.

В тази част на континента историята е важна и много често историческият опит противоречи на някои от обещанията на глобализацията. Централна Европа съзнава повече от всички други както предимствата, така и тъмните страни на мултикултурализма. Източноевропейските държави и нации се образуват в края на 19 век, и то почти наведнъж. Ако в западната половина на континента срещите с неевропейския свят са формирани от наследството на колониализма, централноевропейските страни са родени от разпада на империите и последвалия процес на етническо прочистване. Предвоенна Полша е мултикултурно общество, в което повече от една трета от населението са немци, украинци или евреи, но днес страната е едно от най-хомогенните в етническо отношение общества – 98% от жителите ѝ са поляци. За мнозина от тях завръщането към етническо многообразие е завръщане към бурните времена на междувоенния период. През 19 век етническият пейзаж на Западна Европа е хармоничен като пейзаж на Каспар Давид Фридрих, а централноевропейският повече прилича на платно на Кокошка. И докато Европейският съюз е основан на френското понятие за нацията (където принадлежността се дефинира като лоялност към институциите на Републиката) и немското понятие за държава (силни провинции и сравнително слаб федерален център), то централноевропейските страни са изградени върху немското понятие за нация и френската идея за държавата. Централна Европа съчетава възхищението към централизираното и всемогъщо управление на французите с идеята, че гражданството означава общ произход и споделена култура, както го разбират германците.

Според френския политолог Жак Рупник централноевропейците са особено вбесени от критиките, които им отправя Германия в хода на бежанската криза, защото през 19 век те са наследили идеята за нацията като културно единство точно от немците. Само че тяхното недоволство срещу бежанците се корени не само в дългата история на региона, но и в опита от посткомунистическия преход. След комунизма и либералните реформи идва вездесъщият цинизъм. Централна Европа е световен шампион по недоверие към институциите. Брехт не е вече в училищните програми, но много източноевропейци ще се съгласят, че „За живота, който водим, никой не е достатъчно лош“. Изправени пред прилива на мигранти и страха от икономическата несигурност, мнозина от тях се чувстват предадени в надеждата си, че присъединяването към Евросъюза ще бъде начало на просперитет и живот без кризи.

Как може някой да очаква солидарност от нас, изтъкват те, след като сме по-бедни от западноевропейците? Обещаха ни туристи, а не бежанци. Туристът и бежанецът се превръщат в символ на двете лица на глобализацията. Туристът е лицето, което харесваме. Да привличаме него, да отхвърляме мигранта – ето накратко източноевропейската представа за желания свят. Туристът е добронамереният чужденец. Той идва, харчи, усмихва се, възхищава се и си отива. Кара ни да се чувстваме свързани с по-широкия свят, без да ни натрапва своите проблеми. За разлика от него бежанецът, който може да е вчерашният турист, символизира заплашителната страна на глобализацията. Той носи със себе си цялото нещастие, всички проблеми на големия свят. Сред нас е, но не е един от нас, а на всичкото отгоре често критикува културата ни.

В това отношение централноевропейското недоволство спрямо Европейския съюз – такъв, какъвто той се показва вследствие на финансовата и бежанската криза – много прилича на възмущението на наскоро интегрираните източногерманци или турските емигранти от второ поколение в днешна Германия. За разлика от родителите си, които са се стремили да докажат своята полезност за държавата и са били благодарни за възможността да водят по-добър живот, емигрантите от второто поколение са по-добре интегрирани, но смятат за унизителна необходимостта да приемат нормите на другите. Много от децата на някогашните гастарбайтери са завършили немски училища и са социализирани в Германия, но тъкмо те се бунтуват срещу ценностите и начина на живот в страната-приемник и са оплетени в сложна мрежа от политики на идентичността. Те не мечтаят да се върнат там, откъдето са дошли семействата им, а са амбицирани да си проправят път. Фрустрирани са от перспективата да бъдат граждани второ качество. Тъкмо това излиза наяве и в днешна Централна Европа. Първото поколение посткомунистически правителства и лидери бяха обсебени от идеята да бъдат по-добри европейци от западняците – по-либерални, по-верни на Европейския съюз, готови да пожертват националните интереси в името на европейските ценности. Това вече не е така. Днес те се чувстват отчуждени и предадени от същата Европа, в която толкова ентусиазирано са се интегрирали.

Колкото и да е странно, демографската паника е един от най-слабо обсъжданите фактори във формирането на източноевропейското отношение към бежанците.

Ролята ѝ обаче е ключова. В близката история на Източна и Централна Европа нации и държави нерядко изчезват. През последните 25 години около 10 процента от българите са напуснали страната, за да живеят и работят в чужбина. Към 2050 година се очаква населението на страната да намалее с 27 процента. Тревогата около „етническото изличаване“ може да се усети в много от малките източноевропейски нации. За тях притокът на мигранти е знак за изход от историята, а популярният аргумент, че застаряваща Европа се нуждае от нови хора, само усилва растящото чувство на екзистенциална меланхолия. Когато гледаш по телевизията как местните старци протестират срещу заселването на бежанци в обезлюдените им села, където през последните десетилетия не е било родено нито едно дете, сърцето ти се къса и за двете страни – и за бежанците, но и за старите, самотни хора, които са видели как техният свят се топи. Ще остане ли след сто години някой, който да чете българска поезия? Наложеният от комунизма секуларизъм прави хората от Централна и Източна Европа особено чувствителни към риска от разрушаване на християнската им идентичност. Днес не е нужно да си вярващ, за да се притесняваш за бъдещето на християнството и неговата култура в тази част на континента. Трябва да помним, че тази част има може би най-сложните връзки с исляма. Тук има два типа страни. Едните са като България, която има най-голямото мюсюлманско малцинство в Европа и е на границата с мюсюлманския свят, а други са като Словакия, страна без нито една джамия. Макар и по противоположни причини, и двете се чувстват силно притеснени от факта, че повечето бежанци изповядват исляма.

Провалената интеграция на ромите също допринася за дефицита на състрадание в Източна Европа.

Източноевропейците се боят от чужденците, Защото не вярват в капацитета на своите общества и държави да интегрират „другите“, които вече са сред тях. В много от тези страни ромите са не просто безработни, но и без шансове за работа, защото отпадат от училище много рано и не развиват нужните умения за пазара на труда през 21 Век. Тъкмо провалът на ромската интеграция кара източноевропейците да смятат, че държавата им „няма да се справи“. А фактът, че бежанците от Азия или Близкия изток често се оказват техни съперници на западния пазар на труда, не ги прави по-отворени към политиките за тяхното приобщаване. Гражданите на страните от Западните Балкани вероятно са най-силният пример за колатералните щети на настоящата криза – според плана за справяне с растящия приток от влизащи в Германия бежанци те следва да бъдат отпращани без надеждата да се върнат в ЕС.

В крайна сметка обаче Изтокът и Западът са разделени от дълбоко вкорененото недоверие на Централна Европа към космополитния начин на мислене. Днешното недоволство към този светоглед, което в много отношения напомня за успеха на антикосмополитните кампании в доминираната от Сталин половина от континента, ясно се изразява в растящата склонност на гласоподавателите да подкрепят „доморасли“ политически лидери, чието основно предимство е липсата на интерес към света, неговоренето на чужди езици, незаинтересоваността от чуждите култури и редките посещения в Брюксел.

Разделението между европейския Запад и европейския Изток по въпросите на етническото разнообразие и миграцията силно напомня за разделението между големите космополитни столици и провинциите в самите западни общества – два свята, дълбоко недоверчиви един към друг.

Йозеф Рот прекарва повечето от междувоенните години, като обикаля Европа и търси убежище във фоайетата на големите хотели, тъй като за него те са последният остатък от старата Хабсбургска империя, пощенска картичка от един отминал свят. Неговата носталгия по космополитния дух на империята се споделя от някои централноевропейски интелектуалци, но не и от обикновените граждани на Централна Европа. Те се чувстват удобно в етническите си държави и изпитват дълбоко недоверие към онези, чиито сърца са в Париж или Лондон, парите им – в Ню Йорк и Кипър, а лоялността им е обърната към Брюксел. По думите на Тони Джуд, „от самото начало провинциализмът е наложен на източно- и централноевропейците, чиято идентичност се състои предимно от отрицания – не-руснаци, не-православни, не-турци, не-германци, – като част от държавното строителство. Техните елити са принудени да избират между космополитната принадлежност към някаква извънтериториална общност или идея – Църквата, дадена империя, комунизма или, в наши дни, „Европа“ – и свиващия се хоризонт на национализма и местните интереси“.

Да бъдеш космополит и едновременно с това „добър поляк“, „добър чех“ или „добър българин“, не е опция. Тъкмо това историческо недоверие към всичко космополитно и пряката връзка между комунизма и интернационализма са част от обяснението защо Централна Европа е толкова чувствителна към бежанската криза. В това отношение има съществена разлика между наследствата на нацизма и комунизма. Стремежът на германците към космополитизъм е и техният начин да избягат от ксенофобското наследство на нацизма, докато можем да кажем, че антикосмополитните нагласи в Централна Европа се коренят отчасти в непоносимостта към наложения от комунистите интернационализъм.

И така, доколко важен за бъдещето на ЕС ще се окаже разривът между Изток и Запад, причинен от реакциите към бежанската криза? Ще отмине ли така, както разделението между „старата Европа“ и „новата Европа“ на Доналд Ръмсфийлд избледня в момента, в който новите страни членки се обърнаха срещу войната на Джордж У. Буш в Ирак, или ще доведе до възникването на двуслоен Европейски съюз?

Днес мнозина в Централна Европа сочат промяната в западните нагласи и твърдят, че Евросъюзът вече не е разделен и че европейското единство е на едни избори разстояние. Че сега, когато германците са разочаровани от политиката на отворени врати, разликите лесно ще бъдат преодолени. Мнозина централноевропейци приветстват тази промяна в настроенията като победа на упорития източен реализъм над лицемерния морал на Запада. Може да усетите злорадството, с което централноевропейците коментират „закона за бижутата“, приет с консенсус от датския парламент. Според него държавата ще конфискува от бежанците всички ценности, чиято стойност надхвърля малко повече от 1000 евро. Общото настроение в Централна Европа е онова самодоволно „казах ли ти аз“.

Но парадоксът на разделението около бежанската криза в ЕС е в това, че общите антиемигрантски настроения няма да сближат Западна и Централна Европа. За разлика от „Германия за германците“ или „България за българите“, лозунгът „Европа за европейците“ няма политическо бъдеще. За мнозина консервативни германци, противници на предприетия от страната им курс, румънците и поляците са не по-малко чужди от сирийците, а за космополитно настроените немци, приели интеграционната култура на канцлера Меркел, племенните нагласи на централноевропейците са основна пречка пред превръщането на Евросъюза в отворено общество. За съжаление, несъгласията по бежанския въпрос препотвърждават всички предразсъдъци, които Изтокът и Западът хранят помежду си.

Освен това кризата демонстрира, неевропейската солидарност не може да бъде отделена от просвещенските си корени. в момента, в който източноевропейците заявиха, че „не дължим нищо на бежанците“, мнозина на Запад си дадоха сметка, че не дължат нищо и на Източна Европа.

Превод от английски

Зорница Христова

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 30-37

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април ٢٠٠٤ г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Зад новата германска десница

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

През цялата си следвоенна история Германия някак успяваше да се съпротивява на изкушенията на крайнодесния популизъм. Но не и сега. На 13 март „Алтернатива за Германия“ (AfD) – една партия, чиито представители са заявявали, че може и да се окаже необходимо да се стреля по имигрантите на границата, и е разисквала идеята за забрана на джамиите – постигна двуцифрени резултати в изборите на три германски ланда; в един от тях, Саксония-Анхалт, партията получи почти една четвърт от гласовете. За някои наблюдатели успехът на AfD е просто свидетелство за продължаващата „нормализация“ на Германия: други големи европейски страни, като например Франция, вече отдавна имат партии, които се противопоставят на европейската интеграция и осъждат сегашния политически истаблишмънт за това, че не успява да представя адекватно волята на хората. Защо тогава Германия трябва да бъде изключение?

Но подобно тихо задоволство е неоправдано, и то поне по две причини: първо, AfD подхранва и окуражава едно радикално улично движение, „Патриотични европейци против ислямизацията на Запада“ (Pegida), за което няма еквивалент в други части на Европа. И, което е може би най-важно, предупрежденията на AfD за „бавното културно обезличаване“ на Германия, което евентуално щяло да последва от топлия прием на канцлерката Ангела Меркел за повече от един милион бежанци, се преповтарят от няколко известни интелектуалци. Всъщност интелектуалната подплата за онова, което един от идеолозите на AfD нарича „авангарден консерватизъм“ може да се открие в скорошните работи на няколко от водещите германски писатели и философи. Още никога от времето на нацистката ера досега не се е случвало някоя крайно дясна партия да се радва на такава широка културна подкрепа. Как се е случило всичко това?

AfD беше основана през 2013 г. от група напълно прилични, дълбоко нехаризматични професори по икономика. Самото име на движението, „Алтернатива за Германия“, беше избрано, за да се оспори твърдението на Ангела Меркел, че няма алтернатива на нейните политики по адрес на еврокризата. Професорите се противопоставяха на еврото, тъй като в техните очи то поставя изключително финансово бреме върху раменете на немските данъкоплатци и сее несъгласие сред европейските държави. Но те никога не са искали разтуряне на Европейския съюз по начина, по който го правят крайно десните популисти другаде в Европа. И все пак основните немски партии веднага се опитаха да ги очернят като „анти-европейски“, което само усили усещането на мнозина избиратели, че политическият истаблишмънт на страната по същество подлага на табу дискусиите на определени политически решения. Подобно на други нови партии, AfD привлича всевъзможни видове политически авантюристи. Но освен това тя предоставя дом на някои консерватори, които считат, че много от политиките на Меркел – като например отказа от производство на атомна енергия и задължителна военна служба, подкрепата за еднополовите съюзи и повишаването на минималните заплати – са придвижили Християндемократическия съюз (ХДС) прекалено много на ляво. И тъй като в самото основно русло на консервативното мислене е налице една позиция, противопоставяща се на много от тези решения, AfD беше в състояние да заеме пространството вдясно от ХДС, без да предизвиква съмнения, че е недемократична или че тегли обратно назад към нацисткото минало.

AfD за малко не успя да влезе в германския парламент през 2013, затова пък успя да изпрати седем депутати в Брюксел след изборите за Европейски парламент от 2014, където те се присъединиха към групата от евроскептични партии, водени от британските консерватори. Но с външния успех дойдоха и вътрешни разпри. Младите десни се противопоставиха на професорите с инициативи като „Патриотичната платформа“, която изглеждаше по-близо до националистическата крайна десница, отколкото до някаква автентично-консервативна ХДС. През лятото на 2015 повечето от основателите на AfD напуснаха движението; един от тях изказа съжалението си, че е подпомогнал създаването на „чудовище“. AfD изглеждаше така, сякаш ще последва пътя на толкова много други протестни партии, провалени от вътрешни борби, липса на професионализъм и неспособност да се поддържа достатъчно много квалифициран персонал, за да се вършат процедурите на ежедневната политика, без които партията би се оказала просто моментно явление.

А след това партията беше спасена от Ангела Меркел. Или поне това е нещото, което твърдят новите, далеч по-радикални водачи на AfD, откак канцлерката обяви своята силно оспорвана политика за бежанците. По онова време решението ѝ беше широко прието, но в последващите месеци поддръжката му спадна рязко – докато в същото време AfD просперираше. Мнозина се страхуват, че германската държава губи контрол над ситуацията и обвиняват Меркел за неуспеха да се изработи някакъв реален пан-европейски подход към кризата. Александър Гауланд, бивш важен политик от ХДС, а сега един от най-видните водачи на AfD (той поддържа външния вид на традиционен британски тори, включително със сака от туийд и чести позовавания на Едмънд Бърк) – нарича кризата с бежанците „подарък“ за AfD.

Други отиват още по-далеч. Да вземем например изказванията на Беатрикс фон Щорх, графиня от долна Саксония, която е една от депутатките на AfD в Европейския парламент, където тя току-що се присъедини към група, включваща Британската партия за независимост (UKIP) и крайно десните Шведски демократи. Привърженичка както на идеите за свобода на пазарите, така и на християнския фундаментализъм, тя е говорила пред камери, че немските граничари трябва да използват оръжие срещу бежанците, опитващи се да пресичат нелегално границата – включително жени и деца. След много критики тя се съгласи, че децата може да бъдат изключвани, но не и жените.

Целта на такива изказвания е да се експлоатира онова, което AfD разглежда като все по-разширяващи се страхове сред гласоподавателите, че новодошлите представляват силна заплаха за германската култура. AfD ще представи подробно развита програма след конференцията си в края на април, но има ранни признаци, че тя ще съдържа силни акценти върху онова, което партията нарича „ислямизацията на Германия“. Една предварителна версия на програмата съдържа фрази като „Ние сме и желаем да си останем германци“ – а реалното значение на подобни банални фрази се разкрива в конкретни призиви за забрана на строежите на минарета. Именно тук ориентациите на AfD и далеч по-крайната Pegida се припокриват възможно най-ясно.

Pegida беше подхваната през есента на 2014 от известен брой крайно десни активисти, които приканиха гражданите да се присъединят към онова, което те наричаха „вечерни разходки“ из Дрезден и други немски градове, за да се противопоставят на „ислямизацията“. Освен това водачите на движението се изказват в защита на по-добри отношения с Русия (има плакати с надписи „Путин, помогни ни!“) – един призив, силно подкрепян от политици на AfD като Гауланд. Демонстрантите скандират лозунга „Ние сме народът“, който източногерманските жители бяха скандирали през 1989, за да протестират срещу социалистическия режим. Pegida не само изживява един вид напълно дифузни страхове (в Дрезден няма почти никакви мюсюлмани), но освен това поставя под въпрос демократичната система като такава. Избраните в парламента представители – Volksvertreter – се обявяват за предатели – Volksverräter. Членовете на Pegida описват политиките на Меркел за поддържане на отворени граници като нарушаване на официалната ѝ клетва, че ще се грижи за сигурността на германския народ.

Привържениците на движението изискват „съпротива“ или поне „гражданско неподчинение“, например под формата на блокиране достъпа до центровете за бежанци. Демонстрантите понякога носят така наречения „Вирмер-флаг“, който анти-хитлеристкото движение около Клаус фон Щауфенберг е искало да използва като символ на пост-нацистка Германия. Всъщност множество крайно десни групи в Германия са си присвоили този символ, за да сигнализират разбирането си, че считат настоящата държава за незаконна (макар че Йозеф Вирмер, създателят на флага, е бил католически демократ, екзекутиран от нацистите; синът му вече е заявил, че семейство Вирмер може да съди демонстрантите от Pegida за използването му). Акциите на Pegida са посещавани от крайно десни лидери, идещи вън от Германия, най-известният сред които е холандският анти-ислямски политик Герт Вилдерс (който нарича Tweede Kammer, холандския Дом на народните представители в Хага, „фалшив парламент“).

Именно тук в историята се замесват някои германски интелектуалци. Журналисти и хора от академичните среди изпитват сериозни трудности при опитите да обяснят защо движението Pegida се е появило точно в този момент и защо е привлякло толкова много хора в Германия. Има поделения на движението и в други европейски страни, но поне засега те получават само маргинална подкрепа. Онези, които смятат, че то е подхранвано от „гняв“ и „негодувание“, са в най-добрия случай описателни. Забележителното в случая обаче е, че „гневът“ като политическа позиция получи философската благословия на водещия интелектуалец на AfD, Марк Йонген, който е бивш асистент на добре известния философ Петер Слотердийк. Йонген не само предупреждава за опасността от „културно самоунищожение“ на Германия; освен това той твърди, че, поради Студената война и защитния чадър, опънат над Германия от САЩ, германците са забравили за важността на военните, полицейски и воински добродетели – или, казано по-общо, на онова, което древните гърци са наричали thymos (превеждано на различни места като енергичност, гордост, справедливо възмущение, разбиране за това кое е собствено, или гняв) – в противоположност на eros и logos, любовта и разума. Германия, казва Йонген, има в момента „прекалено малко тимос“. Само японците имат още по-малко от него – вероятно защото те също са живели дълго следвоенно време на пацифизъм. Според Йонген обаче Япония може да си позволи един такъв недостиг, защото жителите ѝ не са конфронтирани със „силните естества“ на имигрантите. От това следва, че гневните германски демонстранти извършват нещо страхотно добро, като подпомагат разпалването на тимоса в германското общество.

Йонген, който в момента е заместник-председател на AfD в Баден-Вюртемберг, беше буквално непознат до тази пролет. Но това не може да се каже за Слотердийк, един от най-известните германски философи (и без съмнение най-плодовитият), чиито работи са добре известни и в САЩ. Слотердийк редовно се захваща със спорни теми като например генното инженерство, и се наслаждава на предизвикателствата, които запраща срещу онова, което сам той вижда като интелектуална левица, лишена от хумор и дух. Книгите му, които се продават изключително добре, са движени не толкова от понятна аргументация, колкото от сугестивно-философски, а често и поетични, описания на най-новата немска история, или дори историята на Запада като цяло. Също като при Ницше в Генеалогия на морала – едно от постоянните вдъхновения на Слотердийк – тези подновени описания трябва да разтърсят читателите и така да ги избавят от конвенционални разбирания за настоящето. Но едва ли би могло да се каже, че голяма част от творчеството му се издига до представата на Ницше за философа като „доктор на културата“, който може и да предложи на пациента неприятна или дори шокираща диагноза: Слотердийк доста често поднася на немската публика онова, което тя и без това си мисли, като звучи някак дълбоко най-вече поради неочакваните метафори и аналогии, остроумните анахронизми и каскадиращите неологизми – все типични за силно маниерния му стил елементи.

Слотердийк се дистанцира от „авангардния консерватизъм“ на Йонген. Но „психо-политическата“ перспектива, възприета от Йонген, е една от основните философски запазени марки на учителя му. В тома си от 2006 г. Гняв и време, в който той също прави свои заемки от Ницше, Слотердийк твърди, че на Запад тимосът е бил до голяма степен забравен поради доминацията на ероса в консумеристкия капитализъм, в резултат на което завистта и негодуванието доминират вътрешните животи на гражданите. С това той повтаря аргумента на Франсис Фукуяма от Краят на историята и последния човек, че пацифистките либерални демокрации обикновено не успяват да осигурят подходящо място за „тимотичните енергии“. Акцентът тук е, че Слотердийк казва експлицитно, че в конфронтацията с исляма Западът трябва да открие отново ролята на тимоса. Също като Йонген, който критикува ЕС а това, че е „пост-тимотичен“, Слотердийк мечтае за една Европа, която да утвърди себе си по-мощно на глобалната сцена – и се страхува, че кризата с бежанците ще отслаби континента… За радост, твърди той, на САЩ („ето защо Обама хвали Меркел“, казва Слотердийк в интервю, публикувано в началото на 2016).

Освен това Слотердийк припомня понятието за „извънредно положение“, развито от крайно десния юрист Карл Шмит през двадесетте години. Според гледището на Шмит суверенът може, за да опази политическата единица в ситуация на криза, да отмени конституцията, като обяви извънредно положение. Шмит добавя още, че онзи, който решава дали наистина една държава е подложена на екзистенциална заплаха, се разкрива като нейна върховна власт. Днес, смята Слотердийк, не държавата, номиналният суверен, а бежанецът е онзи, който решава що е извънредно положение. В резултат от политиката на Меркел за неограничен достъп на бежанците, твърди Слотердийк, Германия е отменила собствения си суверенитет – и тази „абдикация“ продължава „денонощно“.

Онова, което лежи извън съмнение е, че самите бежанци са изправени пред извънредно положение. Също без съмнение е, че пристигането им представлява изключително предизвикателство за Германия – но твърдението на Слотердийк може да се квалифицира в най-добрия случай като моментен интересен афоризъм, в противоположност на всякакъв опит за предоставяне на реален анализ на ситуацията: Меркел и нейното парламентарно мнозинство на практика си запазват властта да решават и няма основания да се смята, че най-мощната държава в Европа се е превърнала в играчка в ръцете на опасни чужденци. Но Слотердийк отговаря, че критиците му са повърхностни интелектуалци, които обкръжават идеите му сякаш те са „жени навръх Нова година“ – безвкусен намек за атаките срещу млади жени в Кьолн през тази зима.

Петер Слотердийк не е единствената известна културна фигура, която преднамерено подсилва усещането, че германците са безпомощни жертви, които са „прегазвани“ и евентуално могат да бъдат изправени пред „измиране“. Писателят Бото Щраус публикува наскоро есе, озаглавено „Последният германец“, в което заяви, че предпочита да бъде част от един измиращ народ, отколкото от такъв, който „най-вече по икономическо-демографски причини е смесван с чужди народи, и по този начин подмладяван“. Той вярва, че националното наследство „от Хердер до Музил“ вече е било изгубено, но все пак се надява, че мюсюлманите могат да дадат на германците урок по това какво означава да се следват традиции – защото знаят как да се подчиняват по подходящ начин на собственото си наследство. На практика Щраус, който в момента подхранва образа на отшелник, оттеглил се дълбоко в селската Източна Германия, стига дотам да спекулира, че само ако германският Volk се превърне в малцинство в собствената си страна, ще бъде в състояние отново да открие и утвърди идентичността си.

Подобна реторика говори за една потенциално гигантска промяна в германската политическа култура: днес вече е възможно да бъдеш открит националист без да бъдеш асоцииран – или, ако щете, без да ти се налага да кажеш нещо за – нацисткото минало. Възможно е също да се твърди, че Германия се нуждае от преживяване на „1968 наопаки“: докато тогава една голяма коалиция от социал- и християндемократи е означавала, че в парламента няма реално представителство на левицата, или поне така са смятали студентските активисти, то днес все повече се увеличава броя на утвърдените интелектуалци, които са готови да спорят, че в Бундестага няма ефективен начин за борба срещу политиките на Меркел за бежанците – от което следва, че десницата трябвало да се ангажира с „извън-парламентарна опозиция“. Но едно е да се опонира на конкретни правителствени политики; съвсем друго е да се твърди, както експлицитно го прави AfD в програмата си, че една обслужваща самата себе си политическа класа, състояща се от всички партии, си е присвоила демократичната система като цяло: една „незаконна ситуация“, казва партията, която немският Volk трябвало да коригира.

Подобно на поне някои радикали от късните Шестдесет години, новият десен „авангард“ схваща настоящия момент не само като такъв на апокалиптична заплаха, но също и като повод за веселие. Да вземем например Гьотц Кубичек – издател, който се специализира в публикуването на консервативно-националистически или дори открито реакционни автори (като Жан Распай и Рено Камю), които продължават да предупреждават срещу идещата „инвазия“ или „великата замяна на населението“ в Европа. Кубичек казва на демонстрантите от Pegida, че е наслаждение (Lust – с подчертано сексуален подтон на немски език, Бел. пр.) да бъдеш гневен. Освен това той е известен с това, че организира конференции в имението си в Саксония-Анхалт, включително и такива за „Патриотичната платформа“. Молбата му да бъде приет като член на AfD беше отхвърлена по време на по-ранната и по-умерена фаза от развитието на партията, но сега вече той е бил домакин на председателя на AfD, Бьорн Хьоке, в Тюрингия. Хьоке, по професия гимназиален учител, чете миналата година лекция по въпроса за различията между „репродуктивните стратегии“ на „жизнеутвърждаващия, експанзионистичен африкански тип“ и „пазещия мястото си“ европейски тип. Позовавайки се на някои полуразбрани части от екологическите теории на Едуард Уилсън, Хьоке използва подобни научно звучащи твърдения, за да упреква германците за тяхното „декадентство“.

Тези идеи се сблъскват със значителна съпротива. Някои интелектуалци обвиняват Слотердийк, че е кабинетен философ, предлагащ евтина фолк-психология, без ни най-малко осъзнаване на реалността, в която протичат животите на бегълците или, в същия план, на сложните политически императиви, с които Меркел се опитва да жонглира. (Слотердийк от своя страна отговаря, че просто е на страната на популизма, който той разбира като „реалполитиката на все по- и по-малко мълчаливото мнозинство“). Социалният теоретик Армин Насехи посочва остроумно, че привидно авангардните консерватори не предлагат кой знае колко повече от едно социологически наивно гледище, че по-голямата национална хомогенност щяла да реши всички проблеми. А романистът и есеист Навид Кермани пък напомня на германците за реалното положение на бежанците с широко известния си репортаж от „Балканския маршрут“. Насехи и Кермани са сред най-задълбочените интелектуални гласове в днешна Германия. Освен това и двамата са имигранти от второ поколение, чиито родители са дошли в Германия от Иран през 1950-те.

Възможно е AfD все пак да не успее да се утвърди в политическата система. Вътрешнопартийните борби продължават, не на последно място и защото са налице дълбоки разногласия по въпроса дали партията трябва да влиза в коалиционни управления или да си остава „фундаментална опозиция“. Не е ясно дали AfD ще успява успешно да пресъздава и инсценира етоса на съпротивата, но заедно с това да предлага и платформа за умерените Bürger-и. С намаляването на потока от бежанци, които успяват да стигнат до Германия, поради затварянето на „Балканския маршрут“, натискът върху Меркел намалява. Но нито консерваторите, нито националистите ще ѝ простят някога позицията, избрана по време на бежанската криза. Три четвърти от германците днес очакват AfD да влезе в парламента след националните избори през 2017. И дори ако партията не успее да достигне необходимите за това проценти, тя, заедно с интелектуалните си поддръжници, все пак ще е осъществила най-драматичната промяна в основния германски политически разговор от времето на обединението на страната през 1990-те.

Ян Вернер Мюлер е научен сътрудник на Института за хуманитарни науки, Виена, и преподавател в университета Принстън, САЩ. Автор е на книгите Contesting Democracy: Political Ideas in Twentieth-Century Europe и What is Populism?.

Портокалите се ядат с корите

Автор(и): Стоян Гяуров

Спомняте ли си Ник Лийсън? Това беше онзи хитър и безотговорен младеж, който през 1995 като служител на банката „Берингс“ намери начин да използва нейните ресурси и репутация за една грандиозна спекулативна операция, чийто провал нанесе на фирмата щети равностойни на 1,3 милиарда евро. Ник Лийсън влезе в затвора, а „Берингс“ бе ликвидирана и зачеркната от търговския регистър. Само че „Берингс“ не беше каква да е банка, а най-старата инвестиционна банка във Великобритания и една от най-престижните финансови институции в страната. „Това беше краят на 250 години богатство, влияние и династичен континуитет“ – пише американският историк Дейвид Ландес в главата, посветена на фамилията Беринг, с която започва книгата му „Династии“.

Краят на „Берингс“ всъщност е нетипичен за големите фамилни предприятия: най-известните семейни династии, Ротшилд или Морган, Пежо, Гугенхайм или Тойота, продължават да присъстват на картата на глобалната икономика. Днес конвенционалната мъдрост учи, че от определено равнище семейната фирма става неефективна и трябва да се трансформира в стопанска единица, ръководена от мениджъри. Противно на капиталистическото правоверие, Дейвид Ландес, който е специалист по икономическа история, уверява, че да се вижда в семейния бизнес една отживяла форма на фирмена организация е „не само грешка, но и опасна заблуда“.

Неговата апология на династичния бизнес се опира на примери, почерпени от статистиката: мнозинството фирми в света и днес още са семейна собственост; в ЕС това е валидно за 60 до 90 процента от всички фирми, а в САЩ – за повече от 90 процента от фирмите; една трета от 500-те най-големи американски предприятия са под контрола на семейството-собственик или в борда има членове на семейството-основател.

Но работата на американския учен не е академичен трактат. Напротив: „Династии“ е живо и увлекателно написана „книга за семейството и бизнеса, за успеха и разочарованието, за любовта и раздора“. Това е разказ за развитието на капитализма от 18 в. до днес, в който икономика, история и дори сапунена опера образуват канавата за разгръщането на главните действащи лица: династиите. Според дефиницията на Ландес династията е фамилия, която в продължение най-малко на три поколения контролира едно предприятие. Затова в неговата портретна галерия липсват някои пословични фигури – Гети или Хюз, например, – а присъстват други не толкова известни като Шлумбергер и Вендел; придобиват физиономия и име легендарни марки като (Арман) Пежо и (Андре) Ситроен; научаваме, че Тойода променя фирменото име на „Тойота“, за да разграничи семейството от бизнеса и защото „Тойота“ се пише с осем знака, а осмицата е щастливо число в Япония.

Всяка династия зависи от една основна биологическа предпоставка: наличието на деца, кръвната връзка, е гаранцията за просъществуването на семейния бизнес. При Ротшилд към това се добавя и още едно условие: фамилията трябва да остане еврейска. Когато умира през 1812, основателят на легендарната династия Майер Амшел Ротшилд постановява в завещанието си, че всички негови наследници трябва да се женят само за евреи. Това създава проблеми за едно семейство, което е на път да влезе сред най-богатите в света, още повече, че много евреи, особено в Германия, гледат на асимилацията или приемането на християнството като на съвсем естествен път за постигане на равноправие. Едва в началото на 20 в. членовете на фамилията решават, че е безпредметно повече удължаването на вътрешносемейния договор; по ирония на съдбата по същото време започва и относителният залез на тази династия, чиито представители „сякаш притежават някакъв таен генетичен талант за печелене на пари“.

Семейната хроника на Ротшилд е хроника на завистта и антисемитизма и затова е удивително колко дълго наследниците на Майер Амшел следват неговата повеля. Най-отявленият антисемит, който срещаме в паноптикума на Ландес, е Хенри Форд. Той купува седмичника „Диърборн Индипендънт“ и го превръща в рупор на своите предубеждения, а през 1938 се закичва без да се свени с високия орден, присъден му от Хитлер. Затова до ден-днешен, пише Ландес, много евреи избягват марката „Форд“.

Ротшилд са може би най-важната и най-дълговечна династия в модерната икономическа история; може би най-богатата обаче е династията Рокфелер. „Джон Д. Рокфелер е образец на протестантския предприемач, така както го е описал Макс Вебер. За него забогатяването е божие призвание и той е уверен, че ще стане богат, тъкмо защото бог очаква това от него“. На тази цел е подчинено всичко, дори семейният живот е организиран като счетоводна книга: по един цент за изкоренен плевел, два за убита муха, дрехите се носят до скъсване, а портокалите се ядат с корите. Ала това не е достатъчно, за да станеш милионер. Голямата сила на Рокфелер е, че съумява да устои на изкушенията и до края на живота си – на 98 години – не престава да мисли как да умножи имането си. Когато синът му казал, че иска да му подари за рождения ден ролс-ройс, старият Джон Д. (който държал много на това Д. в името си) го попитал колко струва. Четиринайсет хиляди. „Предпочитам парите“, рекъл баща му.

В 1930 богатството на Рокфелер се изчислява на един милиард долара (днес около 30 милиарда). Ръководството на активния бизнес отдавна е преминало в ръцете на синовете му, но също както при повечето други династии второто и третото поколение не е обладано повече от натрапчивия импулс за правене на пари, присъщ на патриарха на фамилията; залинява и усетът за укрепване и съхраняване на семейния бизнес. Изобщо, достигането до върха на материалното богатство е критичен момент в историята на икономическите династии. Това е моментът, в който изглежда възниква въпросът какъв е смисълът от безумното трупане на пари. Само един от героите на Ландес рухва под тежестта на това съмнение – Едоардо, наследникът на династията Аниели и ФИАТ, който се самоуби през 2000. Някои се отдават на така наречените удоволствия на живота, но мнозинството се впускат в търсенето на други полета за самоизява, от винопроизводството (Ротшилд) до изкуствата (Гугенхайм), и на първо място филантропичната дейност. Културата на филантропията е показател на „зрялото“ богатство и не бива да се бърка с даряването на чешми и скамейки: филантропията не е просто проява на щедрост, а форма на икономическа организация.

David Landes, Dynasties (2006).

Портокалите се ядат с корите, в:

Стоян Гяуров, „Платон, прасето и последният буржоа“

(изд. „Ерго“, 2012)

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през ١٩٥٠ в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От ١٩٩٠ до ٢٠١٢ е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар. Автор е на есеистичния сборник „Платон, прасето и последният буржоа“ (изд. „Ерго“, София 2013).

Последният войнишки император

Автор(и): Костадин Костадинов

С Васил Странджев, по-известен с прякора си Императора, се запознах през есента на 1995-а. Той живееше в родопското село Тополка, а на мене ми се наложи да се заселя там с жената и децата, за да се грижим за болнавата ми тъща.

За първи път го видях един неделен следобед в селската кръчма. Заради горещото циганско лято бяха изкарали масите на площада. Императора играеше шах с магазинера, а четирима кибици наблюдаваха фигурите на дъската и вяло коментираха поредния ход. Пред всеки от групата стоеше запотена чаша с облак (коктейл от мастика и ментовка). Електрическите жици на главната улица приличаха на гирлянди – бяха натежали от безброй лястовици, които се събираха за пътя си на юг.

Седнах сам на съседната маса и си поръчах бира. В селото живеех отпреди две седмици и почти никого не познавах, но за Императора бях слушал какви ли не легенди – че е бос на иманярската мафия в България, че притежава несметно богатство, че е герой от Втората световна война и т. н. Тъща ми дори твърдеше, че е вещер.

И ето – най-прочутият жител на Тополка седеше на три крачки от мене – по потник и джапанки, с къси зеленикави панталонки, оръфани по ръбовете. Наливаше се с облак и безапелационно печелеше шахматните си партии.

По някое време, докато допивах втората си бира, примижал срещу мекото есенно слънце, по улицата откъм града се зададоха два черни мерцедеса, модел кубче, с тъмни, непрозрачни стъкла. Движеха се бавно, почти безшумно, със запалени фарове. Обиколиха сухия фонтан до кметството и спряха пред кръчмата. От първия джип слезе дребно човече с дълга до средата на гърба коса. Беше с черни дрехи, а на краката му лъщяха каубойски ботуши с остри върхове и високи токове. Каубоят доближи масата на шахматистите и попита:

– Как да стигнем до къщата на Васил Странджев?

– Къщата ли търсите или самия Васил? – ухили му се Императора.

– Васил търсим – троснато отвърна човечето.

– Е, намерихте ме. Аз съм.

– На тебе ли ти викат Императора? – попита каубоят, оглеждайки недоверчиво селския шахматист.

– Ъхъ! С какво мога да ви бъда полезен?

– Трябва да дойдеш с нас до Пловдив. Един човек иска да се срещне с тебе.

– Познавам ли го тоя човек? – попита Васил Странджев и изигра един ход с коня на шахматната дъска.

– Днес ще се запознаете.

– Днес не мога – вдигна глава Императора. – Днес ми е ден за шах. Нека вашият човек заповяда утре следобед вкъщи, ще го приема в кабинета си. Към три часа. А сега ще ви помоля да ме оставите да си довърша партията.

Каубоят отстъпи крачка назад, извърна се към джиповете и вдигна ръка с изпънат нагоре показалец. На мига от задната врата на втория мерцедес излезе двуметров гигант с напомпани мускули. И той беше облечен целият в черно, но не носеше красиви ботуши. Мъжагата се доближи енергично до масата и се изпъна демонстративно – широко разкрачен, с прибрани отзад ръце.

Тогава каубоят изведнъж доби кураж – с един замах помете фигурките от шахматната дъска и кресна на Императора:

– Тръгвай веднага! Имам заповед да те заведа в Пловдив. Ако трябва, ще те закарам насила.

– Разликата между нас двамата е, че на мене никой не може да ми заповядва – усмихна се Васил Странджев, без да става от стола си.

Думите му вбесиха човечето с каубойските ботуши. То замахна с отворена длан и зашлеви шумен шамар на Императора. Удари го подло, отзад по тила.

В тоя миг не можах да се сдържа и скочих на крака, стиснал юмруци. Столът ми падна с трясък.

– Сядай си на мястото, момче! – скара ми се Императора. – Мога и сам да се оправя.

Той бавно се надигна от стола, събу внимателно джапанките и се обърна към чернодрешковците:

– Трябва да проявявате повече уважение към белите ми коси – вече съм на шейсет и осем, пардон, на шейсет и девет. Заслужавате да ви дам един урок.

Докато говореше, Императора се озова очи в очи с гиганта. Тогава се чу гласът на каубоя:

– Прасни го!

Няколко секунди мъжагата продължи да стои като вцепенен, но щом осъзна, че заповедта се отнася за него, замахна яростно. Императора пъргаво се наведе, избегна крошето на гиганта, а после му нанесе къс, отсечен удар в диафрагмата. Двуметровият мъж изохка, преви се надве и веднага бе посрещнат от съкрушаващ удар с коляно в челюстта.

Огромното тяло се строполи назад като отсечен ствол на вековно дърво. После дойде ред на каубоя. Него Императора го просна с един-единствен десен прав в носа.

В тоя миг от джиповете изскочиха още трима здравеняци. Единият държеше в ръка пушка помпа – зареди я демонстративно и я насочи срещу нас.

Императора вдигна високо ръце и тръгна бавно към горилите.

– По-кротко, момчета! – каза, пристъпяйки. – Шефът ви е изпратил да ме заведете при него, за да правим заедно бизнес. Не ви е заповядал да ме убиете, нали? Вашите колеги ме предизвикаха и трябваше да се защитя…

– Легни по корем на земята, с ръце на гърба! – разпореди мъжът с пушката. – Ще ти сложим белезници.

– Добре, добре… – Императора приклекна, положи бавно върху земята едното си коляно, а после и двете длани. Пренесе тежестта си напред, сякаш се канеше да легне, но изведнъж се изстреля като спринтьор от нисък старт. Хукна бясно срещу мъжа с пушката и го блъсна с глава в гърдите – като бик. Оня отхвърча два метра назад и се просна възнак. Докато падаше, пушката му гръмна, а стотиците лястовици по жиците се подплашиха и разхвърчаха, шумно цвъртейки. Запищяха и алармите на колите от паркинга.

После пушката някак се озова в ръцете на Императора и той я насочи срещу последните двама необезвредени мъжаги. Каза им с леден тон:

– Да ви виждам ръцете! Искам да извадите пълнителите на пистолетите – вашите и на другарчетата ви по земята, и да ми ги хвърлите насам.

Ония безропотно се подчиниха, движейки се като на забавен каданс, някак театрално. Най-интересно беше оръжието на каубоя – огромен револвер с 25-сантиметрова цев. От него изпаднаха шепа патрони.

Междувременно битите се поокопитиха и взеха да се оглеждат наляво-надясно, учудени, че са се озовали на земята. Следващата заповед на Императора гласеше:

– А сега се товарете на джиповете и си обирайте крушите! Само пушката ще взема за спомен.

Един подир друг, бавно, с наведени глави, мъжете се качиха по колите и запрашиха по пътя към града.

Възцари се тишина. Даже лястовичките спряха да цвърчат и се кротнаха по жиците. Слънцето изведнъж падна зад хоризонта. След като проследи с поглед джиповете, Императора си седна на стола, пъхна пушката под масата и попита магазинера:

– Помниш ли си позицията?

– Не, Васко, не ми се играе повече. Какви са тия? Развалиха ми настроението.

– Знам кой ги праща – и на него главата му е квадратна – каза Императора. – Навъдиха се разни мутри… Ходят на глутници и се нахъсват един-друг. Купят си пушки и си мислят, че всеки трябва да се страхува от тях и да им плаща за щяло и нещяло. Извадих късмет – куршумът ми писна край ухото. Бях го забравил тоя звук.

Императора си допи облака, извърна се назад, огледа ме и щом срещна погледа ми, попита:

– Момче, играеш ли шах?

– Чат-пат – отвърнах.

– Ела да те преслушам! – махна с ръка той, а магазинерът веднага се изправи и ми освободи мястото си.

Преди да седна на стола, се ръкувах с Императора и промърморих:

– Юлиан се казвам, приятно ми е!

– И двамата сме с императорски имена – позасмя се той. – Аз съм Васил.

Първата партия завърши реми само за няколко минути, защото всеки от нас изиграваше, без да се замисля, задължителните ходове.

– Браво – усмихна се Императора. – Къде си се учил?

– В градинката до нас – отвърнах, – на пейките пред Народния театър. Там се играе на вързано и докато бях студент, ми се налагаше да заработвам по някой лев.

– Значи си софиянец? И как се озова в наше село? – попита Васил Странджев.

– След университета ме разпределиха на работа като учител по български в Маджарово – казах и отпих от облака, който Императора междувременно ми беше поръчал. – Бях сигурен, че ще се прибера в София, ама се ожених, родиха ми се три деца и вече десетина години даскалувам. Сега се наложи да се заселим в Тополка…

– Той е зет на Живка Стоилова – обясни магазинерът. – Комшии сме.

– Всеки ден пътувам до града с децата – продължих да се оплаквам аз. – Имам една жигула и засега върши работа, но не знам какво ще правя зимата, ако ни затрупа сняг.

– Поделението си продава старите уазки – каза Императора. – Купи си една, не са скъпи. Горят много, но минават отвсякъде.

– Още утре ще мина да ги видя – промърморих.

Втората и третата шахматни партии бяха много завързани, но и те завършиха наравно. Доста се постарах да не се изложа. Даже в един миг се виждах победител, но Императора се измъкна с хитър маньовър.

По някое време той бръкна в джоба на панталонките си, измъкна някаква пара и я пъхна в шепата ми. Каза:

– Я подръж това за малко и ми кажи какво си представяш.

На дланта ми лежеше истинска сребърна древна монета, лъщяща като нова.

– Не я гледай много! – Императора притвори очи. – Важното е да я почувстваш.

– Това някаква игра ли е? – попитах.

– Не се притеснявай – каза един от кибиците. – Бай Васил си проверява така всеки срещнат.

Стиснах монетата и затворих очи. Първо чух как сърцето ми заблъска учестено, а после на черния екран на клепачите ми изплува гола мургава жена, заметната с полупрозрачен шал. Побързах да прогоня странното видение и отворих очи.

– Е? – попита ме Императора.

– Май прекалих с облаците – казах и му върнах паричката, без да я погледна повече. – Привидя ми се… гола жена.

Както беше притихнала, цялата кръчма избухна в смях.

– Е, на кого не му се привиждат голи жени, щом си затвори очите? – подвикна магазинерът.

Само Императора остана сериозен и впи в мене зелените си очи.

– Млъкнете! – вдигна ръце. – Това, което му се е привидяло на Юлиан, не е случайно. Навремето с тая паричка е можело да си купиш проститутка за една нощ. Точно такава е била тарифата.

– Значи, това трябваше да си представя? – попитах.

– Да – кимна Императора. – Но следващите партии ще ги играем у нас, защото имам часовник. Признай, че твърде дълго мислиш и щеше да си изпаднал в цайтнот.

– Добре, може да поиграем и с часовник – казах. – По-справедливо е. Но времето ще тиктака и за двамата.

– Да не го отлагаме много – усмихна се Императора и белите му зъби лъснаха. – Намини към нас през седмицата, да кажем сряда. Ще ти покажа разни интересни неща. Вземи и жена си, ако поиска.

– Сряда? Добре – съгласих се и станах да си ходя.

Тогава Императора ме попита:

– Юлиане, ходил ли си войник?

– Да – отвърнах. – Бях фазан в Школата в Шумен. Вече съм лейтенант от запаса.

– Значи разбираш от оръжия. Я прибери у вас това чудо, може да ти потрябва – Императора подритна пушката под масата. – Аз си имам калашник вкъщи. Само я скрий добре, че не се знае по кого са гърмели ония бандити.

Подвоумих се.

– Взимай я, не му мисли! – махна с ръка Императора. – През зимата от балкана слизат вълци и бродят по улиците.

Вдигнах пушката, скрих я под сакото и закрачих към къщи.

Щом научи, кой ни е поканил на гости, жена ми разцъфна в усмивка.

– Чичо Васко? Откога не съм го виждала. Когато бяхме деца, много ни глезеше. Всеки път, щом ме срещнеше на улицата, ми даваше лукче. Помпаше ми гумите на колелото и плондерите на момчетата.

– С какво се е занимавал?

– Не помня някога да е работил нещо, все си стоеше вкъщи. Знае много езици – по някое време даваше уроци по руски и немски.

– И с шаха се справя добре. Изиграхме три партии и не можах да го бия – усмихнах се аз.

После разказах набързо как Императора наби мутрите пред кръчмата.

– Всякакви хора се мъкнат при него – рече жена ми. – Иманяри, гангстери, професори, разни чужденци. Разправят, че и Людмила Живкова му е идвала тука на крака. Живее встрани от селото – в една от двете къщи до дерето, но се вижда какви автомобили отиват нататък.

– Женен ли е?

– Жена му почина преди десетина години. Докато беше жива, дворът им приличаше на райска градина. Имат син, който живее в София – занимава се там с някакви науки, но си идва само през лятото.

– А влизала ли си някога в къщата му? – попитах.

– Не – отвърна жена ми.

– Обеща в сряда да ни покаже разни интересни неща – казах.

Срядата дойде. Прибрах се от работа и още по светло тръгнахме с жена ми към Императора.

Външната порта ни отвори кривоглед мъж с обръсната глава, на възраст към четиридесетте.

– Добре дошли! – поклони се леко. – Шефът ви очаква. Заповядайте!

Докато го следвахме по пътеката през двора, видях, че провлачва десния си крак.

Императора ни посрещна на прага на къщата. Беше по дънки и черна риза. На мене кимна любезно, а на жена ми се усмихна широко:

– Много си се разхубавила, Марийке. Радвам се, че се прибра на село. Децата ви ще дишат по-свободно тука.

– Мене ако питаш, чичо Васко – каза тя, – децата могат само да подивеят в Тополка.

Императора ни въведе в обширен хол, който по-скоро приличаше на антикварен магазин – върху масивните бюфети и масички бяха подредени нагъсто всевъзможни старинни джунджурии. В ъгъла имаше огромен оджак, а вътре в него висеше опушено котле.

– Това навремето беше хан, затова помещенията са толкова големи – обясни Императора. – Стаите горе се даваха за спане. Постоянно беше пълно с народ, защото оттук минаваше главният път за Гърция. После, през социализма, когато направиха язовира, мостът на Арда остана под водата, а нашият път се задъни – сега стига до гьола и там свършва. И вече потокът от пътници минава долу по язовирната стена.

Пресякохме хола и се озовахме в трапезарията. Там на огромна маса бяха подредени чинии и прибори за четирима.

– Заповядайте – покани ни любезно домакинът.

Докато се настанявахме на местата си, се появи кривогледият и сервира на трапезата огромна купа с шопска салата.

– Нарязах последните домати за сезона от градината – обяви той. – Сега са най-вкусни.

– Това е Георги – представи го Императора. – Взел съм го да се грижи за къщата и за мене. Още тая вечер ще разберете дали го бива в готвенето.

После на масата се появи чудна домашна гроздова и разговорът потръгна. Въртеше се от озоновия слой до актуалното политическо положение у нас.

По някое време Императора каза:

– Юлиане, айде пак да опитаме оная игра – и внимателно сложи върху масата голяма златна пара. – Това е ауреус – обясни той, – най-ценната римска монета през трети век. Подръж я малко в ръка и затвори очи! Още по-добре ще я почувстваш, ако я сложиш под езика. Не се притеснявай, чиста е – Императора се пресегна, взе парата и я пусна в чашката ми с ракия. – Така ще я дезинфекцираме допълнително. После ще ти налея в друга чаша.

– Какво пък – казах. Извадих с два пръста ауреуса, лапнах го и затворих очи.

Усетих как на масата се възцари пълно мълчание. После чух, че пулсът ми се забързва.

Запуших с длани ушите си, но сърцето ми продължи да блъска лудо.

Минута или две по-късно ме споходи видение: озовах се на някакво бойно поле, в разгара на яростно сражение между две армии. Сякаш ми прожектираха исторически филм. Воините се биеха с мечове, чувах звъна на стоманата и стоновете на покосените. После зърнах великана. Въртеше яростно огромен боздуган в самия център на битката. Като танк се врязваше във вражеските редици и проливаше реки от кръв. Стърчеше две глави над останалите, а златният му шлем проблясваше на слънцето…

– Стига с тоя цирк! – това беше гласът на жена ми, който ме върна на масата в трапезарията.

Изплюх монетата в чашата с ракия и промърморих:

– Привидяха ми се разни работи… Не се преструвам.

Набързо разказах баталната сцена, прожектирана в мозъка ми.

Императора ме изслуша внимателно, после донесе нова чаша с ракия и сложи ауреуса на покривката.

– Удивително – усмихна се. – Още при първия опит се срещна със самия Максимин Трак.

– Кой е тоя, чичо Васко? – надигна глас жена ми.

– Това е двадесет и седмият римски император. Ликът му е изсечен на ауреуса. Управлява от 235-а до 238-а година. Както личи от името му, е тракиец – родил се е по нашите земи. Той е първият варварин на трона. Представяте ли си – бил е обикновен войник, но проявявал такава храброст, че армията го издига за император. След това, въпреки ранга си, често взимал лично участие в битките. Максимин е първият в поредицата от така наречените „войнишки императори“.

– Добре, чичо Васко – засмя се жена ми. – Много сладко разказваш, но откъде си сигурен, че Юлиан е сънувал точно тоя Тракиец?

– Сигурен съм – усмихна се Императора. – Максимин е великанът. Документирано е, че е бил висок два метра и четирийсет. Той е променил историята. След него всеки обикновен войник е съзнавал, че ако прояви безпримерна храброст, може да стане император. А императорите, както знаем, са ги обожествявали…

– Тоя Трак обожествили ли са го? – попитах.

– Не, напротив – отвърна Императора. – Той така и не е стигнал до Рим, защото е трябвало да пази границите от варварите. Убили са го собствените му войници, подло, както си е спал в леглото. Заклали и сина му, който бил обявен за съимператор. После труповете на двамата останали непогребани, защото сенатът ги осъдил на damnatio memoriae, което значи „проклятие на паметта“.

– На какво ги е осъдил? – попитах.

– „Проклятие на паметта“ – повтори Васил Странджев. – Това е особена форма на посмъртно наказание. Прилагали я в Древен Рим към държавните престъпници. Всички свидетелства за съществуването на осъдения трябвало да бъдат унищожени – монети с техния лик, статуи, споменавания в закони и летописи… Такава участ сполетява мнозина от войнишките императори.

– Може ли да си кажем наздраве? – обади се кривогледият.

Докато Императора говореше, той беше сервирал на масата голям кален гювеч със задушен заек, а после отвори бутилка мавруд и я остави да диша.

Вдигнахме наздравица и жена ми пак взе думата:

– Добре, чичо Васко – каза тя. – Юлиан позна императора от ауреуса. И какво от това?

– Може би има рядка дарба – усмихна се Васил Странджев. – Мене още от младежките години ме спохождат такива видения. С времето се научих да ги тълкувам и отдавна си търся някой с подобен талант – като мъжа ти, за да му помогна да разбере какво точно вижда.

– Стига с тая научна фантастика – изсмя се жена ми.

– Чуй една съвсем истинска история… – вдигна ръка Императора. – Познавах навремето един милиционер – бай Петко Старшията от Мездра. Беше надзирател в лагера Богданов дол. Той имаше удивителна дарба – можеше да намира подпочвена вода. Славата му се носеше из цяла България. Живя до деветдесет и една години и за него казваха, че е открил точното място на над хиляда кладенеца. Не взимаше пари, плащаха му само пътните разноски и храната. По онова време сондите бяха малко и бунарите се копаеха на ръка, така че смятай колко усилия на хората спестяваше.

– Виждал съм да търсят вода с две пръчки, насочени напред – казах.

– Вместо пръчки – продължи Императора, – бай Петко ползваше едно шишенце, пълно с вода, вързано като махало на десетина сантиметра канап. Хващаше канапа между палеца и показалеца и пристъпяше бавно, а когато стигнеше до подземен ручей, шишенцето се заклащаше в ръката му. Тогава той набиваше колче, за да отбележи точното място, а после връзваше за колчето един канап и тръгваше настрани. Спираше, щом пак се заклати шишенцето. Премерваше колко е дълъг канапът и така определяше на каква дълбочина е водата. Няколко пъти съм я наблюдавал тая магическа процедура. Бай Петко винаги познаваше и точното място на водната жила, и точната дълбочина.

– И какво? – намеси се жена ми.

Императора отпи голяма глътка ракия и се вгледа в ръцете си:

– В моите пръсти обаче – усмихна се криво, – шишенцето така и не потрепваше, колкото и да ми се искаше… След време, когато позастаря, бай Петко реши да си намери ученик – някой с неговата дарба, който да го замести. Първо провери всичките си роднини, приятели и познати. След като не откри каквото търсеше, взе да заговаря случайно срещнати хора. Разпалено им обясняваше за какво става дума, набутваше им в ръцете шишенцето с канапа и ги караше да крачат след него из ливадите. Накрая все пак успя да си намери сродна душа – един зъболекар от Лясковец. Срещнал го във влака, слезли заедно на Горна Оряховица и след един-два нагледни урока из полето около гарата зъболекарят маркирал всички подземни водоизточници наоколо. Бай Петко беше много горд с ученика си. Два месеца го води напред-назад, за да се убеди в способностите му. После старецът се оттегли от занаята и си умря спокоен, че има кой да продължи делото му. Слава Богу и зъболекарят прие присърце тая работа и до ден-днешен събота и неделя обикаля като Левски из България и намира вода, а през останалите дни от седмицата пломбира и вади зъби.

– Доколкото те разбирам, чичо Васко – обади се пак жена ми, – и ти като този милиционер от Мездра си търсиш ученик и последовател?

– Точно така. И след малко ще ти кажа дали съм си го намерил – Императора бръкна в джобчето на ризата си, извади оттам една златна монета и я пусна в чашата ми с ракия.

– А, стига ми за днес – промърморих.

– Моля те, последен опит – каза Императора. – След това ще минем на вино.

Бръкнах с два пръста в ракията, извадих ауреуса и го вдигнах срещу лампата.

– Кой е този? – попитах.

Васил Странджев се усмихна:

– Виждаш профила на Гордиан Първи Африкански. Той е станал император на 80-годишна възраст и е управлявал в продължение на точно 21 дни. Хич не му се е влизало в политиката, защото е бил един от най-богатите хора в империята, но го накарали почти насила да се качи на трона – твърдят историците. Преди това е командвал легион в Сирия и е управлявал Британия. Това не му е пречело да пише поезия…

Лапнах златната пара и затворих очи. Вече почти си бях повярвал, че мога да се пренасям във времето и очаквах впечатляващо привидение от живота на Гордиан Първи Африкански. Вместо това обаче, колкото и да се напъвах, в мозъка ми се стелеше само бяла мъгла.

Изплюх ауреуса в чашата с ракия и свих виновно рамене:

– Признавам, изложих се. Нямах никакво видение. Явно предишните пъти е станало случайно.

– Нищо не е случайно – засмя се Императора. – Напротив. Пак се справи. Просто тази монета е фалшива. И тя е отлята от старо злато, но не е Гордиан Първи.

Направи ми я по поръчка Иван Гълъбов от Харманли. Той е голям майстор. Злите езици говорят, че вече няколко негови ауреуса са продадени по световните аукциони. Ментетата му са толкова съвършени, че никой от прехвалените експерти не може да ги различи от истинските. Никой, освен мене… и тебе.

– А защо си му поръчал на този Гълъбов фалшив ауреус – попитах?

– Ей така – да си го гледам – отвърна Императора. – Защото дълги години издирвах Гордиан Първи за колекцията си. Чак миналата година попаднах на един истински и си го купих.

– Какви ли не слухове се носят за твоите ауреуси. – подхвана жена ми. – Наистина ли е толкова ценна колекцията ти?

– Има ценни монети в нея, но още не е пълна – отвърна Императора. – А ако една колекция е непълна, значи още не е истинска колекция.

– Заекът ви изстина – обади се изведнъж кривогледият.

Млъкнахме, за да се нахраним, а след вечерята играхме шах и пихме по чаша уиски. Тръгнахме си среднощ.

Село Тополка е малко. Интересните събеседници в него се брояха на пръсти, а Императора обичаше да посреща гости. Така че започнах да го посещавам честичко. Той всеки път ми вадеше по някоя сребърна паричка, за да тренира въображението ми, а аз безпогрешно определях дали е фалшива или не. Веднъж, след поредния тест, докато седяхме пред живия огън, разпален в оджака, Императора каза:

– Дарбата ти е безспорна, но трябва да я усъвършенстваш. Невинаги ще имаш достатъчно време за преценка. Когато вземеш в ръка монетката, сърцето ти започва лудо да бие, нали?

– Да – кимнах.

– Точно тогава трябва да започнеш да си повтаряш някоя скоропоговорка. Петър плет плете, през пет плета преплита… Или нещо подобно. Така ще си успокоиш пулса и видението, дето го чакаш, ще дойде по-бързо.

– Бай Василе – казах, – дай да се разберем. Ти търгуваш с древни монети, имаш дебели каталози, четеш специализирана литература, събираш колекция. Дарбата ти е нужна, за да не те измамят. А аз не искам да ставам нумизмат.

– Защо да не станеш? – попита Императора.

– Откакто се познаваме – промърморих, – си мисля за това и вече съм сигурен, че монетите не са ми интересни. Аз не ставам за търговец, не умея да се пазаря, никога не съм го можел. Така че не виждам как ще използвам тая нова и странна за мене дарба.

– Не се притеснявай, на всичко ще те науча – бай Васил стана и разръчка огъня с ръжена. – Още си млад, има време.

– Не искам да се уча – казах. – Това не ми е интересно.

– И какво? Ще даскалуваш до пенсия? С тая мизерна заплата. – надигна глас Императора. – Нали имаш три деца?

– Не знам докога ще даскалувам – вдигнах рамене. – Признавам, не ми е това призванието.

– А какво ти е призванието? – ухили се Императора и като видя, че се колебая с отговора, добави: – Изплюй камъчето!

– Още докато бях студент, написах една книга – признах си аз. – Издадоха я бързо и всички се скъсаха да ме хвалят. Дадоха ми наградата за дебют. Даже по една от новелите започнаха да снимат игрален филм, но после дойде демокрацията и парите за кинаджиите секнаха…

– Значи си писател – плесна с ръце Императора.

– От шест години не съм драснал и един ред – казах, – но мисля, че ме бива в тая работа. Ако се напъна и напиша един добър роман, ще се върна на бял кон в София.

– А за какво ще е тоя роман?

– Не знам – отвърнах. – Още не съм го намислил.

– Виж ти – промърмори бай Васил, пресегна се, взе от масичката едно звънче и зазвъня проглушително с него.

Минута по-късно се появи кривогледият. Изпъна се и каза:

– Ето ме, шефе!

– Бангьоз, я моля те, слез до избата и донеси една бутилка от по-старите вина! – поръча му Императора.

– Веднага – завъртя се мъжът и изчезна.

– Бай Василе, какво значи „бангьоз“? – попитах.

– Значи „кривоглед“ на турски – поясни Императора. – Това му е прякорът на Георги. Той освен това е и куц, защото в казармата сам се е прострелял в петата, за да го уволнят като негоден за военна служба.

След малко кривогледият донесе прашасала бутилка вино, забърса я от паяжините и я отвори. После промърмори нещо и излезе. Императора наля две чаши и обясни:

– Това е 18-годишен мавруд. Три години е спал в нова дъбова бъчва, след това е бутилиран, а от 15 години отлежава в моята изба. Вече му е време да го изпием, защото има опасност да започне да се разваля. Наздраве!

Чукнахме се и отпихме от еликсира. Беше тежък и кървав.

– Предполагам – продължи бай Васил, – че писането на книга е като правенето на вино. Трябва ти добър материал и достатъчно време за узряване.

– Така е – съгласих се.

– Юлиане, аз съм търговец и искам да ти предложа една сделка – усмихна се загадъчно Императора. – През моите седемдесет години съм преживял и научил много интересни неща. Мисля, че те са добър материал за една книга. Ако си съгласен, ще започна да ти разказвам това-онова. Ти после ще можеш да си го доукрасяваш и обръщаш, както ти уйдисва. Във всеки един момент, ако историята не ти харесва и решиш, че ти досаждам, казваш ми го направо и аз ще млъкна.

– А от мене какво ще се иска? – попитах.

– Трябва само да продължиш да си развиваш дарбата – каза бай Васил. – И да прочетеш няколко книги за Древния Рим.

– Е, това е лесно – засмях се.

– Оставям си една вратичка – допълни Императора. – Може след време, когато одъртея – ако съм съвсем изнемощял, да те помоля за допълнителна услуга. Но това не е част от сделката, тогава ще си решиш дали да ми помогнеш. Не е задължително.

– За мене сделката е добра – казах.

– И за мене – кимна Императора и си стиснахме ръцете.

От този ден нататък започнах честичко да посещавам дома на бай Васил. В началото записвах историите му в един дебел тефтер, после си купих репортерски касетофон, за да не забавям потока на неговата реч. Когато времето се затопли, сядахме с бира в ръка на двора, под сянката на големия орех. Повечето описвани събития бяха преживени лично от него, понякога обаче той се отплесваше и разказваше подочути оттук-оттам случки, чиято достоверност – както казваше – не може да гарантира. Щом намерех свободно време, свалях прилежно записите и ги набирах на компютъра. Не се налагаше много-много да ги редактирам, защото мисълта на Императора течеше гладко.

В продължение на няколко години се натрупаха около 350 страници по 1800 знака. В това повествование ще намерят място само част от тях. Подреждам ги не по реда на записването, а хронологично – според времето, когато са се случили описваните събития.

Спомени на В. Странджев. Аудиозапис. Начало: 3 юни, 1996 г.

На няколко пъти съм се докосвал до смъртта. За първи път това ми се случи, когато бях на 13 години. Тогава живеехме в едно село на Дунава, до Тутракан. Баща ми беше рибар, а майка ми работеше като секретарка на читалището. Имах вълшебно детство. Махалата беше пълна с дечурлига. През ваканцията не се прибирахме от изгрев до мрак – повечето време клечахме с въдици на брега на голямата река. Но най-неизличимият, най-цветният ми спомен от онези години е забраненият остров. Викаха му така, защото стърчи точно по средата на Дунава и достъпът до него беше забранен – тогава България и Румъния още спореха коя от двете държави да го притежава. Всъщност островът се нарича Малък Бабуш. Кръстен е така, защото над него често кръжаха розови пеликани, а бабуш на местния диалект означава пеликан. Водите наоколо гъмжаха от риба, но рибарите хвърляха там мрежите си само при голям глад, защото на румънския бряг граничарите бяха изградили висока вишка и понякога гърмяха от нея по всичко, което мърда.

Малък Бабуш е най-красивото място на света. Вижда се от нашето село – намира се на два километра надолу по течението. Сравнително висок е и реката много рядко го залива. Има формата на чатал, обърнат на изток. Точно през средата го прорязва дълбок залив с неподвижна, зелена вода. И заливът си има име – казват му Клина. По неговите брегове, необезпокоявани от хората, се струпваха стотици видове птици, които вдигаха невъобразима глъчка, а по дъното му потрепваха сенките на гигантски сомове. Самият остров беше обраснал с непроходима вековна гора, сред която бродеха стада глигани. На носа му – на върха на чатала, стърчеше самотна скала. Върху нея зеленееха покрити с мъх зидове от дялани камъни.

Точно там, в калето на Малък Бабуш, за първи път се докоснах до света на отвъдното…

Всички деца в селото мечтаеха поне веднъж да стъпят на забранения остров и после по някакъв повод, уж между другото, да подхвърлят:

– Аа, ходил съм на Малък Бабуш. Там веднъж в заливчето хванах две кила шаран на плувка.

Аз също копнеех да видя острова и на няколко пъти молех баща ми да се разходим дотам с лодката, но винаги получавах един и същ категоричен отговор:

– Не си го и помисляй!

Взех да умувам върху разни варианти как да се сбъдне желанието ми. Имах един братовчед – бате Богомил. Беше с три години по-голям от мене – на шестнайсет – и вече ходеше на срещи с момичета. От него бях научил как се връзва кукичка и как се нанизва червей. Той навсякъде се хвалеше, че няколко пъти е ходил с плуване до острова. Започнах да го крънкам да ме заведе на Малък Бабуш за риба. Бате Богомил все отказваше, но накрая – явно му бях досадил, се съгласи.

– Айде, от мене да мине – махна с ръка. – И без това ми се е дояло шаранче… Но няма да казваш на вашите.

– Няма – обещах тържествено.

Не беше нужна кой знае каква подготовка. Бате Богомил имаше вътрешна автомобилна гума, цялата нашарена с лепенки. С нейна помощ щяхме да преплуваме голямата река.

В деня преди тръгването я напомпахме и вързахме за вентила и една мрежеста чанта, в която сложихме макара с влакно, четири кукички и едно ножче.

– Там ще си срежем дълги пръчки и ще си направим въдици – обясни батко. – Лесно ще си намерим и плувки – на Клина е пълно с птичи пера.

– А чантата за какво ни е? – попитах.

– Не се ли сещаш бе, глупчо? – плесна ме по челото бате. – Нали ще наловим много риба? С чантата ще я пренесем по обратния път…

Тръгнахме по тъмно, преди да пропеят петлите. Беше средата на август и дори през нощта жегата едва се понасяше. Нагазихме в реката при рибарския пристан до селото. Бяхме голи – само по долни гащи.

– Водата е топла като чай – промърмори батко. – Направо да ти се доспи.

Течението ни понесе. Беше толкова тъмно, че не си виждах носа. Батко буташе с глава автомобилната гума. Плуваше жабешката, а аз кучешката – и едва го настигах.

– Когато се умориш – каза той по някое време, – хвани се за гумата да починеш.

Постепенно взе да се развиделява. Над водата се понесоха призрачни облаци пара. Загребвах с всички сили и си представях как зъбати чудовища от дълбините ни наблюдават и се канят да ни захапят.

Изведнъж слънчевият диск се подаде над реката и прогони страховитите видения.

Тогава точно пред нас изплува силуетът на Малък Бабуш. Патките се разкрякаха.

Направихме една по-дълга почивка, хванати за гумата, и батко каза:

– Много бавно плуваш. Трябваше да сме тука по тъмно. Сега ме слушай внимателно! Ще излезем на пясъчната коса под калето. По-надолу няма друго удобно място, брегът е стръмен и обрасъл. Ако течението ни свлече натам, ще трябва да се връщаме обратно вкъщи. Като стъпиш на брега, не се надигай много, даже по-добре е да лазим.

Най-сетне усетихме твърда земя под краката си. Изпълзяхме като тюлени на пясъка. Бате Богомил извлече автомобилната гума от водата, но един порив на вятъра я подхвана, вдигна я високо и я превъртя във въздуха. Миг след това се чу странно свистене и гумата гръмна, като се пръсна на парчета.

– Мамка им! Видяха ни и гърмят по нас. Тичай да се скрием! – каза бате и хукна с все сила към калето.

Побягнах подир него. Не бях минал и десетина метра, вече приближавах сянката на скалата, когато нещо ме парна под коляното. Направих още няколко крачки и чак тогава болката ме преряза. Проснах се по очи. После обърнах глава и видях как от прасеца на десния ми крак блика фонтанче кръв.

Батко изрева като звяр. Скочи върху мене и натисна раната ми с длан. После опипа крака ми с другата си ръка и каза:

– Спокойно, костта ти е цяла. Ще се оправиш.

Още два пъти се чу писък на куршуми, но те се забиха далече от нас и само вдигнаха облачета от пясък.

– Натискай тука! – заповяда бате и сложи дланта ми върху раната.

След това енергично се изправи, събу си гащите и ги нацепи на ленти. С тях стегнато ме превърза, но кръвта ми продължи да блика.

– Чакай малко – каза той и хукна към брега на реката – там където бяхме излезли от водата. Стигна до парчетата от вътрешната гума, грабна вързаната за вентила мрежеста чанта и побягна обратно. Точно тогава пропищя куршум, но не го уцели, а бате, тичайки, дори успя да размаха среден пръст по посока на стрелеца. После овърза с мрежата крака ми над коляното и взе да го стяга, докато изкрещях от болка.

– По-кротко! – успокои ме той. – Знам, че така се прави. Сега ме прегърни с едната ръка и се опитай да станеш. Ще куцукаш на един крак. Тука е много открито. Трябва да стигнем горе до зидовете. Ще те оставя и отивам за помощ.

Някак се изкатерихме до калето. Озовахме се в нещо като каменна стая без покрив, покрита с пясък. Батко ме сложи да легна между трънаците.

– Няма да се бавя. Ти само притискай раната с ръка – каза и хукна надолу. След малко чух как се бухна във водата.

После всичко утихна. Скоро кръвта ми спря да се цеди и аз се унесох в дрямка. Чат-пат отварях очи и наблюдавах как сенките бавно пълзят.

По някое време нещо проблесна пред погледа ми. Направо се опулих – беше златна монета, забита наполовина в пясъка. Протегнах ръка и я сграбчих. Поднесох я пред лицето си. Светеше като нова. Обикновено златните пари, изкопани от земята, са покрити с патина и трябва да ги стиснеш между зъбите, за да се убедиш, че са от благородния метал. Тази монета блестеше. Явно прииждащите високи води я бяха шлифовали, влачейки я по пясъка напред-назад из калето.

Сърцето ми затуптя лудо, а после сянката до трънаците се раздвижи. Вдигнах глава и видях едно момче на моите години, което седеше върху зида и нехайно си клатеше краката. Наблюдаваше ме внимателно. Беше облечено в истински бойни доспехи, а на кръста му висеше къс меч.

– Какъв си ти, бе? – попитах.

– Значи ме виждаш… – учуди се момчето. – Мислех, че още си жив.

– Жив съм – казах и се ощипах. – Ето, усещам си тялото. А ти откъде се появи?

– Ти ме повика. Нали намери монета? Огледай я добре! – момчето завъртя глава и обърна към мене профила си.

Ликът му беше същият като този на парата.

– Стига, бе – промърморих.

– В ръката си държиш златен ауреус – обясни момчето. – Сечен е по времето, когато сенатът ме обяви за 32-я император на Рим. Тогава бях 13-годишен. Още нямах мустаци. Името ми е Марк Антоний Гордиан Пий, но ме наричат за по-кратко Гордиан Трети. Управлявах цивилизования свят в продължение на шест години. Всички твърдяха, че съм достоен император с един-единствен недостатък – незрялата възраст.

– Управлявал си света 13-годишен? – попитах.

– Да – изпъчи се момчето. – И предвождах легионите в няколко победоносни войни. Покрих името си със слава. И през тези земи съм минавал – преди битката с гетите. Тогава тука минаваше границата.

– Извинявай – прекъснах го, – не ти ли е горещо с тия брони?

Гордиан III се засмя:

– Не разбра ли, че нямам тяло. Аз съм сянка, аз съм дух, обречен вечно да търси покой.

– Не те разбирам – признах си.

– Както често се случва с нас императорите, и мене ме убиха заговорници – мои подчинени, на които имах доверие. А после, за да ме лишат от заслужен покой, захвърлиха безжизненото ми тяло в едно дере. Навярно знаеш, че душите на всички велики воини имат запазено място на Острова на блажените. Там ги провожда богът на легионерите – справедливият Митра. Но, за да отидеш на остров Елизиум, тялото ти трябва да бъде погребано и оплакано. Аз нямах това щастие.

Изведнъж се чуха гласове.

– Идват да ти помогнат. Аз си тръгвам – каза Гордиан III. – Стискам ти палци да оживееш и да станеш велик воин. Благодаря, че си побъбрихме!

Нищо друго не помня от онзи жежък, летен ден. Неведнъж ми разказваха после как са ме прибрали с лодката на татко. Чак когато ме отнесли вкъщи, видели свития ми юмрук и измъкнали оттам златната монета. Това е първият ауреус в колекцията ми. Още го пазя. По онова време си мислех, че докато кръвта ми изтича, съм сънувал някаква приказка. По-сетне изчетох много страници за Рим и Острова на блажените. Всичко, което момчето император ми беше наговорило, се оказа историческа истина.

Новината, че съм намерил златна пара на Малък Бабуш, се разпространи със светкавична бързина. Иманяри от цяла България атакуваха с кирки и лопати острова. Оголиха калето до основите, но не се чу да са открили нещо.

Точно три години по-късно, на 1 август 1943 г., към два следобед, в небето над селото ни се появи огромен самолет и от корема му се посипаха бомби. Една от тях падна върху нашата къща и уби на място татко и майка. Сестричката ми оживя като по чудо – извадиха я полумъртва между камъните. По това време товарех чували пред мелницата и оцелях, но останах сирак. По-късно се разбра, че бомбардировачът заедно с още 176 американски Б-24 – „Либърейтър“, излетял сутринта от Бенгази с цел да атакува рафинерията в Плоещ. В небето над Букурещ обаче го уцелили и повредили. Той така и не стигнал нефтените полета. Решил да се спаси с бягство. За да се прибере по-лесно, изсипал бомбения си товар над Дунава.

Негова бомба падна и на остров Малък Бабуш и разруши напълно калето.

Край на записа: 17 юни, 1996 г.

През ноември 96-а поканих Императора на гости за рождения ми ден. Той се появи у нас с голям букет в ръка. Поднесе го на Мария, честити ми и се извини, че ще ми даде по-късно подаръка си. После ме огледа от глава до пети и попита:

– Това ли ти е официалният костюм?

– Да – кимнах. – От сватбата ми е.

– Така и предполагах – каза бай Васил.

Настанихме се на трапезата. Бях поканил само най-

близки приятели. Хапнахме, пийнахме, поговорихме. Не пропуснах да демонстрирам новите си познания по римска история и нумизматика. На тръгване бай Васил се усмихна:

– Вече си готов.

– За какво съм готов – попитах.

– Време е да те представя на обществото на нумизматите – каза той. – Другия понеделник ще те водя на една сбирка в Михайловград, пардон, Монтана. Ще те взема с колата по обед от работа. Връщаме се още същата вечер. Става ли?

– Става – кимнах.

Понеделникът дойде. След последния учебен час автомобилът на Императора ме чакаше пред входа на училището. Нямаше как да го объркам – беше бял, лъскав мерцедес, модел от 50-те години, с фарове „конски глави“. С червен кожен салон.

Около колата се бяха натрупали дечурлига – гледаха я и цъкаха с език. Наведох срамежливо глава и се качих на мястото до шофьора.

Бай Васил седеше зад кормилото, изпънат като истукан, гладко обръснат. Беше облечен в скъп черен костюм, с бяла риза и червена копринена вратовръзка. С червена кърпичка в джобчето на сакото. Още щом хлопнах вратата, запали мерцедеса и тръгна.

– Брей, как си се издокарал – казах.

– Там, където отиваме – обясни той, – по дрехите посрещат.

След като излязохме от Маджарово, Императора спря колата на една отбивка. Извади от багажника окачалка с някаква дреха, увита в найлон.

– Заповядай – подаде ми я. – Това ти е подаръкът за рождения ден. Дано ти е по мярка.

Махнах опаковката. Под нея се показа елегантен тъмносин костюм.

– Не мога да го приема – отсякох. – Много е скъп.

– Аз съм достатъчно богат – усмихна се Императора. – Облечи го, не се дърпай толкова, той е включен в нашата сделка… Ето ти и риза.

Премених се. Тръгнахме пак на път. Не карахме бързо. Хората от колите, които ни изпреварваха, обръщаха глави да ни огледат.

По някое време Императора се прокашля и каза:

– Чуй ме сега! Отиваме в Монтана, в клуба на културните дейци. Там всеки понеделник се събират дилърите на иманярите и търговците на антики от цяла България. Никой от тях не те познава. Ще те представя като мой консултант. Искам да се държиш на положение, като… тежкар. Ако нещо не разбираш, отговаряй с недомлъвки, усмихвай се снизходително и вдигай горделиво глава.

– А какви са тия хора? – попитах.

– Ще видиш всякакви – и босове, и цървули. По мои сметки в момента в България има около три хиляди иманяри – обясни Императора. – Сега времето е смутно, безработицата е голяма, може и да са станали повече. Две трети от тях са така наречените „малджии“. Те по правило са необразовани люде. Пробутват им разни карти на съкровища – я на Вълчан войвода, я на някой друг митичен хайдутин. Това им е достатъчно да тръгнат с кирките нощем по калета и пещери. Тези хора обикновено си имат друга работа и копаят в свободното си време – в събота, неделя и по празниците. Ако случайно намерят нещо – продават го най-често на златарите арменци. Има обаче около хиляда иманяри, които са професионалисти и само това работят. Зиме и лете. Те са организирани на групи, оборудвани са с металотърсачи и ползват услугите на археолози. Част от тях притежават и по-модерна техника – набиват сонди около някоя могила и на място с лаптоп сканират терена. Ако се покаже нещо – копаят с тежка техника направо към целта.

– Хиляда души… – промърморих.

– Половината от професионалните иманярски групи са самостоятелни играчи – продължи бай Васил. – Хората в тях си разделят плячката горе-долу поравно, продават на български търговци като мене или се опитват да намерят канали за износ. Има обаче и групи с точно установена йерархия. Тях ги ръководи дилър. Той плаща на копачите твърда заплата и процент от намереното. Интересното е, че напоследък се появиха неколцина новобогаташи – любители на старини. Те набързо спечелиха много мръсни пари и решиха да ги инвестират в нашия бизнес. Купиха си дилъри и консултанти и вече притежават прилични колекции, които почти са успели да узаконят.

Зададох въпрос:

– А какво е твоето място в гилдията?

– Аз съм изкопаемо – усмихна се Императора. – Оцелях, защото нито веднъж не се оставих да ме излъжат и никого не съм излъгал. Освен това давам най-добрите цени, а всички знаят, че търся още два ауреуса и после ще се оттегля.

– Добре, де – казах. – Нали иманярството е незаконно? Как така полицията разрешава на тия хора да се събират?

– Полицията си мълчи, защото сбирките в Монтана са единственият ѝ шанс да види с кого си има работа. Там ще е пълно с ченгета, които слухтят и се озъртат. Бъди сигурен, че и от тебе ще се заинтригуват, но ти си чист, няма от какво да се притесняваш. Преди време търгувах не само с монети, а и с всякакви антики, но се отказах, защото доста бели си навлякох. При монетите всичко е ясно. Всяка от тях се продава с легендата, че е наследство от прабаба или прадядо. Това не е подсъдно. Тук трябва да отбележа, че и ченгетата са различни. Една част от тия, дето ни преследваха през соца, така изучиха тънкостите на търговията, че след 10-и ноември минаха от обратната страна на барикадата и се превърнаха в крупни колекционери. Другите си останаха честни, но бедни.

Пътуването се проточи, защото спирахме да хапнем шкембе. Когато стигнахме Монтана, вече мръкваше.

Оказа се, че клубът на културните дейци е голяма опушена кръчма. В нея се бяха натъпкали поне стотина души. Щом влязохме, шумът вътре изведнъж намаля и всички забиха погледи в нас. Върху покривките на някои от масите бяха наредени разни старини – фибули, пръстенчета, парички. Императора мина край тях, без да ги удостои с поглед и се насочи към една празна маса в ъгъла с надпис „резерве“. Настанихме се на нея и сервитьорът дотича след секунди. Поклони се сервилно и каза:

– Добър вечер, бай Василе! Радвам се да те видя.

Поръчахме си бири и мезе, а после Императора ми прошепна:

– Довел съм те, за да те запозная с трима души. Прякорите им се помнят лесно – Попа, Махалото и Ухото. Това са най-големите прекупвачи у нас и може да се наложи да си имаш работа с тях. По някое време те ще намерят повод да седнат на нашата маса. Всички останали, които срещнеш днес, спокойно можеш да ги забравиш.

Първи на празното място до нас се настани един циганин със струпеи по лицето.

– Приятно ми е – Цеко от Арчар – представи ми се той, а после се ръкува и с Императора.

Само за няколко минути Цеко успя да разкаже живота си и дори се похвали, че лично е разбил 108 римски саркофага на територията на Рациария.

– Така стана накрая – ухили се циганинът, – че си купих къща в Арчар. И сега, като намеря нещо и ме питат ченгетата откъде е – отвръщам спокойно: „Изкопах си го в двора“.

– Цеко, не ми губи времето! – каза Императора. – Имаш ли нещо за мене?

Циганинът бръкна в джоба си и сложи на масата една сребърна пара.

– Провери я! – кимна ми бай Васил.

За мене настъпи часът на истината. Огледах внимателно монетата. Докато тя лежеше върху дланта ми, не усетих характерното сърцебиене. После я чукнах с вилицата и промърморих:

– Това е двоен денарий на Каракала, но не ми звънти както трябва. Фалшив е.

Императора също подържа в ръка паричката, а след това се скара на Цеко:

– А бе, мангал, за кой път се опитваш да ми пробуташ менте! Не разбра ли, че не ми минават тия!

– Извинявай! Измамили са ме – наведе виновно глава циганинът и си тръгна, по-нисък от тревата.

– Браво! Позна – похвали ме бай Васил.

След Цеко на масата ни сядаха още десетина души, но аз запомних, когото трябваше – Иван Станев – Ухото, Богомил Донев – Попа, и Методи Ананиев – Махалото. Императора ме представи и на тримата с едни и същи думи:

– Това е Юлиан. Имам му пълно доверие. Може като мене да различава ментетата.

Аз кимах с глава и се правех на важен.

По някое време се наканихме да си ходим и викнахме сметката. Сервитьорът дойде на секундата, взе си бакшиша, а после се приведе до ухото на Императора и сниши заговорнически глас:

– Бай Василе, отвън до магазина за играчки те чака един софиянец. Каза, че е полицай и му е неудобно да влиза тука, но имал за тебе нещо жълтичко.

– Мерси – кимна Императора, – ще го видя какво иска.

Взехме си довиждане и тръгнахме към изхода на кръчмата. Тогава бай Васил ми прошепна:

– Ако нещо стане, няма да ме спасяваш, а ще бягаш с всички сили.

Улицата пред клуба беше пуста. Двайсетина метра по-долу, точно под една лампа, стърчеше самотна фигура – едър мъж с качулка. Поехме бавно към него. Той търпеливо ни изчака и когато светлината обля лицата ни, се прокашля и каза:

– Извинете, господа – гласът му беше дрезгав и басов. – Дали някой от вас се казва Васил Странджев?

– Аз съм този, когото търсите – отвърна Императора. – Сервитьорът ми съобщи, че искате да се срещнете с мене. За какво става дума?

– Казвам се Стоян Стоянов – представи се мъжът. – Предпочитам обаче да поговорим насаме.

– Нямам тайни от този младеж – кимна към мене Императора. – Давайте направо!

– Добре – прокашля се пак Стоян Стоянов. – Отдавна се опитвам да се свържа с вас… Разбрах, че сте сериозен колекционер и искам да ви предложа една златна монета, римски ауреус.

– Ако не е тайна – усмихна се бай Васил, – кой ме препоръча?

– Един мой приятел – Петър Кьосев. Каза за вас, че сте единственият честен нумизмат. Каза още, че ще ми дадете най-справедливата цена.

– Ченгето Петър Кьосев? От София? – Императора театрално се плесна по челото. – Този Кьосев, дето преди десет години ме вкара за два месеца в следствения арест?

– Същият – отвърна Стоянов. – Колега ми е. И аз съм полицай, но работя в КАТ.

– Виждам, че носите мобифон – каза Императора. – Можете ли да ме свържете с Петър Кьосев?

Катаджията набра някакъв номер и даде телефона на бай Васил, който ни обърна гръб и поговори две-три минути със софийското ченге. После се позасмя, върна мобифона на Стоянов и го попита:

– Носите ли ауреуса?

– Нося това – каза оня и извади две снимки, – с двете страни на монетата.

Императора ги взе, премести се точно под светлината на уличната лампа и измъкна от джоба си голяма лупа. Докато ги оглеждаше, небрежно подхвърли:

– Откъде го имате ауреуса?

– От баба ми – отвърна катаджията. – Баща ѝ е бил търговец на коне. Преди да умре, подарил на трите си дъщери по една златна пара. На двете – по-големите, дал жълтици на Франц Йосиф, а на баба – ауреуса. „Извинявай – казал ѝ, – ти си най-малка, затова на тебе давам най-дребната паричка.“

– Баба ти е извадила късмет – усмихна се Императора. – Ако монетата не е фалшива, ще ти платя за нея пазарната ѝ цена в Европа. Съгласен ли си?

– Съгласен съм – отвърна Стоянов и двамата си стиснаха ръцете.

– Другата седмица имам път към София – добави бай Васил. – Дай си телефона и ще те потърся. Дотогава ще съм проверил точната цена на монетата по каталог.

Когато се качихме в мерцедеса, Императора направо сияеше. Запали и подкара бясно по уличките.

– Юлиане – потупа ме силничко по рамото. – Ти ми носиш късмет. Този ауреус е един от двата, които ми липсват в колекцията. Предпоследният. Знаеш ли откога го издирвам…

В Тополка се прибрахме посред нощ.

Спомени на в. Странджев. записки в бележник. начало: 18 август, 1998 г.

Втория си ауреус открих през октомври 1943 г. Изкопах си го с тези две ръце. Точно бях навършил 17.

След като бомбата уби родителите ми и бутна къщата ни на Дунава, една наша леля от Чепеларе взе да гледа сестричката ми, а мене дядо Захари ме прибра да живея в Тополка. Тогава баба вече беше починала и той въртеше сам хана. Имаше нужда от помощник, защото много народ се извървяваше оттук. Нашите войски бяха завзели земите в Беломорието и търговците, които купуваха стока от ония краища, изкарваха добри пари, а щом дойдеха в хана, се разпущаха и харчеха на воля.

Захари ми е дядо по мъжка линия. Татко го беше зарязал, за да се ожени на другия край на България за рускиня – за майка ми. Нейните родители също бяха покойници – само знаех, че баща и е бил офицер от армията на Врангел.

По цял ден работех в хана – или сервирах в кръчмата, или оправях стаите за гости. Вечер заспивах като пребит, сутрин се вдигах по тъмно. Оставаше ми още една година учене в гимназията, но с дядо се разбрахме да прекъсна, докато свърши войната.

В кръчмата си имахме постоянно присъствие от пет-шест пияници, които пиеха на вересия и обръщаха първата си ракия още в десет сутринта. Трима от тях – Цочо, Пеко и Никодим, бяха най-добрите приятели на дядо. Когато вечер станеше много напечено, те ставаха да ми помагат, колкото и да са изпили.

Един следобед Цочо влетя запъхтян в хана и привика на една маса Пеко, Никодим и дядо. Четиримата дълго си шушукаха и толкова се развълнуваха, че изпиха две шишета ракия. Чак на другия ден разбрах, че са умували как да организират иманярска експедиция, защото на Цочо му бяха продали карта, нарисувана върху кожа, на която с кръстче бе отбелязано мястото на съкровището на прочутия Вълчан войвода. Мене също ме посветиха в делото – нуждаеха се от млад и як копач.

Една сутрин заключихме хана и тръгнахме с каруцата на Никодим надолу по Арда. Бяхме натоварили няколко кирки и лопати и голяма каца, уж че ще събираме в нея круши и ябълки за джибри – даже пътем я понапълнихме. Взехме с нас и един едричък черен петел с проскубана глава. Краката му бяха вързани, но той през целия път не спря да издава тревожни звуци.

– За какво ни е притрябвал тоя петел? – питах.

– Това е жертвено животно – обясни ми Цочо.

– Над всички закопани съкровища тегне прокоба. Обикновено слугите, които ги заравят, след това дават фира – господарите им ги убиват, за да не се разкрие тайната на имането. Затова, когато намериш такова злато, трябва първо да го поръсиш с кръв на жертвено животно. Иначе ще те преследва прокобата на невинно загиналите.

– После петелът може да бъде изяден – добави Никодим.

След като на няколко пъти се губихме, привечер стигнахме до същинската ни цел – една порутена крепост на 3-4 километра преди Ивайловград или Ортакьой, както тогава още му викахме.

Беше на един чукар. Жив човек не се мяркаше наоколо.

Цочо извади иманярската карта, дълго обикаля напред-назад и накрая застана под една от крепостните кули.

– Тука е – каза.

– Нещо си се объркал – обади се дядо. – Няма как да го закопаят точно под кулата.

– Виж кръстчето на картата – упорстваше Цочо.

– А бе, ти уж си старо куче, а вярваш на глупости – ядоса се дядо. – Предлагам да търсим съкровището вътре в града, зад стените. Представи си, че си богаташ. Лошите нападат крепостта и трябва да бягаш, но не можеш да помъкнеш с тебе цялото си имане, затова го слагаш в едно гърне и го закопаваш я в мазето, я до някой зид в двора, като си мислиш, че скоро ще се върнеш у дома и ще си го изкопаеш наново. Но не се връщаш…

– Ние нямаме карта за съкровището на някой страхлив богаташ от града, а имаме карта за хайдушко имане – надигна глас Цочо. – Представи си, че си Вълчан войвода и трябва някъде да закопаеш награбеното. Задължително ще си избереш такова място, дето след време лесно ще го намериш. Тая крепостна кула е ясен нишан – няма как да я забравиш. Затова е по-добре да копаем тука – според указанията на картата.

Дядо Захари не падаше лесно по гръб и каза:

– Който иска, да копае с Цочо тука. Ние с Васко ще си изберем друго място вътре в крепостта. Аз на тая карта не и вярвам. Сигурен съм, че е фалшива. Но, ако някой намери нещо, ще делим по равно. Съгласни ли сте?

– Съгласни сме – казаха в един глас Цочо, Пеко и Никодим. И веднага се заловиха за кирките.

Мръкна изведнъж. На небето изгря пълна луна.

Ние с дядо влязохме вътре в укреплението – зад крепостната стена. Трябваше бързо да си изберем място за копаене. Както си бродехме сред камънаците, сърцето ми изведнъж се разтуптя – ще се пръсне. Спрях се на място – до един дувар, и казах:

– Дядо, тука е имането.

– Как разбра? – ухили се той.

– Ако щеш, вярвай – прекръстих се, – златото ме тегли към себе си. Сигурен съм, че има нещо под краката ми.

– Щом казваш – вдигна рамене дядо, като усмивката остана на лицето му. – Все някъде трябва да се пробваме.

Аз развъртях кирката, а той лопатата. Само на две педи дълбочина стигнахме до голяма каменна плоча. Остъргахме я, надигнахме я, а отдолу под нея се показа едно гърненце. Извадихме го, отхлупихме капака му и що да видим – беше пълно с пари.

– Браво, бе – каза дядо и ме целуна по челото. – А аз не ти повярвах.

После той отиде да вземе петела и да каже на другите какво сме намерили.

Останах сам с гърнето. Бръкнах в него. Напипах монетата, която учести пулса ми, и я стиснах в шепата си. Тогава до мене се появи снажен мъж, облечен с римски доспехи. Вече бях срещал дух и не се уплаших.

– Здравей, момче – каза той. – Защо ме повика?

– Открих монета с твоя лик – отвърнах. – Искам да знам кой си.

– Името ми е Гай Месий Квинт Деций Траян и съм император на Рим. Царувах славно, спечелих много победи, но загинах в битка с готите край Абритус. Варварите ме удавиха и не почетоха тялото ми, а го оставиха да гние неоплакано в едно мочурище. Оттогава духът ми броди безутешен, вместо да се радва на заслужен покой при останалите герои на Острова на блажените.

Само това успя да ми каже император Деций Траян и изчезна, защото реши да не се разкрива пред останалата част от иманярската ни компания. Пуснах обратно в гърнето монетата с неговия лик.

После Цочо откъсна главата на петела, обля с кръвта му парите и наприказва разни глупости, които съм забравил.

Натъпкахме гърнето в кацата с крушите и веднага поехме към къщи.

Щом се прибрахме, преброихме на спокойствие имането. Оказа се, че сме изкопали 37 сребърни и 16 златни монети от различни времена. Аз държах да си получа ауреуса и ми го дадоха – той и без друго беше по-дребен от останалите жълтици. После разделихме поравно другите пари.

Двайсетина дни по-късно пак тръгнахме да копаем – този път без карта. Всички разчитаха на мене, надяваха се отново да надуша имане. Не ги разочаровах. Изкопахме цяла делва със сребърни монети.

И се понесе славата ми на иманяр. Идваха хора от другия край на България, за да ме наемат да им търся съкровища. Посрещаха ме като бей – с печени прасета. После ме водеха там, дето са решили да копаят. Само минавах по няколко пъти напред-назад и казвах:

– Тука има нещо!

И винаги познавах. Получавах равен дял, без да докосвам кирката.

Често обаче се случваше да разочаровам домакините си.

– Няма смисъл да ровите – отсичах. – Напразно ме викахте.

Те не ми вярваха и копаеха, но пак аз излизах прав.

Във Франция отглеждат порода свине, които надушват подземни гъби – трюфели. Нарочно ги държат гладни и ги водят по полето, вързани за каишка. Щом прасето се спре и започне да рови, значи е открило трюфели, а трюфелите са много скъпи.

Мене така ме водеха напред-назад да надушвам злато.

За десетина месеца успях да събера цяла торба със стари пари. Занесох ги в Бургас, на Ашот Балабанян. Няколко души ме бяха насочили към този арменец с препоръката, че той ще купи на най-добра цена монетите ми. За него казваха, че е един от най-сръчните бургаски златари. Държеше дюкянче на главната улица. Беше поне на деветдесет години. Имаше малки пухкави пръстчета – като на бебе.

Когато влязох в магазинчето му и видя какво нося, Ашот заключи вратата и пусна щорите. После внимателно претегли и огледа всяка от монетите, като си записваше нещо в едно тефтерче. Отдели настрана само четирите ауреуса, които дотогава бях намерил.

– Това са пари от времето на Римската империя – обясни ми арменецът. – Съветвам те да не ги продаваш на кило. Грехота е да бъдат претопени за пръстенчета. Нищо чудно да се окаже, че всяка една от тези монети струва поне сто пъти повече от метала, от който е направена. Пази си ги и при първа възможност ги покажи на някой историк или археолог, за да научиш от него истинската им цена.

Добре запомних урока на Ашот Балабанян. От този ден нататък, когато ме викаха да надушвам имане, поставях предварително условие – ако се намери златна римска монета, тя да си остава за мене.

Разчу се също, че си говоря с императорите от ауреусите, затова ми лепнаха и прякор – още докато бях 17-годишен, всички започнаха да ми викат Императора.

Край на записките: септември 98-а.

Седмица след посещението ни в клуба на културните дейци в Монтана Императора успя да купи от софийския катаджия ауреус на войнишки император. Прибра се на село, сияещ от щастие и почерпи цялата кръчма. Още същата вечер ме покани у тях на гости, седнахме пред запалената камина, той отвори стар мавруд и ме подложи на поредната проверка.

След като подържах в уста монетата с лика на Валериан I, пред очите ми изплува грозна сцена.

– Още един непогребан император, нали? – промърморих.

– Точно така – кимна бай Васил. – Публий Лициний Валериан е единственият римски император, попадал във вражески плен. Персийският шах заповядва да го одерат жив и увесва като трофей кожата му в един от зороастрийските храмове.

– Това е предпоследната монета в колекцията ти, нали? – попитах го.

– Да.

– Значи вече имаш 43 ауреуса?

– Как позна? – усмихна се бай Васил.

– Чуй какво научих за твоите войнишки императори и ме поправи, ако нещо бъркам – казах. – Те управляват Рим в продължение на 50 години – от 235-а до 284-та. Наричат ги така, защото войската ги поставя на трона, а част от тях – преди да станат господари на света, са били обикновени легионери, които са се издигнали в армията благодарение на личните си качества, нали?

Бай Васил кимна, а аз продължих:

– Войнишките императори са точно 44 на брой и всички те са секли монети със своя лик. 18 от тях са узурпатори – тоест не са признати официално от Сената, но са били достатъчно силни, за да се обявят сами за владетели на Рим.

– Точно така – бай Васил отпи от виното. – И досега нито един колекционер в света не е успял да събере всичките 44 ауреуса. Трима от най-богатите нумизмати се опитват, но трудно ще ме изпреварят.

– Добре де – рекох, – а защо не започна да колекционираш пощенски марки, например?

Без да се замисля, Императора отвърна:

– Това са хартийки. И те са мост към миналото време, но само златото може истински да те развълнува, защото е напоено с кръв и мъка…

Бай Васил хвърли дърво в камината и ме попита:

– А ти, Юлиане, някога колекционирал ли си нещо?

– Навремето. трябва да съм бил шести клас – усмихнах се криво, – събирах картинки от дъвки, но така и не си завърших колекцията.

– От дъвки?

– Да. Имаше едни сръбски дъвки с надпис „гума за джвакане“. Във всяка от тях вътре беше сгънато листче с картинка на някаква западна лека кола, като различните автомобили си имаха пореден номер. Цялата колекция съдържаше точно 36 картинки. Представи си колко дъвки трябва да изджвакаш и колко балончета трябва да надуеш, за да събереш всичките коли. Момчетата в махалата направо бяха полудели по тия картинки – винаги носеха в джобовете си дебели тестета от тях и имаха постоянна готовност да заменят един номер с друг. Днес, от разстоянието на времето, си обяснявам тая колекционерска страст с факта, че в ония години по нашите улици можеха да се видят само москвичи, запорожци и волги. Нашата семейна кола например беше триколка – иначе казано, мотоциклет 250 кубика, но на три гуми, опакован с кожа. С това превозно средство се добирахме от София до морето поне за два дни. А колите от картинките на дъвките бяха мощни и лъскави, съвършени и недостижими. Мерцедеси и беемвета, ситроени и поршета. Те ни караха да мечтаем, пренасяха ни в друг свят…

– Разбирам – подсмихна се Императора.

– Някои от колите в колекцията – продължих, – се повтаряха често, но други си бяха истинска рядкост. Най-трудно се намираха ровър, модел 58-ма, и Мазерати Мерак от 1972 година. С ровъра имах късмет и си го извадих от дъвка, която аз лично си купих. Мазератито обаче ме измъчи. Помня, че беше № 23. Успях сравнително бързо да събера останалите 35 картинки. Подредих ги в Илиадата – най-дебелата книга в нашата библиотека. Само мазератито все ми се изплъзваше. Без него колекцията не беше пълна. Междувременно продължих да трупам коли, които ми се повтаряха. Стигнах дотам да обявя, че съм готов да заменя 84 разни картинки срещу една-единствена – № 23. Тогава се появи един дребосък от четвърти клас, който каза, че има мазерати и е навит да ми го даде срещу моите 84 картинки. Уговорихме си среща още същия следобед на гърба на мавзолея. Донесох му кутия от обувки, цялата пълна с картинки. Той старателно ги преброи и чак тогава измъкна от джоба си № 23. Беше много лъскаво Мазерати Мерак, масленозелено, със скриващи се фарове. Докато го държах пред очите си, нямаше от мене по-щастлив човек на земята. В тоя момент два мръсни пръста хванаха картинката и я дръпнаха от ръцете ми. Вдигнах глава – над мене се беше надвесил Георги Топчев – най-гадният седмокласник, който още тогава тежеше сто кила. „Мазератито вече е мое“ – каза той, прибра картинката ми и невъзмутимо си тръгна. Затова не успях да си довърша колекцията и никога повече не колекционирах каквото и да било. Бях се зарекъл да отмъстя на Георги Топчев, но и това не можах да направя. Той стана мутра и го убиха посред бял ден на улицата. С един куршум в челото. Никога повече не видях Мазерати Мерак. Нито на картинка, нито на живо. Но продължавам от време на време да го сънувам – как лети по пуста магистрала, без шофьор, като призрак. Масленозелено.

Спомени на В. Странджев. Аудиозапис от декември 1998 г.

През пролетта на 1944 година мъжете в Тополка взеха много да се палят от политика. Вечер в кръчмата вреше и кипеше. Девет души от селото решиха да оправят света и станаха шумкаджии. Сред тях бяха и приятелите на дядо – Никодим и Цочо. Така иманярската ни дружина се разпадна, заета от други, по-важни дела. На дядо Захари също му се искаше да хване гората, но нямаше как да остави хана, пък и беше обещал на другарите си да помага за изхранването на партизаните. Той беше обещал, но властта знаеше, че симпатизира на комунистите и не ни оставяше на мира. Няколко цивилни агенти наблюдаваха денонощно хана, като се надяваха така да попаднат на дирите на отряда.

Килерът ни беше пълен с продукти, а мъжете в балкана гладуваха. Трябваше да измислим как да ги нахраним.

– Дайте да изкопаем един тунел от хана до дерето – предложи един ден дядо. – Там под скалите е обрасло с гъсталаци и всеки може да се промъкне незабелязано.

– Ние лесно ще го започнем – каза Пеко, – но дали революцията ще ни изчака да го довършим.

– Според мене ще ни изчака – ухили се дядо. – Ако не ни изчака, после в тунела ще си направим изба за вино.

Още няколко дни умувахме, мерихме и смятахме, а после си плюхме на ръцете и се захванахме да дълбаем дупка в мазето под механата. Оказа се, че следите, които оставя подривната ни дейност, са твърде очебийни. Нямаше къде да денем изкопаната пръст, а и тунелът поемаше съмнително много греди за подпори. Наложи се за прикритие да започнем голям официален строеж горе на повърхността – заехме се да разширяваме площадката пред кръчмата и да я покриваме с навес. Така изхвърлената пръст влизаше в употреба и имахме оправдание за дървения материал.

През деня работехме навън, а нощем – под земята. Копаехме трима – аз, Пеко и синът му Нейко – двайсетинагодишен дългуч с големи, клепнали уши. Използвахме кирка с рязана дръжка. Дълбаехме седнали или на колене. Бяхме си ушили специални наколенки с възглавнички, да не ни се ръбят капачките. Дланите ми се покриха с мазоли, по-дебели от гьон.

Колкото по-дълъг ставаше тунелът, толкова по-трудно се дишаше. Наложи се да направим няколко отдушници, които после зарихме.

След близо три месеца къртовски труд изкопахме 75-метров тунел, който свършваше с един процеп в отвесните скали над дерето – на 5 метра височина. Така, докато шумкаджиите бродеха на чист въздух из планината, аз се гънех като червей нощем под земята и дъх не можех да си поема.

Тунелът се оказа много полезен. Броят на мъжете в отряда рязко се беше увеличил. Всички те чакаха някой да ги нахрани. Фурната на хана взе да бълва хлябове, които по тунела стигаха до гората.

Два месеца всичко вървеше добре, но се намери предател – един мухльо от Кърджали, който ни изпя. Бяха го заловили след една блокада. Били му два шамара и казал всички имена, които знаел.

Една сутрин в края на юли полицаите разбиха вратата на хана и ни хванаха по бели гащи. После обърнаха двете къщи и кръчмата с главата надолу, но така и не намериха нещо, дето да ни свързва с партизаните. Не намериха и входа към тунела, защото нямаше откъде да знаят за него. Цял ден седяхме с дядо вързани – не ни дадоха и глътка вода, само от време на време ни шамаросваха и псуваха. Вечерта ни качиха на една закрита камионетка – вътре в каросерията вече бяха натоварили Пеко, Нейко и още един наш съселянин – Сотир, когото според мене бяха набедили, че е комунист.

Тръгнахме нанякъде и цяла нощ не се спряхме. Чак на сутринта ни наритаха да слизаме. Бяхме се озовали в някакъв заден двор с високи зидове. Казаха, че сме пристигнали в Радомир. В тоя град бяха евакуирали от София част от дирекцията на полицията. Там караха най-опасните държавни врагове.

Разделиха ни в отделни килии и ни дадоха по един комат и буркан с вода.

Сигурно съм подремнал час-два. Събудиха ме с шутове и ме качиха на един таван. Там двама дебелаци по потници, с униформени полицейски панталони, седяха зад една маса и чоплеха семки. Те ме питаха мога ли да ги заведа до лагера на шумкарите. Казах, че не мога, което си беше истина, защото никога не се бях качвал при партизаните. Дебелаците обаче не ми повярваха.

– Я, подай напред ръце! – каза единият и извади от чекмеджето на масата тънка пръчица – шибучица.

Протегнах отворените си длани, покрити с мазоли, а той ме перна с пръчицата през пръстите. Не се сдържах и изохках.

– Спомни ли си къде са шумкарите? – попита полицаят.

– Не – рекох.

Тогава вторият дебелак измъкна отнякъде една дрянова тояга и ме млатна с всички сили през ръцете.

Изревах от болка, а той попита:

– А сега спомни ли си?

– Не – казах.

После взеха да ме бият кой където свари – и с тънката пръчица, и с дебелата тояга. Направо ме смляха. От шибучицата оставаха тънки кървави дири, а от тоягата – дебели морави ивици.

Още същата нощ натовариха пак цялата ни група в камионетката и ни подкараха нанякъде. Всички бяхме подути от бой. Лявото ухо на Нейко висеше, закъсано от дърпане. Освен нас петимата от Тополка в каросерията се качиха и трима полицаи.

Не след дълго колата спря и слязохме. Бяхме се озовали на някакъв баир, под нас се виждаха светлинките на Радомир. Развързаха ни ръцете и ни дадоха по една кирка.

– Копайте – казаха, – ама гледайте да е по-дълбоко, иначе чакалите после ще ви разнасят.

Издълбахме голяма яма. След това мене ме дръпнаха настрани, а дядо Захари, Пеко, Нейко и Сотир ги застреляха като кучета – един по един. И бутнаха телата им в дупката.

– Ти имаш късмет, че не си пълнолетен – каза ми началникът на полицаите. – Закопай ги сега тия и това да ти е за урок!

Зарових аз ямата и запомних точното ѝ място, а три месеца по-късно – при новата власт, препогребахме телата в гробището на Тополка и ги оплакахме и опяхме, както си му е редът, за да почиват в мир душите на загиналите.

След това още няколко пъти ходих до Радомир. Научих, че тази местност, където застреляха дядо, се казва Рестова глава. Там, в продължение само на няколко месеца, били избити и заровени около 800 души.

Оказа се, че аз съм единственият оцелял свидетел, затова ме търсеха хора от цяла България, за да ме питат дали не знам къде са закопани техните роднини. Нямаше как да им помогна.

Край на записа.

През пролетта на 2000-та година почина сестрата на бай Васил. Тя нямаше наследници и Императора ми предложи да купя къщата ѝ. Цената беше много добра и не се колебах дълго.

С Мария и децата се преместихме да живеем там. Така с Васил Странджев станахме съседи – делеше ни само един двор. Всъщност той обитаваше бившия хан, а ние купихме къщата на дядо му.

Когато оглеждах имота и слязох за първи път в мазето на бъдещия си дом, Императора ми каза:

– Не съм сигурен дали ти споменах, но тунелът, дето го копахме през 44-та, има и разклонение, което стига дотук.

Преместихме една огромна празна каца, а под нея зейна отвор с няколко каменни стъпала, водещи надолу. Императора извади две фенерчета и слязохме под земята.

Тунелът беше висок около метър и почти толкова широк. Придвижвахме се в него, като се опирахме на ръце – както ходят горилите. През двайсетина метра имаше оширения, за да може двама души да се разминат. Много от подпорите се бяха наклонили застрашително и сякаш едва удържаха товара си. Въздухът се дишаше трудно – беше тежък и спарен.

След един завой, който явно обикаляше голяма скала, пред нас просветна изходът – като циклопско око, но отвесно.

Краят на тунела представляваше каменна тераса, надвесена над отвесни скали. На пет-шест метра под нея имаше сухо дере, обрасло с храсталаци.

– Тука с едно въже пускахме чувалите с храна – обясни Императора, – а шумкаджиите долу я прибираха. Съвършена конспирация, нали?

– Но е достатъчен и един предател, да оплеска работата – промърморих.

– След 44-та година – продължи бай Васил, – чак до 1987-а друг човек, освен мене, не беше стъпвал в тунела. Мислех си, че само аз зная тайната му, защото другите, които го прокопаха, загинаха при Радомир… Та през същата тази 87-а службите здраво ме притискаха. То и аз тогава прекалявах. Всичко, което иманярите изкопаеха, минаваше през мене, понеже плащах най-добре. А колкото по-добре плащах, толкова повече ми носеха. Купувах всичко по-ценно – монети, ритони, всякакви златни древни неща, и ги продавах през един хърватин в Австрия. Забогатях като Крез. И къде, мислиш, държах съкровищата си?

– Тука, в подземието? – казах.

– Позна – усмихна се Императора. – Тунелът беше заприличал на пещерата на Али Баба. Само Националният исторически музей с Панагюрското съкровище можеше да ми съперничи. Оказа се обаче, че един от мулетарите на партизанския отряд – Данчо Пелтека, един от тия, дето поемаха долу в дерето торбите, се издигнал в милицията до чин генерал. А пък Петър Кьосев – ченгето, дето денонощно ме следеше, за беля му станал зет. Седнали една вечер двамата да си пият ракията и от дума на дума Кьосев се оплакал, че ми е правил поне пет обиска, но нищо ценно не намирал. Тогава Пелтека си спомнил за подземния тунел и още на другия ден тука се изсипаха три буса с милиционери. Обърнаха ми къщата с главата надолу, но пак не откриха входа на подземието. Не се отказаха обаче и докараха в дерето алпинисти. Така успяха да влязат в тунела през процепа в скалата. Взеха ми всичко и ме арестуваха. Два месеца лежах в следствието, но отричах, че златото е мое и така се отървах. Слава Богу, не бях оставил по него отпечатъци.

– Ами ауреусите – попитах, – тях откриха ли ги?

– Не успяха да ги намерят – усмихна се Императора. – Монетите са на едно по-специално място. Те са наблизо, но при тях може да се влезе само с чисти помисли.

Спомени на Васил Странджев. Аудиозапис от март 1999 г.

Девети септември 1944 г. ме завари в Хасковския затвор. Точно на тоя ден навърших 18 години.

Когато Червената армия влезе в България, ме назначиха за официален преводач към щаба на Трети украински фронт. Прикрепиха ме към един полковник – Сергей Багнюк. Той беше офицер със специални пълномощия. Проверяваше сигналите за нарушаване на дисциплината, затова обикаляхме с една джипка различни войскови части. Всички се страхуваха от Багнюк. С един рапорт той можеше да изпрати човек в Сибир.

Веднъж му заявих, че мечтая да се бия на фронта срещу фашистите и Багнюк много се постара да изпълни желанието ми. След много перипетии уреди да ме изпратят в парашутно-десантна школа в СССР

Така в края на октомври 44-та година ме качиха на влака – и хайде в Москва. Там ме облякоха в униформа и няколко дни ми правиха всевъзможни медицински прегледи. После ме натовариха на един самолет с още петдесетина момчета и 4-5 часа летяхме нанякъде. Когато кацнахме, един капитан отвори вратата на аероплана. Вътре нахлу снежна фъртуна, а офицерът се засмя гърлено и каза:

– Добре дошли в Сибир, другари!

Школата продължи четири месеца. Спяхме в къщи, сглобени от чамови трупи и се отоплявахме с дърва от тайгата. Наблизо минаваше голяма река и черпехме вода от една дупка в леда. До обяд бяхме като ученици – седяхме в класна стая и ни преподаваха немски език или тактика. Следобеда обикновено тренирахме ръкопашен бой и стрелба. Веднъж на десетина дни ни правеха разни учения – скачахме от движещ се камион, тичахме десетки километри в снега, пълзяхме по полоса с телени мрежи, борехме се с озверели кучета вълча порода, катерехме се като алпинисти по ледени стени. След втория месец започнахме и скокове с парашут – и денем, и нощем.

Накрая тялото ми заприлича на машина за убиване.

Близо една четвърт от момчетата не издържаха чисто физически и ги препратиха в други поделения.

След последните изпити командирът ни строи на плаца и каза:

– Довечера ще скочите с парашут в тайгата. Ще носите само карта, компас и нож. Който оцелее и достигне зададения обект, ще завърши школата и ще бъде произведен в чин сержант. Пожелавам ви успех!

Излетяхме по мрак и след около час започнаха да ни пускат един по един – на достатъчно дълги интервали, за да не се срещнем и да си помагаме долу. Струва ми се, че самолетът се движеше в полукръг около целта. Дойде и моят ред. Скочих и мракът ме погълна. Беше тъмно като в рог и не можех да се ориентирам надолу или нагоре летя. Парашутът ми се отвори с оглушително изплющяване. Чак след това осъзнах, че под мене бледнее снегът на тайгата. Духаше пронизващ вятър, който ме понесе като перце нанякъде. Полетът ми беше напълно неуправляем и завърши в една горичка. Така и не можах да се приземя – забих се в клоните на кичест бор и увиснах като прани гащи на 4-5 метра над земята. Нямах много време за умуване, трябваше да се движа, иначе щях да замръзна. Откачих се от парашута и полетях като камък надолу. Паднах по всички правила, но снегът не ми се стори много мек. Преряза ме болка в десния глезен. Няколко минути полежах на една страна, после си свалих ботуша и опипах крака – явно не беше счупен, а само навехнат. Когато болката взе да затихва, сложих снегоходките и успях да се изправя. Нямах нито кибрит, нито фенер. Трябваше просто да се движа до разсъмване, тогава щях да се ориентирам накъде да вървя. Тръгнах без посока, куцукайки. Нощта ми се стори безкрайно дълга. Кракът все по-силно ме болеше, а и все по-бавно се движех. Нямах късмет и с посоката – на сутринта се наложи да я коригирам с цели 30 градуса.

Вървях, вървях… Темпото ми беше твърде бавно, но поне го поддържах равномерно. Час подир час. Край мене се стелеше безкрайна бяла равнина – монотонна и мъртва.

Когато мръкнеше, въздухът ставаше режещ и труден за дишане.

На втория ден сухарите свършиха и започна да ме мъчи глад. Слава Богу, с водата нямах проблем – тъпчех сняг в манерката и я пъхах под шинела, до гърдите, а след около час изпивах по две-три глътки и пак зареждах сняг. Свикнах с болката в глезена, но губех сили и се налагаше да правя все по-дълги почивки.

След третата безсънна нощ отчаянието ме завладя – разбрах, че нямам сили да издържа. Очите ми започнаха сами да се затварят. Ако се оставех да заспя, бялата смърт щеше да ме целуне. Вече не си усещах пръстите на краката.

Представих си как тялото ми се втвърдява и побелява…

Непогребан войник в бялата пустош!

Изведнъж зърнах няколко паднали дървета, чиито стволове бяха така преплетени, че образуваха естествен заслон, затрупан със сняг. Реших да подремна в тая природна колибка, пък каквото ще да става – дори да не се събудя. Наведох се, за да се промуша между дънерите. Тогава със страховит рев току пред мене се изправи огромен мечок и – вместо да ме захапе, разпери предните си крака – сякаш искаше да ме прегърне. Извадих ножа и го забих в сърцето му. Той падна като подкосен назад, по гръб.

Без да се бавя, разпорих корема на животното, събух ботушите, развих партенките и напъхах премръзналите си крака между червата на звяра. Обля ме живителна топлина.

Когато трупът изстина, остъргах стъпалата си, навих партенките и обух ботушите. После одрах набързо кожата на мечока, премъкнах туловището вътре в бърлогата и полегнах върху него, свит на кълбо. Покрих се с кървавия кожух и заспах.

Няколко часа сън ми бяха достатъчни, за да се събудя жив и отпочинал. И гладен.

От всяка от лапите на мечока изрязах по две-три ивички месо. Бяха жилави и не можах да ги преглътна, но ги сдъвках, изсмуках и изплюх.

Изправих се на крака и още същата вечер достигнах целта – глуха деревня – селце от шест бараки, зачукани посред нищото.

Първи ме посрещна командирът. Прегърна ме и каза:

– Ех, синко, вече бяхме загубили надежда, че ще оживееш.

После ме наляха с водка и бульон, вкараха ме в добре затоплена руска баня, а щом кожата ми подпухна от парата, ме нашибаха с метличка от клонки.

Така оцелях, но трима от моите другари не успяха – вятърът за беда ги отнесе твърде далеч. През следващите дни дори не се и опитаха да потърсят вкочанените им тела. Обявиха войниците за герои, изчезнали по време на бойна акция.

След месец ме прехвърлиха на фронта. Нашата въздушно-десантна част беше базирана югоизточно от Будапеща. По време на операцията за превземането на Виена няколко пъти скачах с парашут в немския тил. Хвърлях се в боя като безумец. Въпреки че край мене постоянно пищяха куршуми, все ми се разминаваше без драскотина.

Още на втората седмица ме наградиха с орден „Слава“, трета степен, а само месец по-късно ме закичиха и с втора степен. Тоя орден беше приемник на Георгиевския кръст за храброст отпреди революцията и много се тачеше в армията.

През април 45-а година ме избраха да участвам в специална акция. От предварителния инструктаж стана ясно, че сме натоварени със задачата да спасим от унищожение ценни произведения на изкуството. През време на цялата война Хитлер беше грабил от евреите, а също и от музеите в окупираните територии всевъзможни исторически ценности, картини и скулптури – с идеята да ги експонира в град Залцбург. Там беше започнал строителството на огромен музей, който трябваше да засенчи Лувъра. Затова в разни хранилища из Австрия и Бавария се пазеха множество крадени художествени произведения и артефакти. При бързото си отстъпление немците едва смогваха да си приберат тези съкровища, а каквото не можеха да отнесат, палеха го.

Съветското разузнаване се беше добрало до информация, че в един алпийски замък на северозапад от Виена, недалеч зад линията на фронта, са складирани много музейни експонати. Трябваше да скочим там, за да попречим на немците да ги изнесат към Берлин, а после да останем на място, докато дойде нашата пехота.

Самолетът ни изсипа малко преди зазоряване. Събрахме се в една горичка над замъка. Снегът още не се беше стопил, затова носехме бели маскировъчни дрехи и се движехме като призраци между дърветата. Групата ни наброяваше точно 48 души, само опитни бойци, въоръжени с леко автоматично оръжие.

Замъкът стърчеше на една скала – като орлово гнездо, от което можеше да се наблюдава цялата долина. Беше ограден с яка каменна стена. Имаше голям, почти равен двор, в който се извисяваха няколко вековни дървета.

Снайперистите ни с един залп ликвидираха повечето от стражите по зидовете и нахлухме през главната порта като лавина. Преди немците да се събудят, пресякохме двора и се добрахме до замъка. Намятахме през прозорците на стаите десетки гранати, а после влетяхме вътре в сградата и застреляхме оцелелите. Десетина души нагоре по етажите отвърнаха на огъня, но за около час се справихме и с тях.

Когато битката утихна, вече бе съмнало и пролятата кръв аленееше по снега.

В сражението загубихме двама души, други двама бяха лошо ранени. Избитите немци нямаше кой да ги брои, но докато оглеждах залите, внимавах да не се спъвам в телата им.

Оказа се, че в замъка няма скрити съкровища. По стените на два реда висяха множество портрети на благородници, но те явно си бяха от рода на местните владетели.

Пръснахме се да огледаме прилежащите към имението сгради. На трийсетина метра от замъка имаше огромна изба, издълбана в скалата. През портата ѝ спокойно можеше да мине камион. Помещението приличаше на тунел – беше дълбоко поне петдесет метра. Бях от първите, които влязоха вътре.

В избата цареше кучешки студ. По каменния ѝ таван висяха неподвижно стотици прилепи. От двете страни на централната пътека бяха наредени много бъчви с различна големина.

– Тая пиячка цял живот не можем да я излочим – обади се едно от момчетата.

Щом очите ми привикнаха със сумрака, видях рамките, подредени внимателно върху дървени скари между бъчвите. Бяха стотици, увити в еднаква амбалажна хартия. Разопаковах една от тях и я вдигнах срещу светлината. Пред погледа ми грейна ликът на Богородица, държаща заспал младенец. Картината явно беше музеен експонат, в долния ѝ десен ъгъл имаше метална плочка, върху която се четеше името на автора – някакъв италианец.

В тоя момент на входа на избата се появи нашият командир капитан Бондарев. Щом го зърнах, вдигнах картината над главата си и изкрещях:

– Другарю капитан, намерихме ги!

Командирът присви очи, погледна Богородица и прехапа устни.

– Пълно е със стари картини – казах.

– Трябва да се изтегляме в планината – отсече капитанът. – Фрицовете са успели да се обадят на своите и отдолу иде цяла армия.

– Ами картините? – попитах.

Командирът поклати глава:

– Няма да жертвам бойците си за някакви картини.

– Кой знае какво още са скрили вътре… – промърморих и поех с енергична крачка към дъното на избата.

Капитанът ме последва мълчаливо, явно и той беше любопитен да види края на тунела.

Спрях се до две огромни бъчви, обърнати вертикално.

– Тука има нещо – казах.

– Има вино – рече капитанът.

– Не е вино – ухилих се аз. – Има злато.

– Откъде знаеш? – попита командирът.

– Знам – отвърнах, а после свалих от рамото си автомата и изстрелях един откос в първата бъчва.

– Какво правиш, дявол да го вземе… – кресна капитанът.

Гласът му бе заглушен от плясък на хиляди криле – прилепите от тавана се пробудиха и полетяха бясно около нас. Едновременно с това отекна звън на метал – от дупката, която бях пробил в дъските на бъчвата, потече водопад от златни монети. Стотици златни пари, различни по блясък и големина, падаха върху каменния под и се търкулваха на всички посоки.

Обърнах се и пуснах един откос с автомата и във втората бъчва. Оттам се посипаха пръстени, бляскави обици, златни зъбни коронки, разни брошки, даже и един златен часовник.

– Боже мили! – прекръсти се командирът. – Тука има тонове злато.

По някое време се поокопитих и попитах:

– Другарю капитан, какво да правим сега?

Командирът си свали фуражката, почеса се по остриганото теме, вдигна глава и бавно огледа тавана на пещерата. Каза:

– Трябва да взривим входа на избата.

После хукна навън.

Идеята му не беше лоша. Немците нямаше да смогнат да разчистят камъните до идването на нашата пехота. Така щяхме да изпълним мисията си.

Сапьорите ни обаче много се бавеха със слагането на експлозива, а по пътя от долината към нас пълзеше цяла колона: един танк, една полугъсенична машина „Круп“ с картечница и 7-8 камиона „Опел Брук“, явно натъпкани с войска.

– По-бързо, по-бързо! – крещеше капитанът.

В един момент на всички ни стана ясно, че няма да имаме време да се изтеглим в планината. Разбрахме, че сме в капан. Чак тогава командирът поиска по радиостанцията помощ от въздуха, но вече бе късно – танкът ни подпука и набързо направи няколко дупки в каменната ограда.

После немците ни обградиха от всички страни, обсипвайки ни с дъжд от куршуми. Битката беше неравностойна. Нашите воини взеха да гинат един подир друг.

Отстъпихме оградата и заехме позиции в замъка, а танкът насочи дулото си срещу нас и всеки изстрел на оръдието му пробиваше голяма дупка в стената на каменната сграда.

По някое време сапьорите извикаха, че са готови, но точно преди да взривят експлозива, картечницата ги покоси.

Тогава командирът заповяда:

– Някой да запали проклетия фитил!

Бях най-близо до вратата и хукнах към избата. Полетях като вятър през открития двор, а куршумите свистяха оглушително край ушите ми. Стигнах до портата и залегнах зад прага и. Още с първата клечка успях да запаля бикфордовия фитил. Той заискря ослепително, като бенгалски огън.

– Готово! – изкрещях.

Въздъхнах и се огледах. Оставаха ми точно две минути да се махна нанякъде, иначе върху мене щяха да се изсипят тонове камънак. Нямаше как да се върна назад – в открития двор ме дебнеше сигурна смърт, затова запълзях енергично навътре към спасителния мрак на избата. Няколко метра се влачих като гущер и щом реших, че вече съм невидим, изправих се на крака и хукнах. Не бях направил и десетина крачки, когато навън почти едновременно избухнаха 2-3 гранати, а после се разнесе страховита пукотевица – истинска канонада. Докато тичах, четири куршума ме застигнаха и надупчиха. Чух ги как се блъскат в ребрата и лопатката.

Добрах се някак до бъчвите със злато, прикрих се между тях и успях да хвърля един поглед назад.

Капитан Бондарев ме беше видял как паля фитила и влизам навътре в избата. Трябвали са му няколко секунди, за да прецени, че след взрива той и останалите момчета са обречени и нямат шанс да удържат позицията си срещу превъзхождащия ги враг. Затова беше издал заповед: всеки който може, да се скрие вътре в избата. Казал това командирът, хвърлил граната и хукнал първи през открития двор, като така увлякъл и онези които се колебаели. Тогава не разбрах колко са оцелелите след страховитата канонада, но мене ме застигнаха куршумите, насочени срещу момчетата, тичащи към портата.

Миг преди да догори фитилът, сложих ръце върху темето си, забодох надолу очи и отворих широко уста, за да не ми пукнат тъпанчетата. Точно тогава до коляното ми проблесна златен ауреус. Върху него беше изсечен типичен римски профил с царска корона на главата. Протегнах се и сграбчих монетата.

После земята се разтресе с грохот. След ослепителния огън падна мрак.

Навярно съм заспал, защото стана нереално тихо и тъмно – като в сън.

– Как си? – чух по някое време дрезгав мъжки глас и обърнах глава.

Срещнах погледа на две сини очи, които светеха така, сякаш морето се отразяваше в тях.

– Добре съм – отвърнах машинално.

– Не си добре – поклати глава мъжът. – Кръвта ти изтича. Тези рани в битка ли ги получи?

– Да – кимнах.

– Тогава посрещни смъртта с отворени обятия и ѝ се радвай! – каза мъжът. – Защото най-важното за един воин е да намери смъртта си в битка.

– Много съм млад – промърморих. – Не ми се мре още.

– Не ми ли вярваш? Погледни ме! – мъжът обърна глава, така че да огледам профила му. – Позна ли ме?

– Ти си императорът на Рим – казах.

– Да. Аз съм злочестият Силбаннак. Ако бях загинал по време на някоя от славните ми битки, щяха вечно да славят името ми, но нямах това щастие.

Убиха ме като псе, обругаха ме и хвърлиха мъртвото ми тяло в един сух кладенец, където костите ми още белеят.

– Може и ти да си сгрешил нещо – рекох.

– Веднъж преди години, по време на лов… – императорът седна до мене върху каменния под, – преследвах елен с огромни рога. Гоних го дълго с бързия си кон. На няколко пъти го застигах, но той се изплъзваше с грациозни скокове. Накрая кучетата го натикаха в един гъсталак и там рогата му се заплетоха в клоните. Еленът напрегна отчаяно мощните си мускули, но не успя да се освободи. После се просна изтощен. Тогава го пронизах с копието си, но на мига осъзнах, че безпомощното животно не заслужаваше такава грозна смърт. От този ден насетне съдбата ми се обърна. Боговете ме разлюбиха и така се озовах на дъното на кладенеца… Ех, защо не загинах в битката с галите?

Изведнъж сините очи изгаснаха и аз се събудих от пронизваща болка. Обля ме ослепителна светлина.

Озърнах се. Лежах по корем върху някакво твърдо легло, а на пода до мене се търкаляха кървави бинтове.

Отново усетих болка и изохках.

– Събуди се – чух женски глас. Отдавна не бях чувал женски глас.

Опитах да се раздвижа и разбрах, се съм вързан здраво за леглото.

– Момче, не мърдай! – това вече го каза някакъв мъж. – Целият си надупчен. Опитвам се да ти извадя куршумите от гърба.

Надигнах очи и видях няколко кревата, върху които лежаха бинтовани хора. Бях се озовал болница.

Отново ме преряза болка, но вече започвах да свиквам с нея.

– Хич не обичам да вадя куршуми от гърбовете на нашите войници – промърмори докторът, който ме оперираше. – Куршум в гърба – какво означава това, боецо? Означава, че врагът те е прострелял, докато си бягал, за да си спасиш животеца. Всичко е ясно!

В тоя миг се чу и гласът на моя командир:

– Другарю полковник, разрешете да доложа!

Явно Бондарев беше на някое от леглата зад гърба ми.

– Какво има, капитане? – попита докторът.

– Боеца, когото оперирате – каза командирът, – прояви истински героизъм в боя. Единадесет души оцеляхме благодарение на неговата храброст.

– Не знаех… Браво! – взе да мънка полковникът.

– Ще се постарая да го върна при живите.

Не знам колко се е постарал докторът, но един от куршумите остана в тялото ми и още плува някъде над сърцето.

Все пак се върнах при живите. Това го дължа на момчетата от взвода, които бяха успели някак да затапят раните ми и да спрат изтичащата кръв. После те ми разказаха, че сме прекарали погребани живи в мрака на избата около 30 часа.

Само не разбрах къде изчезна златният ауреус, който стисках в шепата си.

Посрещнах 9-и май в болницата. Вече можех да сядам на леглото, но още бях бинтован. Почерпиха ни за победата с по една водна чаша водка.

В края на месеца ме закараха със самолет до Москва и ме настаниха в един санаториум до град Загорск. Там добре се грижеха за мене – още на втората седмица стъпих на крака и започнах да се разхождам из двора.

Една сутрин в стаята ми влезе домакинът. Носеше окачалка с чисто нова парадна униформа.

– Ставай, момче – каза. – Трябва да премериш тоя мундир, да видим дали ти е по мярка, защото утре си поканен на тържество в Кремъл.

– Сигурно има някаква грешка – потърках сънените си очи. – Това е офицерска униформа. Аз съм старшина.

– Няма грешка – ухили се домакинът. – Ти ще отидеш в Кремъл като старшина, но ще се върнеш оттам като младши лейтенант. Нищо повече няма да казвам.

На другия ден, в Георгиевската зала на Кремъл, маршал Жуков лично ми връчи орден „Слава“ – първа степен. Да си призная, едва издържах дългите речи и стоенето „мирно“. По някое време, докато зяпах позлатените тавани, всичко пред очите ми взе да трепти като в мараня, но след няколко минути се съвзех.

Орденът „Слава“, първа степен, е от чисто злато – проба 950. Дава се само на тези, които преди това са получили трета и втора степен. Автоматично бях произведен в по-висок чин.

Може би ме чакаше добра кариера в армията, но лекарите прецениха, че здравето ми е сериозно увредено и вече не съм годен за военна служба. Уволниха ме с право на пожизнена пенсия.

Така още 18-годишен се превърнах във ветеран от войната. В края на август 1945-а се прибрах в България.

Край на аудиозаписа на В. Странджев. Март, 1999 г.

В една неделна сутрин на 2002 година, в средата на август, ме събуди изстрел. Вдигнах се от леглото, отидох до прозореца и дръпнах пердето. Точно се развиделяваше, улицата бе пуста и нищо не помръдваше – пълно безветрие. Сетих се, че миналата неделя бяха открили ловния сезон. Сигурно гърмеше някой подранил авджия. Върнах се да си доспя. Пак взех да се унасям, когато забръмча мерцедесът на Императора.

„И бай Васил е тръгнал рано-рано нанякъде“ – казах си.

Не бяха минали и десетина минути и зазвъня джиесемът ми. Въздъхнах тежко, протегнах се и го вдигнах.

– Юлиане – чух гласа на Императора, – много съм зле. Моля те, ела вкъщи! – само това каза и затвори.

Обух набързо едни шорти и хукнах през двора.

Заварих бай Васил проснат по корем върху леглото, потънал в кръв.

– Какво става? – извиках.

– Някой ме простреля, както си спях – каза тихо той и отмести ръката си, с която притискаше раната отзад на хълбока.

Видях алена дупка от куршум.

Изсипах аптечката върху масата, намерих бинт и се заех да правя стегната превръзка, за да спра кръвта. През това време жена ми, която беше дотичала подир мене, извика бърза помощ. Ръцете ми трепереха.

– По-спокойно – засмя се криво Императора. – Не ми е сефте.

– Видя ли кой е? – попитах.

– Не – отвърна бай Васил.

– Преди малко чух някой да изкарва мерцедеса от гаража – казах.

– Значи е бил Бангьоза – поклати глава Императора. – Няма го тука, нали? Гръмнал ме е и е избягал. Поне да ме беше уцелил като хората. Усетих, че напоследък гледа странно и рови из къщи… Той няма много акъл. Някой му е дал оръжие и му е платил.

Справих се някак с превръзката, седнах на стола до леглото и скръстих ръце. Мария излезе на улицата да посрещне линейката. Бай Васил се отпусна по корем и се унесе за няколко минути, а после изведнъж се сепна и ме попита:

– Юлиане, помниш ли, преди време говорихме, че ако се наложи, ще те помоля за една услуга?

– Да, спомням си. Каквото поискаш, ще го изпълня.

– Чуй ме първо… – каза Императора и си пое дъх. – Може случайно да предам Богу дух и колекцията ми ще остане незавършена. Само ти си подготвен да добавиш към нея последния ауреус. Ако обещаеш да го направиш, ще умра спокоен.

– Добре, ама как ще стане това? – попитах.

– Нали помниш Ухото, Попа и Махалото – колекционерите, с които те запознах в клуба на културните дейци в Монтана? Уговорил съм с тях сделка, в случай, че съм умрял. Все някога – след година или след десет, последният ауреус ще попадне в ръцете им. Тогава те тримата заедно ще ти го донесат, а ти в замяна ще им дадеш всичкото злато, което съм спестил през живота си – това е торба с десетина кила разни ценни монети. Ако обаче само един от тримата се появи, значи ще се опита да те измами.

– Къде е тая торба? – попитах.

– Само ти можеш да я намериш – усмихна ми се Императора. – Тя е на едно тайно място, долу в тунела. Дотам ще те заведе ауреусът на узурпатора Силбаннак.

– Силбаннак?

– Да, това е последният ауреус? Ако някой ти каже, че не съществува, не му вярвай! Аз съм го държал в ръка – в избата на австрийския замък. Сложи монетата при останалите, а после прави с колекцията каквото решиш.

– Слушай, бай Василе – рекох, – не дърпай дявола за опашката! И този път ще прескочиш трапа.

Императора само махна с ръка:

– Влез – каза, – в указателя на джиесема ми, намери телефона на някой от тримата колекционери и му звънни!

Първо попаднах на името на Богомил Донев – Попа. Набрах номера му и подадох апарата на бай Васил.

– Попе, ти ли си? – започна Императора. – Слушай ме внимателно! Преди малко ме простреляха и не се знае дали ще изкарам до утре… Не ме питай за глупости, искам само да ти кажа, че ако не оживея, остава уговорката за оная сделка. Да, кон за кокошка. Комшията Юлиан ще ви даде торбата, но ако падне и косъм от главата му, сделката се разваля. Това е.

Бай Васил затвори телефона и го пусна на пода.

Бързата помощ пристигна от Хасково точно петдесет минути след повикването. Малко след нея дойдоха и две полицейски коли. Обещах на следователя, че по-късно ще дам показания и се качих в линейката при Императора. По пътя към болницата той се унесе, а по някое време взе да говори в просъница:

– …Съдбата ми се обърна. Боговете ме разлюбиха и така се озовах на дъното на кладенеца. Ех, защо не загинах в битката с галите!

Спомен на В. Странджев от май 2000 г. Запис на касетофон.

През 1946 година изкарах в Хасково последния клас на гимназията и есента се записах студент по история в Софийския университет. Бях си върнал силите, а куршумът вътре в мене не ми създаваше ядове. Настаних се под наем в един таван на улица „Аксаков“. Ходех редовно на лекции, прекарвах много време и в библиотеката – преглъщах книгите като прежаднял скитник в пустинята.

Една вечер, в края на трети курс, си поканих гости на тавана да се почерпим. Дойдоха десетина души, запалиха по цигара и в стаичката стана лисичарник – капандурата не смогваше да изтегли дима.

Докато режех салатата, един от колегите, беше ми адаш, се загледа в рафта с книги, измъкна една брошурка, зачете се и изведнъж подвикна:

– А, какво виждам? Автор Богдан Филов – „Римското владичество в България…“ Това не е ли забранена литература?

– Не е моя – промърморих. – Останала е от хазяите.

– Трябва веднага да я изгориш – обади се някой.

– Богдан Филов беше гад, но научните му трудове не трябва да се забравят – казах, – а после измъкнах книжката от ръцете на адаша и я върнах на мястото и.

Никой повече не отвори дума за забранената литература. Продължихме да си пием и бъбрим глупости.

Гостите си тръгнаха посред нощ. Оставих масата неприбрана и си легнах, ама сън не ме ловеше.

По някое време призори се вдигнах като сомнамбул, измъкнах книжката на Филов, прегънах я надве и я скрих под една разкована дъска на дюшемето. Чак тогава заспах спокойно.

Не беше минал и час, събуди ме думкане на вратата. Отворих, прозявайки се. В коридора стояха двама униформени милиционери и един цивилен с бомбе. Бутнаха ме те навътре, извиха ми отзад ръцете и ги закопчаха с белезници. Цивилният влезе в стаичката, огледа се и веднага се насочи към рафта с книги. Взе да ги вади една по една – разлистваше ги набързо, а после ги хвърляше на пода. Когато изпразни цялата ми библиотека, ме погледна студено и попита:

– Други книги имаш ли?

– Не, за съжаление – отвърнах.

– Дай ги или ще те арестувам! – каза цивилният.

– Това са всичките – вдигнах рамене.

Мъжът свали бомбето си, почеса се по плешивото теме и каза тихо на милиционерите:

– Водете го, ама му свалете белезниците, да не правим циркове по улицата!

Долу на „Аксаков „ни чакаше кола, натовариха ме в нея и ме закараха в Дирекция на милицията до „Лъвов мост“. Там ме свалиха по едни стълби до приземния етаж и ме заключиха в килия. Цял ден ме държаха жаден и гладен. Вътре нямаше нито легло, нито стол – само един влажен циментов под. До вечерта клетките около моята се позапълниха. Някъде към полунощ се чу глас:

– Всички да си свалят обувките и чорапите и да си навият ръкавите и панталоните до коленете!

Взеха да извеждат един по един съкилийниците ми, а после се разнесоха стонове, които кънтяха като в пещера. Дойде и моят ред. Клетката ми отключи дребно човече, тънко като тръстика и не по-високо от метър и шейсет. Беше облечено в униформена риза с навити ръкави. Погледна ме криво и каза:

– Идвай тука!

Тръгнах пред него. Заведе ме в голяма светла стая. Вътре на дървени столове седяха един униформен и мъжът с бомбето, който ме арестува.

Човечето ме накара да легна по корем върху ниска, равна пейка.

– Ще броиш на глас – каза, – от едно до петдесет!

И ме удари по петите с гумен бич. Толкова ме заболя, че веднага разбрах какво се иска от мене и викнах:

– Едно.

– А така – ухили се човечето и пак ме прасна по табаните.

– Две… Три…

Направо си крещях. Когато стигнах двадесет и пет, милиционерът спря, за да си избърше потта и каза:

– Айде сега признавай си всичко, иначе ще караме до петдесет.

– Не знам какво да признавам – промърморих.

И пак се почна. До 50.

След последния удар човечето ми посочи с бича една врата и каза:

– Е там е банята. Отивай да се лекуваш и ако до един час не си се оправил, ще те оставим да спиш тука на голия цимент.

Опитах се да стъпя на крака, но ме преряза болка и паднах на колене. После тръгнах на четири крака. Докато се влачех като пребито куче, табаните ми се подуха – все едно са ги напомпали с въздух.

В банята трима набори вече се лекуваха – бяха насядали около дебел маркуч с ледена вода, поливаха си стъпалата и ги пошляпваха с длани. Наредих се до тях.

След около час и нещо отокът ми поспадна. Върнах се в светлата стая при милиционерите.

– Тичай на място – заповяда цивилният, – да видим дали си се излекувал!

Заподскачах аз от крак на крак, като успявах някак да запазя равновесие.

– Боли ли? – попита ме биячът.

– Много – признах си. – Преди Девети са ме били полицаи, ама не болеше толкова.

– Какво, какво? – надигна глас цивилният.

Усетих се, аз че съм изръсил голяма глупост, но

вече беше късно.

– Ти подиграваш ли ни се? – продължи оня. – Какви полицаи си сънувал, виж се, че още имаш жълто по устата.

Реших да не се обаждам повече.

Цивилният разпореди на човечето:

– Прибери го в клетката, докато го проверим!

Върнаха ме в килията. Другите момчета вече бяха ги пуснали. Седнах на пода и взех да се бия по главата. Що ми трябваше да се хваля какъв съм герой? Ако не си бях отварял голямата уста, щях да съм се прибрал по живо по здраво вкъщи и толкоз.

След около два часа един мустакат милиционер отключи клетката, а щом срещна погледа ми, козирува уставно и каза:

– Другарю младши лейтенант, разпоредено ми е да ви закарам до вашия дом с кола. Явно е станало някакво недоразумение…

От тия думи разбрах, че някъде има мое досие, в което пише кой съм и какъв съм. Иначе как мустакатият милиционер щеше да научи, че съм с офицерско звание от армията.

Колата ме остави точно пред входа на моята кооперация. Беше към 4 през нощта. Пих вода, похапнах и се проснах на леглото.

На другата сутрин мъжът с бомбето пак се появи пред вратата ми. Този път беше много любезен. Водеше трима цивилни.

– Другарю Странджев – каза, – трябва да извършим формален обиск, за да докажем, че сте невинен. Само така ще може да потърсим сметка на доносника, който ви наклевети.

Обискът хич не беше формален. Още на петата минута мъжете откриха разкованата дъска на пода, надигнаха я и измъкнаха брошурката на Богдан Филов.

– Не ви е срам! – просъска в лицето ми оня с бомбето. – Герой от войната… Арестувам ви за укриване на забранена литература.

Закопчаха ме с белезници и тоя път не ги свалиха преди да излезем на улицата.

Два дни по-късно – на 24 април 1949 година, се озовах в трудово-възпитателното общежитие до село Богданов дол, Пернишко. Закараха ме там с още 6 души в закрита камионетка. Посрещна ни началникът на лагера майор Гершанов. Строи ни пред караулното, запали цигара и взе да ни привиква един по един. Щом дойде моят ред, ме попита:

– Ти какъв си?

– Студент съм – отвърнах.

– За какво си тука?

– Не знам – вдигнах рамене.

Като чу това, Гершанов замахна и ми зашлеви един шамар по врата.

– Я върви в оная барака – каза, – да си припомниш защо са те пратили при мене.

В бараката ме чакаха двама старшини. Още на прага единият ми направи подсечка, а щом паднах и двамата взеха да ме ритат, където сварят.

По-късно разбрах, че такъв е обичайният ритуал за посрещане на новодошлите.

Първите три месеца работих в мината като кукар – бутах и закачах вагонетки по 12 часа на ден. Който не си изпълнеше нормата – хвърляха го в карцера или стоеше прав с вдигнати ръце до караулното.

В барака за 30 души спяхме точно 100 лагеристи – натъпкани като сардели. Повечето от тях бяха николапетковисти и анархисти. Имаше доста царски офицери и свещеници. През юли дойде и група младежи, които не бяха плакали достатъчно след смъртта на Георги Димитров. Викахме им гробарите.

В лагера нямаше баня. Миехме се на една помпа със студена вода. Всички бяхме въшлясали и се наложи да ни докарат парна машина да ни обезвъши.

Храна ни даваха, колкото да не умрем. Дневната ни дажба беше килограм черен хляб. Само на копачите в забоя се полагаше по хляб и четвърт.

В средата на лагера имаше масивна сграда с голяма зала с дюшеме. Викахме и „палата“. Беше цялата белосана с вар. Там всяка неделя ни изнасяха превъзпитателни лекции и ни информираха какво е политическото положение. Двама милиционери специално следяха някой лагерник да не заспи. Заспиш ли – хайде в карцера.

Една неделя веднага след лекцията ни изкараха да копаем канал зад селото. Опънаха конец и ни разредиха по двойки през десетина метра. За ортак ми се падна Фердинанд Серафимов – 40-годишен слаботелесен мъж, вечно усмихнат, с фини пръсти, които нищо друго не бяха държали, освен кларнета в Царския симфоничен оркестър.

Аз хванах кирката, а Фердо изхвърляше с лопата пръста. Работехме голи. Слънцето здраво напичаше. Не бяхме изкопали и три метра дължина, когато кларнетистът намери нещо на дъното на канавката и го вдигна пред очите си.

– Виж – каза, – какво изрових.

Между пръстите си държеше посивяла от времето монета. Взех я, да я огледам. Върху нея ясно личеше ликът на римски император. Сърцето ми веднага се разтупка.

– Фердо, имаш ли ми доверие? – попитах.

– Имам ти – отвърна той и се усмихна.

– Това е ценна римска пара – казах. – Аз събирам такива. Ако ми я дадеш, ще ти я платя, когато излезем… Колкото и да струва.

– Добре, давам ти я – засмя се пак Фердинанд.

– Благодаря – рекох и пуснах монетата в джоба си.

– Обаче, ако е ценна, милиционерите ще ти я вземат – предупреди ме кларнетистът. – Нали ни пребъркват.

– Ще я скрия на сигурно място – казах, а после измъкнах парата от джоба и я сложих в устата си.

Продължихме да си копаем – ни лук яли, не лук мирисали.

Спестих на Фердо дребната подробност, че монетата е златна. Мислех да му я покажа, след като я лъсна – в целия и блясък. Но той така и не разбра, че е намерил ауреус. Десет дни по-късно един надзирател го застреля при отдушника на мината. Застреля го в гръб, за да докладва, че лагеристът е направил опит за бягство. А всички знаеха, че милиционерът му има зъб – не за друго, просто го дразнеше безпричинната усмивка на кларнетиста.

Точно девет месеца държах ауреуса в устата си, до дясната буза. Изваждах го само докато се хранех. От слюнката патината падна и той грейна като нов.

През цялото това време добре опознах владетеля, чийто профил беше изсечен на монетата – Марк Аврелий Карин, последния войнишки император, управлявал Рим от 282-ра до 285-а година. Той ми се явяваше често. Обикновено беше надменен и заядлив, ала понякога се размекваше и изпадаше в откровения. Говореше бавно и басово. Никога не се усмихваше. Имаше вид на пехливанин – беше набит и як, с къса подстрижка и гъста къдрава брада. Обичаше да повтаря, че никога не е губил битка. Разказваше как е потушил размириците в Галия и Британия, описваше с подробности похода си до Рейн и победата над квадите.

Когато му се оплаквах колко ме тормозят, император Карин махваше с ръка и казваше:

– Какво знаеш ти?

В началото на август 49-а ме преместиха на работа в местната тухларна. Там правехме тухли на ръка по най-първобитен начин. Нареждаха ни около един тезгях два на два метра и тъпчехме глината в калъпи, които после изнасяхме да се сушат на слънце. За нашата група от седем души нормата беше 4000 тухли на ден и трудно се справяхме.

През ноември ме направиха количкар. Влизах в пещта, натоварвах горещи тухли на количката и после ги изкарвах на рампата. От сутрин до мрак. Работех гол – само с една препаска, ръкавици и червената студентска шапка на главата. Зимата се случи мразовита. От адския пек в пещта излизах навън, където беше кански студ.

Така тялото ми се кали като стомана.

През целия престой в лагера дори веднъж не се разболях – и слава Богу, защото там не ни се полагаха лекарства.

Една сутрин се подхлъзнах и обърнах пълна количка с тухли, затова не смогнах да си изпълня нормата. Още същата вечер се озовах в карцера – стаичка, вкопана в близкото дере, голяма колкото кочина. Стените и бяха иззидани от тухлите, които вадех от пещта. Нямаше прозорци, а въздух влизаше вътре само през процепа под дъсчената врата. Подът беше от вледенена кал. За да не замръзна и аз, започнах да крача в кръг – като вълк в клетка.

По някое време се появи император Карин. Седна на земята, точно по средата на карцера. Явно не изпитваше студ.

– Чувстваш се унизен, нали? – подпита ме той.

– Да – отвърнах ядно. – Защото жертвах живота си за новата власт, бих се геройски и вярвах, че ще се възцари мир и справедливост. Какво стана? Тия, дето се криха под полите на майките си, сега са ме заключили в едно мазе. Не е честно.

– Властта е най-великото удоволствие – императорът се засмя за пръв път, откакто го познавах.

– Който я е вкусил, е готов на всичко, само и само да я задържи за себе си. Вече не го интересуват чест и справедливост, а мисли само за тези, които могат да му я отнемат. А такива обикновено са хората като тебе – хора, способни на геройски подвизи.

– Аз си мисля, че властта е отговорност и грижи – казах.

– Повярвай ми – усмихна се пак Карин, – няма нищо по-сладко и опияняващо от нея. За първи път го осъзнах след победата ми над квадите, когато сенатът ми организира триумф. Тогава влязох в Рим на златна колесница, теглена от четири бели коня. Бях облечен с пурпурна туника и пурпурна тога. В ръката си държах скиптър от слонова кост, със златен орел на върха. Целият град излезе да ме приветства. Тълпите крещяха възторжено името ми, войниците пееха. Храмовете бяха отворени, а улиците – накичени с цветя. Шествието мина по Виа Сакра и се изкачи по хълма към Капитолия. После принесох в жертва бял вол пред храма на Юпитер… Но през цялото време, докато процесията се движеше, зад мене в каляската стоеше един роб. Той държеше над главата ми лавров венец и нашепваше: „Помни, че си смъртен! Помни, че си само човек!“

– Какъв е тоя роб? – прекъснах императора.

– Сенатът го назначава – отвърна Карин. – Такава е традицията. По време на триумфа го чувах ясно, но бързо забравих думите му. След като станах пълновластен господар на света, опитах да открия и нещо друго, което да ме развълнува. Всяка вечер преспивах с различни жени, девет пъти се жених и развеждах. Канех в двореца музиканти, мимове и поети. Вкусвах екзотични блюда от всички краища на земята и ги поливах с уханни вина. Печелех и губех на хазарт купища пари… Но нищо не можеше да ме трогне. Чак когато Юлиан – губернаторът на Панония, поведе войска срещу Рим, за да седне на трона ми, чак тогава – след като го победих в битка, отново се почувствах удовлетворен и щастлив.

– А после? – попитах.

– После водих нова битка – въздъхна императорът. – Срещу Диоклециан. И го победих на бойното поле, но продажните преториански стражи ме заклаха, за да сложат него на трона.

Спрях да крача и погледнах императора в очите. Признавам, че хвалбите и помпозният му тон ме бяха подразнили. Зададох му въпрос:

– А защо ти, владетелят на света, прославен в толкоз битки, седиш сега с мене в тая тясна, хладна дупка – вместо да се излежаваш на слънчевите плажове на Острова на блажените и да беседваш премъдро с останалите герои?

– Значи знаеш къде ме стяга сандалът – каза Карин. – Сигурно се досещаш и за причината – Сенатът не ме удостои с достойно погребение и ми наложи най-жестокото наказание – проклятие на паметта. Затова съм тук, на дъното.

– И докога ще бродиш така? – попитах.

– Не зная – вдигна рамене Марк Аврелий, – но се надявам, че все някога някой мъж, посветен в ритуалите, ще преведе сянката ми до остров Елизиум и ще намеря там покой.

Дори кучешкият студ в карцера не успя да ме разболее. На другия ден отново подкарах количката.

През март 1950 година закриха лагера в Богданов дол и ме пуснаха на свобода. Чак тогава разбрах, че съм изключен от университета. Забраниха ми да стъпвам в София и ме въдвориха в Тополка.

Намерих хана запустял, потънал в паяжини. Не можех да го отворя – вече нямаше частници. Опитах да си намеря работа, но никъде не ме взеха, защото бях враг на народа. Добре, че получавах пенсия на военен инвалид – тя ме хранеше.

Оказа се, че на село още помнят императорския ми прякор и умението да надушвам златото. Не се мина много време и взеха да ме посещават иманяри от цяла България с примамливи предложения. Затова пак тръгнах да обикалям археологическите обекти, а после пращах там копачите с точни инструкции къде да намерят съкровища.

И златото потече. Само ауреусите заделях за колекцията си, с другите монети търгувах.

Имах достатъчно време да се самообразовам. Най-важните книги за историята изчетох на руски. После се наложи да науча латински. Получавах редовно най-новите нумизматически каталози, продавах монети на колекционери от Австрия, Германия и Швейцария. Осигурих си достъп с подставени лица до най-големите европейски аукциони.

Така в началото на 70-те за мене работеше цяла мрежа от добре организирани иманярски групи. Чак тогава спрях да обикалям крепости и могили. Нямаше нужда да захранвам копачите с информация – те бяха толкова много, че ровеха наред и ми показваха всичко, което са намерили.

Когато се почувствах достатъчно богат, издирих сина на Фердинанд Серафимов. И той като баща си беше станал музикант, само че свиреше не на кларнет, а на обой. И не в царския, а в държавния симфоничен оркестър. Запознах се с младежа след един негов концерт в зала „България“. Казваше се Александър. Щом разбра, че сме били заедно с Фердо в Богданов дол, ме покани да му гостувам още на другата вечер.

Едва открих апартамента му в лабиринта от блокове. Живееше в гарсониера с жена си и двете им малки деца. Поканиха ме да седна на разтегателна маса в голямата стая. Бяха се постарали – на трапезата имаше всевъзможни блюда.

Александър ми наля домашна ракия. Вдигна наздравица и каза, че никога няма да забрави деня, в който е станал първокласник. Точно тогава, на 15-и септември, дошли да арестуват баща му. Отвели го, облечен в най-официалния му костюм. После младежът изведнъж млъкна – сякаш буца заседна на гърлото му.

Думата взех аз.

– Виж, Сашо – рекох, – мислех да ти спестя някои неща, за да не си разваляме настроението, но по-добре е да научиш истината.

И му описах тормоза в лагера и разказах как са убили Фердо при отдушника, само защото не можеше да крие усмивката си.

Александър Серафимов беше чувствителна натура. Не можа да се сдържи и се разплака, като остави сълзите да се стичат по бузите му.

– Извинявай, че те натъжих – потупах го по рамото. – Всъщност, причината да те издиря и да дойда у вас е друга. В лагера баща ти намери една римска монета и ми я даде, а аз му обещах да я платя, когато имам възможност. Позабавих се, но монетата е много ценна и от години заделям пари за нея. Сега си връщам дълга.

Като казах това, сложих на масата един пакет, увит във вестник „Работническо дело“, притегнат с бял объл ластик. Развързах го. Вътре бях наредил шест пачки с десетолевки.

Сашо се опули и попита:

– Значи тия пари са за мене?

– Да – отвърнах. – Толкова струва по каталог един златен ауреус на император Марк Аврелий Карин. Можеш да провериш.

Младежът обърна на екс ракията си и се ухили:

– Никога не съм виждал толкова пари накуп. Аз получавам 150 лева заплата.

Станах, наговорих разни любезности за довиждане и си тръгнах.

Край на записа със спомени на В. Странджев от май 2000 г.

Линейката закара бай Васил в Хасковската болница приблизително два часа след прострелването му. Още същия ден го оперираха.

Вечерта успях да вляза при хирурга. Попитах го как е минала операцията.

– Аз си свърших моята работа – каза той, – но раната е много лоша. Не ни остава друго, освен да чакаме и да се надяваме.

Императора живя още шест дена. Почти през цялото това време беше с ясно съзнание и можеше да поддържа разговор. Издъхна в събота, на 31 август вечерта.

От полицията казаха, че съдебните медици ще задържат няколко дни тялото му, защото имало образувано дело за предумишлено убийство. Още на другия ден в Тополка пристигнаха два буса с криминалисти от София. Те опънаха полицейски ленти около къщата на бай Васил и цяла седмица издирваха вътре улики. Ползваха и металотърсачи, но така и не разбрах дали са открили нещо. На два пъти ме разпитваха и след моите показания обявиха Бангьоза за общодържавно издирване.

Вестниците и телевизиите обърнаха твърде много внимание на смъртта на Императора. Какво ли не се изписа и наговори за него. Почти всички журналисти тръбяха, че той е бил босът на иманярската мафия в България.

Погребението се отложи чак за 9-и септември 2002-ра – точно на тая дата бай Васил щеше да навърши 76 години.

На гробището в Тополка се стече много народ. Може би си внушавам, но останах с впечатлението, че разни непознати втренчено ме следят с поглед.

Погребахме бай Васил до жена му. Не останахме дълго до пресния насип, защото заваля проливен дъжд.

После, докато се гощавахме за Бог да прости, на масата до мене уж случайно седна Методи Ананиев – Махалото – един от тримата колекционери, които познавах от сбирката в Монтана.

– Здравей, Юлиане – каза. – Не е добре да ни виждат заедно, затова ще карам направо. Успях да се видя с Императора в Хасковската болница. Той спомена, че ти ще завършиш колекцията му. Нали така?

– Да – отвърнах.

– Това означава, че още от утре аз, в комбина с Попа и Ухото, започваме да издирваме златна монета на Силбаннак. Когато я намерим – може да е и след десет години, тримата заедно ще дойдем при тебе, за да я разменим с една тежка торба, оставена на място, където само ауреусът може да те заведе. Нали така?

– Да – отвърнах, без да си давам сметка, с какво се захващам.

– Значи се разбрахме – потупа ме приятелски по рамото Махалото, после стана, взе си пластмасовата тарелка с варено жито, кимна за довиждане и си тръгна.

През прозореца видях, че двама мъже го посрещнаха, когато излезе навън. Разпознах ги – бяха Ухото и Попа. Тримата колекционери заедно се качиха в един черен автомобил.

Още на другия ден след погребението тълпи иманяри атакуваха Тополка, защото се беше разнесъл слухът, че Императора е закопал имането си край селото. Малджии надупчиха като швейцарско сирене близките околности. Хлебарницата и смесеният магазин едва смогваха да изхранят брадясалите, недоспали мъже, които излизаха от гората.

Една нощ ме събуди звън на счупено стъкло. Отидох в стаята, която гледаше към двора, дръпнах пердето и вперих очи навън, без да паля лампата. Видях, че в хана и къщата на бай Васил просветват фенерчета – там бяха проникнали поне десетина души. Докато се чудех какво да правя, точно под прозореца ми се появиха трима мъже с челници и започнаха да изследват с металотърсач градината, като безогледно ми тъпчеха доматите. Събрах кураж, отворих джама и подвикнах:

– Разкарайте се или ще повикам полиция!

Една от светлинките долу се вдигна и ме заслепи. Чу се глас:

– Даскалче, прибирай се вътре и си налягай парцалите!

Това ме вбеси. Качих се на тавана. Там, върху една греда под керемидите, криех пушката помпа, която Императора ми беше дал. Свалих я, забърсах я от паяжините и хукнах надолу. За патроните се наложи да слизам до мазето. После проверих оръжието и го заредих. Подадох се пак през прозореца.

Тримата мъже още сновяха напред-назад из градината ми.

– Разкарайте се от двора ми – креснах, – иначе ще ви застрелям!

Отдолу ме напсуваха и продължиха невъзмутимо да се разхождат.

Прицелих се и пуснах два куршума над главите им. Шумът на пушката беше оглушителен като топ. Мъжете залегнаха, а после се изнесоха на прибежки. Докато се прехвърляха панически през оградата, не се сдържах, надвесих се през перваза и им извиках:

– Ако се върнете, ще гърмя на месо! Аз съм офицер от запаса и имам достатъчно муниции.

После ме обзе страх. Затворих прозореца, дръпнах пердето и седнах разтреперан на дивана.

Когато се поуспокоих, звъннах в полицията и казах, че съм видял как крадци влизат в съседната къща.

– Може би още са там, още са вътре – добавих.

Затворих телефона и осъзнах, че щом съм повикал полицията, не е добре да държа в къщата си оръжие, с което скоро е стреляно. Със сигурност изстрелите бяха събудили жената и децата – те можеха всеки момент да се вдигнат от леглата, затова трябваше да действам бързо. Реших да скрия пушката и кутията с патрони в партизанския тунел – не се сещах за по-сигурно скривалище. Докато тичах надолу, взех прожектора от долапа под стълбите. Преместих кацата в мазето и слязох решително в дупката.

Въздухът в подземието беше влажен и тежък. Мислех да оставя пушката и да се кача обратно, но открих пресни следи от обувки. Явно полицаите наскоро бяха претърсвали тука и можеше пак да се върнат. Не ми оставаше друго, освен да стигна до края на тунела. След проливните дъждове през последната седмица долу се беше разкаляло и отвсякъде шуртеше вода. Колкото и да бързах, ми трябваше доста време, за да се добера до каменния процеп над дерето. Щом стигнах там, си свалих потника, забърсах отпечатъците по пушката и я хвърлих в гъсталака. После поех обратно, вече по-спокойно.

Докато осветявах с прожектора мокрите стени на подземието, се чудех дали ченгетата от София с техните металотърсачи не са открили вече златото на Императора.

Успях да се изкъпя в банята и чак след това на улицата пред нас спря една патрулна кола. Слязох да посрещна полицаите. Те установиха, че външната врата на хана е разбита и съставиха протокол, който аз подписах като свидетел.

Преди да ме пуснат да си легна, единият от тях ме попита:

– А чухте ли изстрели снощи?

– Да – казах. – Надолу по дерето гърмяха някакви бракониери.

На другия ден, когато се прибрах от работа, заварих пред нас двата буса на софийските ченгета. На пейката пред хана, видимо разстроен, пушеше цигара от цигара синът на бай Васил. Каза ми, че предната нощ някой е откраднал трупа на Императора. Не можех да повярвам и следователят ме закара до гробището с едната служебна кола.

Уверих се с очите си – гробът на бай Васил зееше празен. Вандалите бяха отмъкнали тялото му заедно с ковчега.

– Това явно е работа на иманяри – обясни ми ченгето. – Мислели са, че златото му е закопано с него… – После ме погледна втренчено и каза: – Ние обаче имаме свидетелски показания, според които, точно вие укривате колекцията на Императора и всичкото му злато. Ако ни ги предадете, обещавам да не повдигаме обвинение срещу вас.

– Нямам представа за какво говорите – вдигнах рамене.

– Така ли? – присви очи полицаят. – Лесно ще го проверим. Обаче, ако ме лъжеш, ще те вкарам в панделата.

– Проверявайте – казах и посочих осквернения гроб, – щом си нямате друга работа.

Още на следващата сутрин ми връчиха заповед за обиск и тумба полицаи нахлу в къщата ми. Обърнаха всичко с главата надолу. Провериха с металотърсач подовете и стените, а после и целия двор. Не откриха нищо и определено се ядосаха.

На другия ден ме закараха в София и ме подложиха на разпит с детектора на лъжата. Повечето от смислените въпроси се въртяха около това дали знам къде е златото на императора.

– Не, не – отговарях и казвах самата истина.

Накрая ме пуснаха да си вървя на село и дори не ми се извиниха.

Тленните останки на бай Васил така и не бяха открити.

В началото на октомври неговият физически убиец – Бангьоза, се предаде доброволно в полицията, като направи пълни самопризнания. Защитата му пое виден столичен адвокат, който разпалено обясняваше в съда, че клиентът му е бил подложен на постоянен тормоз и че Императора се е отнасял с него като с роб.

Оказа се, че Бангоза е извършил убийството в състояние на афект, след като е разбрал, че Васил Странджев е преспал с любовницата му – някоя си Мара от съседното село, която беше доведена да свидетелства и потвърди думите на обвиняемия. За първи път по време на процеса чух за тоя любовен триъгълник. Останах с впечатлението, че историята е съшита с бели конци, макар че Императора, въпреки своите 76 години, имаше славата на потентен мъж и жените още го харесваха.

Версията, че убийството е подбудено от вероятен поръчител, така и не беше разследвана.

След законните обжалвания последната инстанция осъди Бангьоза на 12 години затвор. Той излежа седем. Веднага щом го пуснаха на свобода, си купи къща с три декара лозе в едно село до Ивайловград.

Иманярските набези срещу Тополка постепенно оредяха. В къщата на Императора и общия ни двор повече никой не посмя да припари, защото се беше разчуло, че стрелям на месо по неканени гости.

Животът ми пое пак по старите си коловози, но имах едно наум, че някой ден тримата колекционери може да ме потърсят. На няколко пъти слизах в партизанския тунел, опипвах го педя по педя, но така и не намерих някакво скривалище. Даже купих алпинистко въже, пуснах го от скалния процеп на изхода и слязох по него чак долу до дерето. Търсех някакъв знак по каменната стена, но нищо не открих. Прибрах си обаче пушката – едва я намерих в гъсталаците. После тръгнах по течението на рекичката, качих се на пътя при моста и се прибрах вкъщи. Минах пак през тунела и изтеглих горе въжето, за да си имам винаги резервен път за бягство.

Една вечер в края на октомври пред къщата ми спря кола и някакъв мъж похлопа на портата. Слязох да отворя. Беше един от иманярите, с които се запознах в Монтана.

– Здравей, Юлиане – поздрави той. – Помниш ли ме? Аз съм Цеко от Арчар.

– Помня те – рекох. Нямаше как да забравя циганина, който се хвалеше, че лично е разбил 108 римски саркофага.

– Идвам при тебе за една услуга… – каза Цеко. – Може ли да вляза за малко?

– Заповядай – поканих го неохотно.

Седнахме в хола.

– Да почерпя една бира? – попитах.

– С кола съм – завъртя глава циганинът, а после протегна напред черната си длан, върху която блестеше един ауреус. – Моля те – каза, – хвърли едно око на тая монета.

– Не – вдигнах ръце. – Не се занимавам с такива работи. Не съм нумизмат.

– Императора ти имаше доверие. И аз ти имам доверие – усмихна се Цеко. – Провери само дали тоя ауреус е истински и веднага си тръгвам.

Загложди ме любопитство. Взех монетата в ръка – беше с лика на Комод. Подържах я малко, чукнах я театрално с показалец и я върнах на иманяра с думите:

– Фалшива е.

– Браво. Позна – каза циганинът. – Това е най-доброто менте на Комод в България. Трима експерти я гледаха и се подлъгаха.

– Виж, Цеко – усмихнах се криво. – Втори път ме проверяваш…

– Вече ти имам пълно доверие – каза иманярът, бръкна в джоба и извади още един излъскан ауреус. – Ето за тая монета съм дошъл. Много е рядка, много е скъпа. Моля те, Юлиане, кажи си мнението за нея.

Бях се хванал на хорото. Нямаше измъкване. Взех парата в ръка и я огледах. И я опипах. Не успях да разчета името на императора, не разпознах профила му, разбрах само, че монетата не е фалшива.

– Истинска е – отсякох. – Сигурен съм.

Цеко се ухили до уши, прибра си ауреуса в джоба и остави върху масата двеста лева.

– Ето ти хонорара – промърмори и стана да си ходи. – Ти си най-добрият. На твое място щях да стана милионер.

Изпратих циганина до улицата. Преди да се качи на колата си, той се обърна, смигна ми и каза:

– Предполагам, знаеш, че Попа, Махалото и Ухото си развързаха кесиите и накараха всички иманяри в България да издирват под дърво и камък ауреус на Силбаннак. Ти добре познаваше Императора.

Прекъснах го:

– Цеко, казах ти, че не събирам монети и делата на иманярите не ме интересуват. Довиждане и приятен път!

Циганинът запали и си тръгна. Така и не разбрах дали някой го беше изпратил да ме подпитва за Силбаннак, или той просто си клюкарстваше. След посещението му обаче при мене заприиждаха лавинообразно иманяри и нумизмати от цяла България. Носеха ми всевъзможни монети, за да ги проверявам дали са фалшиви. Оставяха ми немалко пари и работата на експерт взе да ми се услажда.

Междувременно продължавах усилено да се образовам, като четях книги, свързани с нумизматиката и древната история. Най-вече се интересувах от войнишките императори. За повечето от тях имаше предостатъчно информация, Силбаннак обаче си беше пълна загадка за науката. Оказа се, че никъде в историческите извори дори не се споменава името му. Съществуването на този узурпатор се доказва чак през 1937 година, когато в Лотарингия откриват негова сребърна монета (антониниан). Тъй като тя била уникална, я обявили за „Светия граал на римската нумизматика“.

Монетата попада в Бритиш мюзеум. Обнародват я през 1940 година. От едната ѝ страна е изобразен Силбаннак с корона, а от другата – Меркурий с богинята на победата в ръка.

Като сравняват антониниана с останалите монети от Римската империя, историците стигат до извода, че вероятно узурпаторът е предвождал войска в Галия по времето на Филип Араб.

През 1996-а година е открита още една сребърна пара с лика на Силбаннак. Тя се отличава от първата по това, че на обратната ѝ страна е изсечен Марс, богът на войната. Втората монета ражда нови хипотези – учените допускат, че узурпаторът вероятно е властвал в самия Рим в периода на управление на Емилиан.

Тук-там можеше да се прочете, че има сведения и за трета монета, но информацията за нея беше забулена в мъгла.

Може би точно тя се беше озовала в ръката на бай Васил в избата на австрийския замък…

В края на септември 2004-та – две години след смъртта на Императора, вкъщи се появи младеж, облечен в скъп костюм. Помислих, че е поредният начинаещ нумизмат и го поканих да влезе. Той се представи като сътрудник на Камен Кокаланов, обясни, че шефът му иска да се срещне с мене и ако съм съгласен, да уточним кога и къде ми е удобно.

Не можах да скрия изумлението си и това предизвика усмивка върху лицето на младежа. Знаех, че Камен Кокаланов е един от най-богатите хора в България. Беше натрупал милиони от масовата приватизация и притежаваше много промишлени предприятия. Иманярите го наричаха с прякора Пора и твърдяха, че той изкупува всички по-ценни находки, като така контролира повечето копачи. Освен това Кокаланов беше успял да легализира изключителна колекция с тракийско злато. Събираше и римски, и византийски монети.

От тоя човек не можех да се скрия. Трябваше да науча какво иска от мене.

– През седмицата съм на работа – казах на младежа. – Свободен съм само събота и неделя. Ако може, да се срещнем тогава.

Сътрудникът на Кокаланов се обади по джиесема на началника си и предаде думите ми. После свали телефона от ухото си и без да прекъсва разговора, ме попита:

– В неделя, десет часа сутринта, ще ви вземе кола от вас. Става ли?

– Да – кимнах.

– Уговорихме се – докладва младежът на шефа си.

Неделята дойде. Станах рано. Обръснах се. Парфюмирах се. Облякох костюма, който Императора ми подари, за да отида при вероятния поръчител на убийството му.

Точно в десет сутринта пред къщата ми спря сребрист ролс-ройс. Когато се появих пред портата, шофьорът излезе, отвори ми задната врата, поклони се леко и ме покани в колата. Беше двуметров негър с фуражка.

Тръгнахме.

– Господин Кокаланов ви кани на гости в дома си. Ще стигнем дотам за два часа – каза шофьорът на чист български и повече не се обади.

След Пловдив се изкачихме по едно дере в Родопите. Пътят беше тесен и доста криволичеше.

По някое време стигнахме до пропускателен пункт с бариера. Излезе охранител в униформа, огледа ни и даде знак да продължим. След около петстотин метра стигнахме друга бариера. От двете ѝ страни тръгваха високи над два метра огради и продължаваха навътре в гората.

И тук ни пропуснаха без бавене.

След още петстотин метра се озовахме в красив парк с ниско подстригана трева, в който бродеха на воля сърнички, а после спряхме пред едноетажна, белосана с вар постройка.

Шофьорът излезе от колата и ми отвори задната вратата, като пак се поклони.

Пред входа на къщата се появи мъж, наметнат с бяла римска тога. Беше около 65-годишен, среден на ръст. Имаше сини очи и остър нос. Стисна здраво ръката ми.

– Приятно ми е, Камен Кокаланов – каза. – Заповядайте!

Преведе ме през тъмен, сводест коридор. Щом го преминахме, излязохме в квадратен вътрешен двор, застлан с римски мозайки. По средата му имаше декоративен басейн с фонтан.

– Надявам се – подхвана разговор домакинът, – не ви притесняват странните ми одежди. Нося ги у дома и се чувствам добре в тях. Въобще, цялата ми къща е една приумица. Направих я като точно копие на древна римска вила от Южна Италия. Построих я без бетон, а вътре никъде няма жици.

– И ток? – попитах.

– Нямам ток – усмихна се Кокаланов. – Нямам телевизия, нямам интернет. Оставям си джиесема в офиса. Отоплявам се с дърва. Вечер си светя със свещници и ставам, щом съмне.

– Виждам, че поне вода има – кимнах към фонтана.

– Направил съм и малък плувен басейн с парна баня, но помпите им са отвън – каза Кокаланов. – Знаете, че римляните са държали на хигиената.

После попаднахме в голямо, светло помещение. Вътре имаше няколко изящни римски статуи, а на специални постаменти край стените блестяха златни тракийски ритони – бяха поне двайсетина. Минах да ги огледам.

– Знам какво си мислите – засмя се Пора. – Наистина е егоистично да им се радвам сам на тия неща. Като оправдание ще кажа, че съм ги завещал на музея и след смъртта ми ще отидат там.

– Прекрасни са – промърморих. – Знае ли се откъде са?

– Не, иманярски са – отвърна Кокаланов. – Ако не бях ги купил аз, щяха да отидат в чужбина.

Не бързах да излизам от залата, но домакинът ме подкани:

– Да минем в трапезарията. Време е за обяд.

Озовахме се в стая с мозайки на пода. През отворените ѝ прозорци се виждаше планината. Върху голяма дървена маса бяха подредени прибори и предястия за двама, с кана червено вино до тях.

Седнахме, отпихме от чашите и Кокаланов попита:

– Знаете ли си прякора, с който ви наричат иманярите?

– Не.

– Викат ви Ученика.

– Така ли? – засмях се. – Цял живот съм бил учител.

– Носи ви се славата – продължи Кокаланов, – че безпогрешно различавате фалшификатите. Това със сигурност дразни тези, дето ги фабрикуват.

Само вдигнах рамене.

– Имам нужда от експерт като вас – каза Пора. – Предлагам ви да започнете работа при мене. С добра заплата.

– Няма да съм ви полезен – отговорих веднага. – Аз не съм експерт. Не познавам монетите. Никога не са ме интересували. Различавам фалшификатите само по интуиция. Не мога да давам гаранция.

В този момент в стаята влезе девойка, облечена с туника. Носеше уханни блюда. Докато ги сервираше, се чу звън на телефон. Момичето видимо се притесни.

– Извинете, забравих го – каза и бръкна енергично в джобчето си. Извади вибриращия си джиесем и го изхвърли навън през прозореца.

После девойката побърза да излезе. Кокаланов я проследи с леден поглед, а след това се обърна към мене и попита:

– Ако ви дам ауреус на Силбаннак, какво ще получа в замяна?

– Не търгувам се монети – отвърнах, без да се замислям.

– Добре – намуси се Пора. – Ще ви попитам направо. У вас ли е колекцията на Императора.

– Не – казах. – Ако не ми вярвате, вашите хора в полицията ще го потвърдят. Там ми задава въпроси с детектор на лъжата.

– Знам – махна с ръка Кокаланов.

Побързах да сменя темата.

– Благодаря за обяда – побутнах празната си чиния. – Не бях ял толкова вкусна яребица.

– Не е яребица – усмихна се Пора, – а друго животинче. В Древния Рим са го смятали за голям деликатес. Латинското му име е глис-глис. Отглеждали са го в огромни делви, наречени глациарии. Най-вкусно е наесен, когато затлъстее. Среща се и в нашите гори. На български се казва обикновен сънливец.

– Едно, дето прилича на плъх? Викаме му съсел – казах. – Това ли съм ял?

– Да – отвърна Кокаланов. – Не се притеснявайте, не е отровно. Тука ми ги отглеждат…

Станах да си ходя. Домакинът ме изпрати до външната врата. Преди да се кача на ролс-ройса, ми каза:

– Ако все пак колекцията на Императора попадне у вас, бъдете сигурен, че аз ще ви дам най-добрата цена за нея.

Сигурен бях.

Около три месеца след разходката с ролс-ройс ми се обади по телефона синът на бай Васил.

– Извинявай, Юлиане – каза, – но се наложи да продам къщата на татко. Нямах такова намерение, но ми дадоха толкова много пари, че не можах да откажа.

Попитах го:

– Камен Кокаланов ли я купи?

– Да. Една от неговите фирми – отвърна синът на Императора. – Как позна?

Пора така и не се появи да си види имота, но в продължение на месец няколко души щателно изследваха къщата. После заселиха в нея един момък – Петьо. Той всячески се стараеше да ми стане приятел и денонощно ме следеше. Живя в дома на Императора цели четири години. После се запиля някъде и къщата запустя.

Често препрочитах спомените на бай Васил. Бях убеден, че те могат да се превърнат в добра литература, но нелепата смърт на героя разваляше всичко. Така и не можах да им измисля един по-достоен финал и се отказах да ставам писател.

В една дъждовна априлска вечер на 2010 година пред къщи спря очукан голф и от него слязоха тримата колекционери – Попа, Ухото и Махалото. Докато пресичах двора, за да им отворя, краката ми се разтрепериха.

Поканих ги в хола. Изключих телевизора и изпратих жена ми в другата стая.

– Намерихме го най-после – каза Махалото и сложи върху стъклената масичка един златен ауреус.

Протегнах се, взех го в ръка. Беше истински – пулсът ми се учести. Сложих си очилата да го огледам. Разпознах веднага лика на Силбаннак – не се различаваше от образите върху двата открити антониниана. На обратната страна на монетата беше изсечен богът Митра, убиващ с меча си бик – като символ на правото и космическия ред.

– Ауреусът е истински – казах.

Никой от тримата колекционери не реагира на думите ми. Само мълчаха и ме гледаха в очите.

Изправих се бавно с монетата в ръка.

– Ще трябва да ме изчакате малко… Дано се получи – промърморих.

Намерих си челника, нахлузих го на главата, преоблякох се и тръгнах към мазето.

Когато отворих входа към подземието, лапнах монетата.

Долу пак се беше разкаляло. Повлякох се през локвите в очакване на чудото. Преминах почти целия тунел и когато стигнах на пет-шест метра от изхода, сърцето ми изведнъж задумка като тежка картечница. Продължих да се движа бавно напред и пулсът ми взе да се успокоява, но щом се върнах обратно – пак се учести. Спрях точно на мястото, което не даваше мира на сърдечния ми мускул. Причуха ми се далечни гласове и вой на вятър. Огледах внимателно всеки сантиметър наоколо и зърнах долу ръб на дъска. На пръв поглед ми се стори, че това е подложката на близката подпорна греда, но като разчистих пръстта, се оказа, че е част от дъсчен капак. Опитах да го повдигна, но само успях да го отлепя. Беше квадратен – метър на метър. Натрупаната върху него кал много тежеше, изгребах я търпеливо с пръсти, после подхванах с две ръце капака и го обърнах.

Зейна дупка. От нея нахлу мощна струя свеж въздух. Насочих надолу светлината на челника – виждаше се проход, широк, колкото да се мушне човек. Седнах на задните си части и се хлъзнах като по детска пързалка.

След няколко метра тунелът изведнъж се разшири. Попаднах в някаква пещера. Не посмях да помръдна, преди да я проуча с фенерчето. Беше дълга 6-7 метра, широка около три и малко по-висока от човешки бой. От двете ѝ страни, по цялата дължина, в скалата бяха издълбани пейки – съвършено успоредни и обърнати една срещу друга.

Бавно се изправих и тръгнах по средата на пещерата. Подът беше заравнен и гладък. Направих едва няколко крачки и зърнах върху една от седалките автомат калашников със затъкнат пълнител. До него лежеше войнишко кепе – избеляло и оръфано. Такива носеха в съветската армия. Викаха им пилотки.

Тръгнах пак, следвайки светлината на челника. В дъното на пещерата, на около метър над пода, беше оформена сводеста ниша. Под нея имаше барелеф на бога Митра, забиващ къс меч във врата на свещения бик. Щом видях изсечената в камъка сцена, разбрах, че съм попаднал в митреум – храм на Митра. Вече бях разглеждал подобно изображение в подземието на църквата „Сан Клементе“ в Рим, на няколко метра от гроба на Константин-Кирил Философ.

На пода до барелефа лежеше войнишка мешка. Дръжките ѝ бяха овързани така, че да може да се носи като раница на гръб. Наведох се и вдигнах торбата. Тежеше над десет кила. Знаех какво има в нея, но за всеки случай я отворих и надзърнах вътре – беше пълна със злато.

Преместих нагоре светлия кръг на фенерчето. В дъното на каменната ниша зеленееше бронзова статуя на крилат мъж с лъвска глава, около тялото на който спираловидно се увиваше змия. Това също беше изображение на Митра – като върховен бог на времето. Скулптурната група включваше и един гарван вестител, кацнал до опашката на змията.

Точно върху каменната плоча пред нозете на крилатия леонтоцефален бог блестяха 43 златни ауреуса, обърнати с царствените ликове нагоре. Лесно пресметнах броя им, защото бяха подредени на равни разстояния един от друг – в единайсет редици по четири монети, като по средата на третата колона имаше едно празно място.

Пред императорите, строени в бойна формация, лежеше една златна петолъчна звезда. Наведох се, да я огледам. Върху нея беше изсечена Спаската кула на Кремъл, а отдолу пишеше „Слава“. Досетих се, че това е орденът за храброст, връчен на бай Васил от самия маршал Жуков.

Отстъпих крачка назад. Ясно беше, че монетите и петолъчката неслучайно са подредени така пред нозете на бога Митра. След като привикнах с блясъка на ауреусите, обърнах внимание и на странния стъклен съд, сложен на педя от тях. Той имаше характерния жълтеникавозелен цвят на стъклените изделия от времето на Римската империя. По форма приличаше на буркан. Беше пълен с пръст – натрошена червеникава пръст, като тази горе в тунела. Взех бучка от нея и я претрих между палеца и показалеца, за да се убедя, че не бъркам.

– Най-обикновена пръст! – промърморих на глас. – Защо ли е събрана тука?

И тогава изведнъж осъзнах или по-скоро почувствах какво трябва да направя. Извадих от устата си Силбаннак и го сложих с лика нагоре на празното място в третата колона на императорския строй. После изсипах върху монетите пръстта от стъкления римски съд. Най-старателно я разстлах върху всичките ауреуси, включително и върху златната звезда на бай Васил.

Покрих с червеникава пръст ликовете на непогребаните императори, осъдени на забвение.

Още докато дланта ми беше върху златото, вдигнах поглед към бронзовия Митра. Змията около тялото на бога се завъртя, следвайки траекторията на вечната си спирала, а лъвските му очи втренчено се впиха в мене.

Усетих световъртеж, като че бях прекалил с домашна ракия. Ластикът на челника се затегна около главата ми. Свалих фенерчето и го сложих върху каменната плоча до ауреусите. Тогава тялото ми потъна в сянката и сякаш олекна, а после се понесох с шеметна скорост нанякъде и в ушите ми оглушително засвистя вледеняващ вятър.

По някое време усетих, че се рея безтегловен. Отворих очи. Носех се сред непрогледна мъгла, възседнал огромен черен гарван. Перата му блестяха и бяха твърди като стъкло. Усещах с кожата си хладината им. Изведнъж с птицата излязохме от облака и слънцето ме ослепи. Примижах и наведох глава.

Щом привикнах със светлината, видях, че летим над безкрайно поле с узряло жито. Когато на хоризонта проблесна морето, поехме надолу. Снишихме се още и тогава забелязах мъжете, маршируващи в прежълтялата нива. Бяха подредени в боен строй, в редици по четирима. На няколко метра пред тях крачеше водачът им. На главите си воините носеха блестящи шлемове. Доспехи покриваха потните им мускулести тела. Всеки от тях държеше в лявата си ръка щит, а в десницата – къс римски меч. Изключение правеше само деснофланговият в строя – той размахваше тежък боздуган. Беше мъжага, висок над два метра. Вгледах се в него – имаше профила на Максимин Трак, първия войнишки император. През двама души от тракиеца, в другия край на първия ред, крачеше голобрад момък. И неговия лик разпознах. Нямаше как да объркам Гордиан III – младежа, поставен едва 13-годишен на римския трон. После потърсих с очи и открих на мястото му в третата колона узурпатора Силбаннак. Добре помнех неговия образ от двата запазени антониниана. В края на императорския строй маршируваше Карин непобедения. Той се взираше втренчено напред, а в къдравата му брада се бяха заплели няколко осила.

Воинското формирование стигна края на нивата, пресече един тесен коларски път и продължи марша си през пясъчна дюна, осеяна с бодливи бели цветя. Водачът на строя първи се покатери на върха ѝ, спря се там, сложи длан над очите си и загледа морето. Чак тогава видях, че това е Васил Странджев. Беше облечен със зелена войнишка униформа, препасана с колан, на който висеше нож. На краката му лъщяха черни кожени ботуши, високи до коленете. На главата си носеше съветска пилотка.

Изведнъж откъм морето се разнесе протяжен звук на рог. Гарванът ме понесе натам. На брега, заорал корпус в пясъка, беше спрял древен едномачтов кораб. На носа му стоеше неподвижно крилат мъж с лъвска глава.

Без да разваля строя си, отрядът на императорите премина на бегом плажа. После мъжете нагазиха във водата и един подир друг се качиха на кораба. Последен по стълбата се покатери водачът им. Веднага след това платното се разви с плющене, вятърът го изду и плавателният съд пое навътре в морето.

С гарвана дълго следвахме курса му, кръжейки високо над него.

По някое време на хоризонта изплува късче зелена земя и корабът се устреми към него. Щом видяха накъде отиват, императорите извадиха на палубата голяма бъчва. Наляха си вино и започнаха да пеят с дрезгави гласове. Тогава гарванът описа широк кръг и полетя обратно. Така и не успях да зърна по-отблизо златните плажове на Острова на блажените. Скоро слънцето залезе и ни обгърна мрак.

Отворих очи и отново се озовах в подземния митреум. Трябваше ми малко време, за да осъзная къде съм. После грабнах с едната си ръка фенерчето, а с другата – войнишката торба, пълна със злато, и тръгнах назад към света на живите.

Изпълзях като гъсеница нагоре по калния улей. Излязох в тунела и затворих входа към пещерата с дъсчения капак. Нахвърлях върху него цялата кал, която успях да огреба наоколо, но маскировката не беше достатъчно надеждна. Хич не ми се щеше някой друг да открие пътя към императорските ауреуси.

Спомних си, че преди време на изхода на тунела бях оставил алпинистко въже. Донесох го и завързах единия му край около основата на подпорната греда, изправена точно до дъсчения капак. После тръгнах в посоката към къщи, опъвайки с ръка въжето. Отдалечих се на десетина метра и започнах да го тегля с всички сили.

Подпората беше гнила и килната – успях някак да я изтръгна от мястото ѝ и веднага след това тунелът се срути с грохот. Така входът към митреума беше затворен, а императорите – погребани завинаги. Те вече се разхождаха по златните плажове на остров Елизиум. Заслужаваха да са там.

Прибрах се вкъщи кален и ухилен. Ухото, Попа и Махалото вече бяха загубили търпение, но щом видяха какво има в мешката, забравиха за мене и златото потече между пръстите им.

Това не е краят на историята за ауреуса на Силбаннак. През април 2015 година, точно пет години след деня, в който го бях заменил срещу торба злато, отново срещнах тримата колекционери.

В една неделна сутрин, докато се излежавах в кревата, телефонът ми зазвъня като на пожар. Вдигнах го и разпознах гласа на Махалото:

– Слез долу на улицата пред вас. Има изненада за тебе – каза той и затвори.

Облякох се, без да бързам, защото ми мина през ума, че колекционерът ми е донесъл за проверка някоя монета.

Щом отворих портата, се опулих. Пред нас беше паркиран автомобилът от сънищата ми – Мазерати Мерак, модел 1972. Лъщеше като нов. До него стояха засмени тримата колекционери.

– Тая кола е за тебе, Юлиане – обясни Попа. – Това е твоят дял от сделката ни със Силбаннак. Императора поръча да ти я намерим, при условие, че не разпродаваш колекцията му.

Мазерати Мерак, модел 3.0 SS от 1972-ра година, шестцилиндров, със скрити фарове и 220 конски сили. Липсващият № 23 от моята колекция. Масленозелен.

Костадин Костадинов е български писател и издател, съосновател на издателство „ПАН“ – едно от водещите детски издателства у нас.

Игра на кльонове

Автор(и): Мария Спирова

Авторката е активна участничка в кампанията на българи от чужбина срещу ограниченията за гласуване извън България в новия Изборен кодекс, живее в Оксфорд, редакторка е в издателство и журналистка на свободна практика.

Променяйки Изборния кодекс с произволни ограничения в достъпа до изборни секции в чужбина и поразително пренебрежение към публично достъпни факти, депутатите на 43-то Народно събрание и подопечното им коалиционно правителство не очакваха граждански отпор. Не го очакваха, защото за тях демокрацията започва и свършва в урна, пълна с предвидими и стройно организирани вотове.

Протестните гласове срещу Изборния кодекс се надигнаха с въпроса има ли някой в бялата сграда, поне минимално квалифициран да взима решения за настоящето и бъдещето на държавата? Съграждани от цял свят не можаха да се примирят с народни представители, които демонстрират стряскащо невежество по изборния процес, шокираща правна и статистическа неграмотност и грубо незачитане на свободната изборна активност на българската диаспора. Но тези недостатъци днес изглеждат безобидни на фона на колективната алергична реакция на управляващите към самите понятия за демокрация и правов ред, кулминирала в отхвърлянето на президентското вето.

Точно както при хистаминен шок, българската държава се задушава, защото собствената ѝ Конституция се оказа остър алерген за клелите се да я спазват.

В новия Изборен кодекс българските граждани са просто реквизит

в законодателните халюцинации на парламент, който се ужасява от факта, че е избираем. В края на краищата, тези от нас, които живеят зад граница, се оказаха заложници на крайните партийни страсти у хора, възкликващи „Стига с тази демокрация“ в национален ефир. Основният аргумент на властта се оказа сталинистки: смятаме, че имаме проблем с честността на изборите в една съседна държава и го разрешаваме, като правим гласоподаването физически невъзможно навсякъде по света. Няма избирател, няма проблем. Като да лекуваш въшки с гилотина.

Само дето управляващите съвсем не се тревожат за гласовете от Турция. От 2009 насам, те не стигат за повече от 5 от общо 240-те мандата в Народно събрание. Ако формалната партийна принадлежност в парламента изобщо значеше нещо, то тяхното влияние, колкото и злокобно да се обрисува, би било напълно пренебрежимо.

Управляващите се страхуват от бъдещето

Уплаши ги изборната активност зад граница пред 2014 г., която в Европа и Америка отбеляза скок от над 60 %. Тогава на българските общности бе даден законов шанс да се самоорганизират при откриването на местни секции. Същият този шанс им се отнема от новите поправки, защото партиите в България се боят от трудния за овладяване и повлияване вот в чужбина. Както изтъкна в стенограмата на срама от 26 април един от знаменосците на злополучните промени – Красимир Каракачанов от ВМРО/Патриотичен Фронт: „В район „Чужбина“ няма как да правиш предизборна кампания.“ Явно е така, след като дори в близката на каузата му Македония, от 60 000 души с български паспорт едва 262 гласуваха за неговата партия (впрочем, по Нова телевизия той ги представи като 2000, в красноречива илюстрация на факта, че депутатите не комуникират с ЦИК и предпочитат да законодателстват според фантазиите си).

Сред динамично развиващата и подмладяваща се демография на диаспората, дори досегашният фаворит ГЕРБ скоро ще започне да губи позиции – след фиаското на Бойко Борисов в лондонското посолство стана ясно, че статуквото не издържа на граждански натиск и изглежда гротескно, гледано отвън. В Лондон премиерът бе гневно критикуван от хора, многократно гласували за него. Дали той се погледна в прословутото огледало не стана ясно, но със сигурност погледна в кристална топка.

Активните българи в чужбина се увеличават

Те са по-склонни да дадат гласа си на нови, либерални политически проекти. Черпейки опит от управлението на страните-домакини, те не се гнусят от политиката като такава и са мотивирани да търсят пътища за позитвина промяна. Ако бъдат оставени да се самоорганизират, и особено ако получат многомандатен избирателен район /МИР/ „Чужбина“ и депутати, които да ги представляват директно (както например е уреден въпросът в Румъния и резултатите там са всеизвестни), българите зад граница ще се превърнат в незаобиколим обществен фактор.

Политическата класа съзнава това и панически се обедини около скалъпването на Изборен кодекс, целящ да срине политическата активност на диаспората. Затова партиите не се и опитаха да отговорят по същество на критиките към закона, а създадоха мощен публичен дискурс на разделението. Редица депутати, забравили, че партиите им са в парламента и благодарение на гласове от чужбина, охулиха българите в чужбина пред хората в България като тълпа родоостъпници, капризни и големеещи се на сороски заплати. Рециклирането на опорката от жълтите павета – „те не са едни от нас“ отново се наложи като единствена възможност за заглушаване на автентичните и обосновани изисквания на неудобни избиратели.

Ако не успее да разедини българските граждани на избягали предатели и изоставени в калта, статуквото ще продължава да чува все по-силни, обединени гласове, настояващи за прозрачност и демокрация. А няма може да ги неутрализира, тъй като подвластните му механизми за натиск и принуда не работят зад граница. Тъкмо затова като актуален се наложи лозунгът „Върни се или млъкни“. Не става ясно каква мотивация могат да имат емигрантите да се завърнат, след като току що им бе отнета практическата възможност да участват в най-значимия процес за изграждането на бъдещето на България.

Ето затова вече цял месец от #ИскамДаГласувам „врякаме“ и се „моатем в краката“ на едно правителство, което избра коалицията на позора пред Конституцията на родината. Скандалът около Изборния кодекс се оказа просто casus belli /повод за война/ в една отдавна тлееща схватка между две имагинерни Българии. Както наскоро писа Ивайло Дичев, сабите бяха изтеглени. Дебатът дали сме българи по света или само у нас тепърва ще трябва да се изстрада. Окопите са зейнали и ще се налага да ги запълваме с пръст от шест континента.

Но до какво доведе тази коварна игра на кльонове?

Разболя обществото ни. Боледуваме от

напреднал стадий на патриопатия и начален стадий на референдумания

Патриопатията се разпознава по фетишисткото вкопчване в граничната бразда, отвъд която всички са врагове: българите мюсюлмани, турската държава, бежанците, емигрантите, Европейския съюз… Вилнее инстиктът към изолация, ограждане, капсулиране и потапяне във формалдехид на всички символи на българщината – било самата земя чрез телени огради, било трактовката на миналото чрез фиксация в жертвения статут на народа като вечен роб, или пък въвеждане на задължителни народни танци като детски ритуал за замразяване на хода на времето.

Патриопатията е хипреактивност в имунната система на един народ, при която националистическите чувства ескалират в ужас от промяна и развитие, в ирационален отпор срещу неизбежната глобализация. Навсякъде по света тя води до политически катастрофи – издигането на Доналд Тръмп в САЩ, Брекзит движението във Великобритания.

За патриопатите неизбежният враг е чужденецът – в българския случай, понеже няма как да се сложи телена ограда около терминал 1 и 2, имаме проблем със заминаващите, а не с прииждащите. Затова те, веднъж озовали се зад граница, се превръщат във враждебния чужд, който нахално се опитва да задава дневния ред. Съвсем по фройдистки, българските политици се опитват маскират всички свои недъзи чрез проекцията им върху немлъкващите емигранти: арогантността, родоостъпничеството и пълното самозабравяне бяха очевидни във всеки политически ход около Изборния кодекс, но именно българите зад граница бяха наречени безродни предатели и слуги на чужди интереси.

Тази седмица, напук на Конституцията и всяко човешко приличие, безпринципно коалирани партии, отчаяно впити във властта, правиха седенки и сключваха

сделки с разменна монета – правата на гражданите

Направиха го съвсем отявлено, с потресаващо дебелоочие. И със самодоволни усмивчици съобщиха пред медиите нещо такова: „Метнахме ви, но няма да ви кажем как. Ще траете, докато разиграем театрото в пленарна зала.“ А и без пленарна зала бе ясно, че в България отсъства легитимен политически процес, за да се гласува смислен изборен или пък антикорупционен, или пък здравен закон. В организиран опит да ни разсеят от тази истина, политиците настоятелно ни внушават, че помежду ни има разделение на красиви и грозни, гласуващи и гладуващи, пасуващи и псуващи. Естествено, обществото ни, макар и разделено от манипулации и предразсъдъци, усеща истинското ценностно разделение – между избиращите и избраните, купените и прЕдадените. Всички се чувстваме принудени да сме граждани въпреки държавата, а не чрез нея.

Оттам и другата болест – референдуманията, като изнервен опит за ампутация на гангренясалата политическа класа. Обществото ни е достигнало такава степен на недоверие към държавните институции, че иска да им изземе и най-тривиалните правомощия в едно хаотично изригване на пряка демокрация. В една функционираща правова държава обаче референдумите са рядко събитие, целящо да определи висши ценностни или стратегически приоритети на нацията, не да разнищва битови въпроси за аптеки и горива или да се опитва да наказва политическата класа с рязане партийни субсидии, брой депутати в парламента и прочее. За да продължим медицинската метафора, българското общество е на път да употреби референдумите като антибиотик при настинка – хем няма да помогне, хем организмът ще развие резистентност.

Защо статуквото тъй кротко се съгласи на толкова референдуми?

Защото планира да изтощи обществото. Парламентът затръшна вратата на родния дом в лицето на всички българи в чужбина, защото знаеше, че те са по-свежи в тази борба и няма да се демотивират толкова лесно. Съгражданите в страната ще бъдат неутрализирани чрез свръхгласуване – задължително, поголовно, наесен. Президентски избори и един или два референдума в един и същи ден, с общо 11 въпроса. Никой няма капацитет за подобна оргия пред урните – нито ЦИК, нито избирателите в България, нито дипломатическите представителства по света. Ако консервативно приемем, че всеки избирател ще прекара средно 5 минути в тъмната стаичка, борейки се с три топа бюлетини, за да гласуват в Лондон същият брой избиратели като през 2014 – но по новото законодателство – посолството ни, където физически могат да се разкрият 4 секции, ще трябва да оперира без прекъсване не един изборен ден, а цяла изборна седмица. Представете си: седем дни опашки, с палатков лагер в дъжда посред Риджънтс парк. Именно към такъв фарсов срив в системата се стремят управляващите – за да се научим веднъж за винаги, че от нас нищо не зависи. И да се откажем.

В Народното събрание интересите на статуквото удържаха пирова победа над здравия разум. Няма да е нито за първи, нито за последен път, но

и дума не може става за изгубена битка

Просто преживяхме още една от мъчителните контракции в трудното раждането на българското гражданско общество. Станахме свидетели на немислими допреди три години пробиви в пустинната тишина на статуквото. Горещи публични дебати между обикновени хора и овластени хора. Избиратели, държащи сметка на избранниците си с непреклонно постоянство.

Президент, на когото му писна от трикове

За много българи зад граница #ИскамДаГласувам не е само протест срещу един невеж и несправедлив закон, начин да стопим пространствата, да прекрачим границите и да напомним, че сме едно. Че където и да сме по света, с нас са езикът, културата ни и милеенето. Неслучайно българските училища по света реагираха остро срещу инсинуациите на властта, че децата на емигрантите не говорели български, затова те нямали право да искат да гласуват. Общата декларация на българските училища в чужбина – организирани доброволно от общностите ни из цял свят и често напълно неглижирани от държавата – доказва, че да си българин по кръв означава и да си гражданин по дух. Затова българите в чужбина отварят училища и избирателни секции с един и същ ентусиазъм, като израз на едно и също, неотчуждимо чувство на принадлежност. Та, ако ви е писнало да слушате „протестъри“, чуйте училищата – най-българските места от Възраждането насам.

Впрочем, през Възраждането всички българи са живели в чужда държава.

Мария Спирова е родена на ١٠ януари ١٩٨٤ г. Завършила е Класическата гимназия, учила е културология в СУ и има магистратура по криминология от Оксфорд. Специализирала е журналистика в САЩ и е стажувала в централата на National Geographic във Вашингтон. Член е на МЕНСА.

Коментари (1)

- 30-05-2016|Надя Манолова

Чудесно написано, браво!

Да те виждат в „циганска“ роля

Автор(и): Татяна Ваксберг

Един чужденец може да наговори за българите абсолютно същите неща, каквито много българи постоянно изричат за ромите. В една книга, излязла в края на седмицата, се цитират думите, с които гръцки пътешественици от 17-19 век са описвали България. Тези думи хич няма да ви харесат.

Лъжци, бандити и полудиваци, които не умеят да изразяват любов, но пък хубаво пеят и обитават плодородна и красива земя – горе-долу така изглеждат българите в очите на гърците от 17-19 век. Разбираме го от книгата на професор Надя Данова[34], в която са събрани 30 откъса от дневници, пътеписи и изследвания от този период. Документите са издирвани в продължение на 38 години и за първи път могат да бъдат прочетени от широката аудитория. Това, което се вижда в тях, най-често е писано от хора, преминавали през България и оставили за нея онези впечатления, които културата и опитът им са позволили да натрупат. Един е дочул среднощни песни на девойки, насядали с ръкоделие около огъня и е останал до полунощ да ги слуша, сравнявайки музиката с нещо, дочуто от него в Италия (1742 г.) Друг има окончателни присъди за раздаване: българинът е „див, глупав, нечист и тъп“ (1791 г.) Трети е сломен от неспирните дъждове, ветровете и калта, в която е газил: „съставих настоящото изложение, за да покажа мъките, на които беше изложено моето честолюбие“. (1787-1797)

Ще уплаша вашите, за да те получа за жена

В някои от случаите българите са описвани в сравнение с гърците. Ето така например: „Българинът се напива, без да се забавлява; той крещи, без да пее, вдига голяма врява и неговите игри правят единствено впечатлението на едно войнствено и грубо пиянство. Каква разлика също между любовта на [гърка] и тази на другите! Гъркът със своята любов става поет, той възпява своите удоволствия, плете стихове, за да изрази своята страст и чрез хиляди милувки се старае да спечели доверието на онези, които са около обекта на неговата любов. Той работи с много повече усърдие, за да спечели средства и да бъде добре облечен на празниците и по този начин да се хареса на тази, която обожава. Българинът, напротив, от момента, в който завързва една любовна връзка, той става по-див, непокорен, мързелив, не иска да работи повече, предава се изцяло на пиянство и чрез хиляди екстравагантности се старае да сплаши родителите на своята възлюбена, за да не посмеят да му я откажат“. (1791)

„Сложните идеи пристигат много късно при тези хора“

Същият автор – Панайотис Кодрикас – намира, че българската земя се отплаща с несправедливо плодородие на своето непредприемчиво население: „Въпреки че в тяхната страна има големи поля, които са хубави и плодородни, те обработват от тях само толкова, колкото им е необходимо за собствената храна и данък. Въпреки това земята им е толкова плодородна, че, изглежда, тя проявява разточителство към бездействието на българите, нещо, което тя отказва на труда на гърците.“ (1791)

В друг документ описанието на българите е съпроводено с историческа препратка към Плиний. Той бил казал, че когато българите „гледат някого завистливо, го урочасват дотолкова, че го убиват“. (1728)

Изводи от подобен род не липсват и в други документи. Например, българите се оказват пословични измамници, дали началото на израза „тракийска лъжа“. Това, че ги смятат за „полудиви“ е написано или директно, или изводът е постигнат по обходен път, с повече словесност: „По облика на жилищата на българите се вижда, че сложните идеи за едно изискано удобство пристигат много късно при тези хора“. (1791)

София, потънала в градини

На другата крайност е описанието на някои от градовете. София, например, носи романтичните черти на едно уютно и поддържано място: „София, един от най-големите и най-красивите градове на Европейска Турция. (…) Улиците му са добре павирани и доста чисти. Всичките къщи са заобиколени от красиви градини и богата растителност, през която се виждат да се издигат многобройни минарета със сводове и други сгради, нещо, което произвежда много приятно впечатление със смесването на зеленината и сградите. (…) Там се произвежда една тъкан от типа на тази, която в Париж наричат меринос и която е толкова ценена като тази от същия тип, произвеждана в [Анкара]“. (1826)

Различни автори описват също и това, че българите произвеждат“най-добрата коприна в Турция и от нея се прави голям износ в Русия“. (1791)

Българките и нанизите

Външният вид на жените и необичайните дрехи, които носят, са впечатлили един пътешественик по следния начин: жените, казва той, „носят на лицето си едно любопитно покривало, завършващо на края с два рога на главата. Всички български девойки имат на полите си две висящи до земята опашки и на пазвата си един нагръдник, направен целия от набръчкана материя, като имат и други подобни неща отпред и отзад, освен нанизите, които имат около лицето и на които се разчита, че ще използват на сватбата като зестра, така щото да си личат, че държат парите си изложени на показ, за да привлекат вниманието на онзи, който ще се ожени за тях.“ (1742)

(вариант на статията е публикуван в „Дойче Веле“)

Татяна Ваксберг е журналистка и експерт по институционални изследвания във фондация „РискМонитор“. Автор е на книгата „Милошевич и Трибуналът“ и на филма „Технология на злото“ за насилствената асимилация на българските турци. Била е кореспондент на радио „Свободна Европа“ в Хага и Вашингтон. Има три национални награди за разследваща и аналитична журналистика.

Коментари (8)

- 27-05-2016|Петър Ванев

Интересно четиво, представено от Таня Ваксберг. Моята оценка е свързана с посланието, което ни изпраща, а то е просто – засилване на нихилистичното ни чувство! Защо ли? -, нихилизмът и негативна емоция, а тя води единствено до едно: до страх! Защо ли? – много просто: страхливият не се бунтува! Моите уважения към авторката, но смятам, че Прозорецът на Овертон много умело се върти с нейно съзнателно или несъзнателно участие! По същество: гърците не могат да бъдат критерии за българите – такова генерализиране не почива на реалност, още повече че става въпрос за реалност от преди 300 години! Някой си Панайотис Кодрикас и толкова неизвестен, колкото е неизвестен и научният авторитет Данова! Движението на зададеният дискурс е от немислимо към реално и възможно и в крайна сметка превръщането му в популярно. Популярно като едно от любимите ми списания ЛП. Популярно да се отъждествяваш с циганин и ето че това вече е нормално – пише го в такива значими медии и от такива уважавани автори. Колко прозрачно!

P. S. Моля да ме коментират хора владеещи писмено и говоримо повече от три езика и успешно завършили университет!

- 27-05-2016|Юлия Златкова

„Чужденец“ е силно казано. И българите, и гърците са били граждани (или поданици) на Османската империя по онова време. Руските и западноевропейските, т. е. наистина чуждите, пътешественици са били много по-безпристрастни и обективни. Те не намират особена разлика между българи и гърци. А и несъмнено, балканците си приличат. Като почнеш от визия и кухня и свършиш с обичаи, нрави и манталитет. А този от снимката прилича на цигански барон от 18 в.

- 27-05-2016|Златко

Откъм Фейсбук…

Kiril Velev Полезно би било този текст да се съпостави със „Съдбата да бъдеш грък“ на Казнадзакис.

Валерий Русанов „Нещастието да си грък“ на Никос Диму.

Alexandrina Todorova „Браво“ на Татяна Ваксберг! Върховен принос в духовния ръст на българина! Бре, бре, бре!

Kiril Velev Е, Вксберг просто цитира. Нека оставим излишната чувствителност настарана.

Валерий Русанов Въпросът не е в това, че цитира, а в този неустоим порив да цитираш гадости и само гадости по отношение на собствения си етнос.

Kiril Velev На 24-ти публикувах на стената си един текст за една балканска страна, с молба FB приятелите да познаят за коя страна става дума. Всички възприеха, че става дума за България, а не беше така.

Но и нека да не забравяме, че дори французите има Алфонс Доде и неговият Тартарен Тарасконтски.

Zlatko Enev Един от важните текстове за разбирането на балканските боричкания около „най-долното място“ е Nesting Orientalisms на Милица Бакич-Хейдън…

Nesting Orientalisms – Wikipedia, the free encyclopedia

Nesting Orientalisms is a concept introduced by Milica Bakić-Hayden, a visiting lecturer at the University of Pittsburgh. It is based on gradation of „Orients“, i. e. otherness and primitiveness.

EN. WIKIPEDIA. ORG

Валерий Русанов Точно това щях да добавя, че е nesting orientalisms, balkanisms, etc. въпреки, че се затруднявам да дам точен български превод

Zlatko Enev Отлагам превода на този текст от години насам, може би най-после ще се наканя като се прибера…

Валерий Русанов Няма да е лесно.

Валерий Русанов на сръбски и хърватски е преведен като „Reprodukcija orijentalizma: slučaj bivše Jugoslavije“.

Mariana Pavlova Стереотипите са забавни. Един французин описваше съвременните гъркини като мустакати лелки, които обичат да командорат.

Георги Христов Да, всичко може да се каже за всекиго. Би ми било интересно съвременен германец да опише гърците сега! Мисля, че ще е доста забавно! smile емотикон

Natasha Stancheva Има върху какво да се разсъждава…

Eleonora Ilieva „Сложните идеи пристигат много късно при тези хора „

Факт …

Паклитибе Фр. Т. Мититаки извинети, а можи ли да говорим същити ништа за ивреити?

Паклитибе Фр. Т. Мититаки или ши дъ ие политически ниправилно?

Zlatko Enev Ми то няма кой и как да попречи. Нито на другите, нито на нас. А клишетата си лепнат по хората, факт…

Julia Zlatkova „Чужденец“ е силно казано. И българите и гърците са били граждани (или поданици) на Османската империя по онова време. Руските и западноевропейските, т. е. наистина чуждите, пътешественици са били много по-безпристрастни и обективни. Те не намират особена разлика между българи и гърци. А и несъмнено, балканците си приличат. Като почнеш от визия и кухня и свършиш с обичаи, нрави и манталитет. А този от снимката прилича на цигански барон от 18 в.

- 29-05-2016|К. Ненова

Въпросът ми е риторичен: какво се цели с този подбор от цитати? Тук четем и коментираме един журналистически текст, а не целия сборник от 500 страници на Надя Данова. Пътеписни заключения могат да се използват за всякаква теза. Също като развиването на теми по литература /както някога се казваше това занимание в училище/ – пишеш и периодично поглеждаш заглавието, за да не забравиш акцента, който трябва да поставиш. Нищо лошо няма да се запознае любителят на четива с мнението на този или онзи по един или друг въпрос, включително на южните ни съседи. Но нещо ме смущава в прочита на журналиста, та макар и за баланс да отбелязва потъналата в градини София.

- 29-05-2016|Златко

Целта на текста – или поне една от целите на текста – според мен е доста ясна, госпожо Ненова: да ни покаже унищожителната сила на клишетата и реакциите, които те предизвикват у хората, към които биват прилагани. Само когато сам бъде разглеждан като „циганин“, човек може би ще започне да си дава сметка какво се случва в душите на хората, които сам окачествява по този начин, без да му мигне окото. Както се казва: преди да погледнеш сламката в окото на другия, опитай се да видиш гредата в собственото…

- 29-05-2016|Кунев

Целта на Ваксберг е пределно ясно – да противопоставя българи и гърци, два православни народа. Този номер няма да мине, злото бе спряно от Путин.

- 31-05-2016|Гост

Българин, през Османската епоха не беше ли социална категория, по -точно: неграмотен славяноезичен селянин, според публикуваните тук статии на Детрез и спомени на Шопов. Друго: раздухването на омразата към циганите не ли всъщност извличането на дивидент от етнизиране на социалната конкуренция между двете най- ниски социално и културно нива в бившата империя и сегашния ЕС

- 10-06-2016|Броди

Щом така може, става и всякак. При южните ни съседи вътрешно название за етнонима им е елини, външно гърци, което в древността е било пейоративно/ с негативна окраска/. Примери за подбив спрямо нас може да се посочат много от родната ни литература-“Бай Ганьо“, „Видрица“, особено в „Записките…“ изображението на котленските овчари… Но в упоменатото време на статията нашенци са превъзходни рудари и металурзи, по-сетне в конницата на Хаджи Христо за освобождението на Гърция от османска власт се сражават предимно българи, няма случай да са ни помагали тъкмо те. Помня бузукоманията през 60-те на ХХ век, когато с охота пеехме гръцки песни, Теодоракис и Нана Мускури ни бяха любимци. Следя с интерес предаванията за музиката на Спиро Пападопулос… Премълчаването на реалните ни постижения си е вид косвен комплимент и не бива да си го връщаме реципрочно. Срещах по Солун доста от гръцките партизани, които живееха по София, докато се прибраха в родината си след хунтата, те говореха с благодарност за нас. Всяко нещо си има две страни. Докато нашенци по селата се кандилкат пияни върху самарите на магаретата, Никола Димков дава проект за устав на Обществото на народите, днешното ООН.

Реалните „ние“ срещу виртуалните „те“

Автор(и): Петя Кабакчиева

Защо?

Появата на бежанци в Родината внезапно обърка голяма част от българите и представата им за света и себе си. Бяхме свикнали българите и техните деца да заминават безпрепятствено за чужбина. Изведнъж се оказа, че в България започват да пристигат, макар и с препятствия, чужденци – бежанци, мигранти, със своите деца. Хвалехме се с традиционната си толерантност и гостоприемство – спасили сме си евреите през Втората световна война, мирно сме съжителствали с турци и арменци (за ромите няма как да се похвалим, но ромите са си виновни…), а изведнъж толерантността ни се сломи и гостоприемството замря… Събитията в селата Розово и Ковачевци от април и септември 2014 година, когато розовчани изгониха 17 бежанци, настанени в една къща, а хората от Ковачевци не допуснаха 12 деца бежанци в местното училище, са достатъчно красноречиви за „гостоприемството“ и „толерантността“ ни. Разбира се, имаше и има доста доброволци, правозащитници, местни хора, които приемат и помагат на бежанците, но като цяло обществото ни е настроено негативно към тях.

Любопитно е, че според изследване на агенция „Галъп“ от септември 2015 година за 61 на сто от анкетираните „Бежанците са изпаднали в беда хора, човешко е да им помагаме“, а на друг въпрос от същото проучване 47 на сто ги определят като „заплаха за националната сигурност“. Очевидно има дилема в масовото съзнание, комбинация на вина и страх. В средата на декември 2015 година обаче, след атентатите в Париж, същата агенция регистрира, че 83 на сто от българските граждани заявяват, че страната ни трябва да затвори границите си за бежанци и имигранти – дилемата е намерила своя категоричен отговор, съчувствието е изчезнало, заплахата е надделяла, реалните човешките лица са се размили в анонимната потенциална заплаха.

Въпросът, който искам да поставя, е защо голяма част от българското население така панически се страхува от бежанците и имигрантите, след като около 2 милиона българи са емигранти; защо съчувствието в беда така лесно преминава в страх и отхвърляне. Този въпрос е обсъждан и има много отговори: някои засягат бедността на значителна част от българите и страха да не им се отнеме и малкото, което имат, за да се даде на идващите чужденци; други визират терористичните актове и обвързването им с бежанците; трети – демонизирането на исляма като религия и т. н. Отговорът ми ще се фокусира върху анализ за усещането за несигурност в голяма част от българите, водещо до форми на ре-традиционализация, връщане в донякъде предмодерни форми на затворености фамилиарност и комбинирано с формирано от медиите съзнание, че се живее в отворен глобален свят, където заплаха дебне отвсякъде. Този сблъсък между обживения, познат, обозрим, предвидим свят на повтарящото се рутинно всекидневие, затворено в света на близките ни, с видения по телевизията непознат, огромен, особен, непонятен, затова пълен с опасности и странни хора свят провокира конфликт, но на две различни нива. Между „нас“ и „нашия“ „реален“ живот и възприемания като реален, но всъщност виртуален Друг, въобразен не просто като Чужд, а като „врага пред портата“, и неговия непонятен, опасен свят. Същата техника използва ДАЕШ – тя постоянно излъчва виртуални образи, които се опредметяват в реалния ни свят. А реално случилите се терористични атаки веднага се приписват на този виртуален враг. Този „сблъсък“ на различни полета, на различни възприятия, замъглява погледа, обърква реалното с виртуалното. И в крайна сметка може да предизвика съвсем реален конфликт, но не между виртуални образи и въобразени врагове, а между живи хора.

Несигурният свят и хралупата на познатото

Повечето социологически изследвания показват, че мнозинството българи са притеснени, неуверени в бъдещето, не са оптимисти, не са особено щастливи. Не вярват на институциите и не вярват на съгражданите си. Изследвания на ценностите от сравнително далечните 2006 и 2007 година, проведени от „Алфа Рисърч“ по поръчка на ИОО и ЦЛС, показват, че най-значимите неща за голяма част от българите са сплотеното семейство (посочено и в двете години с 84 на сто), спокойствието, сигурността, „класирани“ и сред младите, и старите с около 80 на сто и в двете години. Избира се не кариерата, а семейството; не промяната, а сигурността; не интересният живот, а спокойствието; не по-високият жизнен стандарт, образованието, правото да избираш… Най-големите опасения на хората според отговорите на друг въпрос са свързани с мисълта, че животът ще става все по-несигурен; на второ място е страхът, че престъпността ще нараства. Вероятно се ревитализира старата максима „Моят дом е моята крепост“, която остава сравнително стабилна в несигурния свят. На семейството си човек може да разчита: средната стойност на доверието в роднините– при максимална 10 – е 7,4 за 2002 г., 7 за 2006 г. и около 8 за 2007 г.

Изследванията са стари, но едва ли ситуацията се е променила много сега – става дума за стабилни ценностни нагласи. Значимостта на семейството и сигурността се потвърждава и от по-нови изследвания. Жаждата за сигурност е знак за преживяване на обратното – несигурност. Несигурността сякаш е постоянен спътник на повечето българи след 1989. Изследване на „Алфа Рисърч“ от ноември 2014 година констатира, че повечето българи възприемат като една от основните причини за тази несигурност „прехода“. Така нареченият преход вероятно се усеща като ускорен пубертет, бързо израстване с всички негови проблеми, стресове и депресии – защото е преход към поемане на отговорност за собствения живот, откъсване от „грижите“ на държавата-майка, колкото и оскъдни да са били те. Към тази непреминаваща „преходна“ тревожност допълнително се наслагват серия кризи и заплахи – постоянстваща криза на живота в България, световна финансова криза, криза на Европейския съюз, терористични и геополитически заплахи. Живеенето в постоянна несигурност изморява, изтощава, би могло да е самоубийствено, ако не се намери антидот – остров на спокойствието и сигурността. И да, този остров във взривявания от кризи свят е обозримата близка среда край нас, която, макар и постоянно в напрежения, все още издържа на кризите – семейството. Серия изследвания постоянстващо показват значимостта на семейството. И това не е изненада. Още в далечната 1977 година известният американски социолог Кристофър Лаш нарече семейството „убежище“ в един „безсърдечен свят“.

В същите две изследвания на въпроса „Какво е преди всичко за вас България?“ 68 на сто през 2006 г. и 79 на сто от анкетираните през 2007 г. отговарят „семейството“. А Европейското изследване на ценностите от 2008 г. и Европейското социално изследване, поставило въпроса „Към коя от следните географски групи смятате, че принадлежите преди всичко?“, показват, че най-голяма част от българите се идентифицират с мястото, където живеят. Така род, родно или място на живеене и родина се обвързват като мястото на обична принадлежност.

Оказва се, че съвременното динамично, глобализиращо се, рисково общество предизвиква една по-скоро предмодерна реакция – затваряне в сигурното, в познатото, търсене на спокойствие, връщане в семейството. Многото рискове раждат копнеж към сигурност. Постоянстващата промяна, „преходът“ – стремеж към спокойствие. Отвореността към света – затвореност в познатото. В семейството, в родното място. Докато модерните нации се създават, като преодоляват партикулярността на локалното, конструират общ надродов и надлокален произход, който се превръща и разгръща в национална история, и закрепват новосъздадената въобразена общност в определена територия, в момента се случва обратното. Вече съществуващата и утвърдена национална „родина“ се свежда до „родата“, „родителите“, „родното място“. Оттам преходът към „родовата“ кръв е къс. Националното се етнизира и се обвързва с най-близкото – семейството, родното място. Така разбраното родно не е въобразена общност, ако ползваме понятието на Б. Андерсън за нация, не е хоризонтална свързаност на хора, които не се познават, то е „лице в лице“ отношение, стъпващо на познанствена близост. Локалното, фамилиарното се обвързват с националното, родното. Опазването на мястото, където живеем и сме родени, се отъждествява с опазването на Родината и обратно. Тази обвързаност е предпоставка за появата на местни, генерализирани като националистически и визиращи локалността идеологии. Когато над този познат, може би скучноват, но все пак сигурен „наш“ свят се надигнат „вълни“ от бежанци (фразата, използвана в медиите), които искат да „нахлуят“ в изградената хралупа на спокойствието, сблъсъкът между малкото затворено убежище и „вълната“ изглежда драматичен и разрушителен. Бежанците се привиждат не като хора в беда, а като беда за „моите хора“, като заплаха, враг. И колкото повече наближават моя град, квартал, улица, къща, толкова повече заплахата се уголемява. Нека отиват в Европа, но да не са близо до мен. Впрочем това се отнася не само за бежанците, но и за всички чужденци, които решават да живеят групово някъде – така преди години хората от Елхово възприемаха заселващите се в околността британци като разрушителна за съжителството им опасност, като „мангали“, по принцип обидна за тях дума, която не се отнася до „нашите цигани, хора като нас“. Мисля, че е ясно, че написаното дотук не е оправдание за това поведение, то е опит за разбиране на ирационалния страх, водещ до отхвърляне по презумпция на идващите отвън хора.

Въобразените „Те“

За разлика от „нашия“ реален свят, в който всеки човек и място си имат свое име, резултат от обживяна история, назоваването на непознатите бежанци или мигранти е подсказано от медиите, от „хората“, а подадените етикети бързо прилепват към бежанците/мигрантите. И колкото повече отговарят на тлеещия страх от идващите „чужди“, толкова по-устойчиви стават. Така „терористи“ някак се закачи безпроблемно към „група млади, здрави мъже“, независимо дали сред тях има стари и болни, независимо от етноса, религията, от самите хора. Пишейки това, не изключвам възможността и терористи да преминават границата, но идентификацията им трябва да е работа на сериозно полицейско разследване, а не на спонтанно организирали се ловни дружинки и „герои“ от типа на Динко от Ямбол, който в репортаж на бTV от 18.02. 2016 година бе представен като „Мъж от Ямбол залавя нелегални имигранти с голи ръце“.

В проведено изследване от Милена Николова през януари и февруари 2016 година в Харманли на въпросите ѝ какво мислят за настанените в Регистрационно-приемателния център бежанци и откъде черпят впечатленията си за тях, повечето отговори се базират не на реални срещи с бежанците, а на чутото и видяното от телевизията.

На въпроса на Милена Николова „Какво знаете за бежанците?“, откликът е следният: „Ами от това, което виждам, пък и това, което чувам по телевизията. Но не съм с добри впечатления. В смисъл, че повечето са млади мъже и то е ясно, че те не са такива бежанци, които бягат от войната. Това са някакви техни схеми сигурно. Иначе семействата, които бяха тука, не са лоши хора“. И продължава за личните впечатления: „Ами… жените… съвсем нормално се държат с нас… Хора като всички нас. Мъжете обаче… нормално, но все пак… точно когато беше масово навлизането им тука, просто из целия град бяха плъзнали и човек не можеше да се разхожда никъде спокойно по улиците, защото вечер ги намирахме из всяка една пресечка“. Още отговори: „Абе, мани, не мога да ги трая, к‘о ша ми са разкарват!“. „Абе кажи, бе човек, някой нападнали ли са?“ „Абе нищо не са направили, не мога да ги трая, мани ги с тея чалми!“ Друг отговор: „Абе нищо не са ни направили, ама не го знаеш какво мисли и какво може да направи“. Жена, която работи в кафе-пицария и е в постоянен непосредствен контакт с бежанците, споделя обаче само позитивни впечатления: „Те (бежанците – бел. авт.) са много възпитани, много! Никой път няма да те навикат, да те нагрубят. Имало е, за мене специално казвам, имало е моменти в пицарията, когато съм била… нали… бавила съм се, имам много работа. И само се обръщам и им казвам „Сори, сори!“. Никога, никога не е имало проблеми, никога! Или тук в кафето, когато дойдат, може след два часа да му занеса кафето, никой път няма да препира, да ме нагруби, никога! Те виждат, че ние имаме много работа“. Но тези отзиви са по-редки. Почти всички отговори следват схемата: бежанците нищо не са ни направили, нормално се държат, някои интервюирани дори подчертават, че „те“ се държат възпитано, „те“ са „хора като всички нас“, но „нямам добри впечатления“, „не знаеш какво мислят“. И, представете си, те се разхождат из града… Макар да са „хора като всички нас“, речникът си служи с думи, подходящи за влечуги – „плъзнали“, „намирахме ги“, а не „виждахме ги“ или „срещахме ги“. Подобна възмутена изненада се появи и от хора, живеещи в квартала край РПЦ в „Овча купел“: мъжете бежанци се събирали пред блоковете, разговаряли, смеели се дори, а това за живеещите там българи изглежда недопустимо и опасно. Като особена заплаха се възприемат групите от мъже, но и жени дори. Въобще ходенето по групи, дори да са двама-трима души, се привижда като опасност. Защото „не го знаеш какво мисли и какво може да направи“.

И така, повечето негативни представи за бежанците са стереотипни, „закачени“ в съзнанието на хората от някой анонимен „предавател“, най-вече от телевизията. Независимо от като цяло позитивните впечатления при по-близък контакт с тях, виртуално излъченият негативен етикет остава. Страхът от нарушаването на рутинното ни всекидневие възпроизвежда и дори затвърждава този негативен стереотип.

Проведеното през 2012 година Европейско социално изследване (ESS) показва, че българите са на първо място сред изследваните респонденти от 30 страни по часове, прекарани пред телевизорите. Ето защо посланията, излъчени от „малкия екран“, имат голямо значение. Още повече че визуалният образ, съчетан с определен текст, особено ако текстът е сугестивен, застива в съзнанието като стабилен мит, т. е. като непроблематизирано убеждение. Така бягащите от беда измъчени конкретни хора – бежанци, имигранти – стават безлики, застиват във виртуален митологизиран образ, който е групов, анонимен и плашещ, ако се съчетае с епитетите „терорист“, „обвързан с „Ислямска държава“. По същия начин безскрупулните жестоки терористи от „Ислямска държава“, със самото си назоваване „Ислямска държава“ вече са провокирали правенето на връзка ислям – тероризъм и са стартирали процес на демонизиране на изповядващите ислямска религия. Така в един момент, без да се усетим, мюсюлманите ще се привидят като потенциални врагове терористи. Обвързването на образ с послание (което е митотворчески акт), на терористи с ислям или обратно е много опасна игра.

Допълнително употребата на думи като „заплаха“, „вълна от бежанци“, „пришълци“ постепенно обсебва езика ни и нагнетява напрежението. Конкретните бежанци се дехуманизират и се превръщат в символ на страховито бъдеще.

„Езикът е най-страшната форма на фашизъм“ беше написал някъде Роланд Барт. Голяма част от медиите ни карат да вярваме, че „Варварите ще пристигнат днес“ (Кавафис). Топката е задвижена и ние ще виждаме това, което ни е казано. На свой ред възприеманите като „заплаха“ и „врагове“ бежанци, негативно белязани с „те“, ще привидят враг до себе си. Виртуалната им маска ще произведе сходна враждебна маска на неприемащите ги хора. И така виртуалната опозиция на различни „маски“ може да предизвика реален конфликт между живи хора.

Възможна ли е срещата между „нас“ и „тях“?

Възможна ли е среща между реалните хора, българи, охраняващи ревниво границите на сигурния си познат свят, и виртуалните образи на хората, пресичащи националните ни граници? Да, ако държавните институции, медиите, всички ние се опитаме да се вгледаме в лицата на тези хора, ако се опитваме да разберем персоналните им истории, техните страхове и надежди. И за институциите за национална сигурност това по-внимателно вглеждане би било по-полезно, защото може да открият конкретни опасни лица сред пресичащите границата. И за медиите може да бъде по-интересно да представят човешки съдби, а не абстрактни клишета. А и за нас, живеещите тук, би било добре да надзърнем от хралупата, да отключим любопитството си и да се опитаме да се срещнем с различните от нас хора лице в лице. И чак тогава да отсъдим дали са врагове, или приятели, или просто „хора като нас“. Знам, че това послание ще бъде квалифицирано на свой ред като абстрактно, неразумно и утопично, но само така срещата може да се състои – между реални хора в реална ситуация. Иначе битката между виртуални образи от гледна точка на въобразени заплахи може да завърши с реален сблъсък. И още нещо, най-добрият антидот срещу стереотипите и митовете е рационалният поглед към тях, вглеждането в аргументи и данни. Ако погледнем данните на страницата на Държавната агенция за бежанците, ще видим, че броят на лицата, потърсили закрила в България, макар и нарастващ, не е чак толкова голям: през 2012 г. те са 1387, през 2013 г. – 7144, през 2014 г. – 11 081, през 2015 (до октомври включително) – 16 283. Броят на лицата, потърсили закрила през януари 2016 година, е 1966 от 13 държави (и лица без гражданство). Предоставен е статут на бежанец на 47 лица от 4 държави, а хуманитарен статут – на 18 души от 2 държави. Откази за предоставяне на статут на бежанец са получили 33 лица от 14 държави. Ако се доверим на тези данни, ще разберем, че по-точната метафора за пристигащите бежанци би била „капка в морето“ отколкото „вълна“. Така в заключение, за да бъде срещата ни с бежанците възможна, трябва просто да се придържаме към базови европейски ценности – любопитство, уважение към конкретната личност и рационална оценка на случващото се, т. е. към хуманизъм и разум. За да бъде тази среща осъществима, а не утопична, е необходимо разработването на конкретни политики както на „срещане“ на идващите, така и на потенциална интеграция. Категорично трябва да се бламира „опаковането“ на всички преминаващи границата в рубриката „заплаха“, „реална опасност“. Фокусът трябва да е в наказването на каналджиите, а не в прекарваните от тях хора. Не е ясна, не е съобщена, не е дебатирана интеграционната ни политика. Нужно е да виждаме лицата на бежанците, да чуваме техните житейски истории, за да разбираме както по-добре големия свят край нас, така и населяващите го много и най-различни хора. Несигурността не се преодолява със затваряне в хралупи – случайни дупки в неравния терен на „майката Земя“. Тя се преодолява с осъзнаване на рисковете в големия, непознат свят и пред човечеството. С разпознаване на истинските от въобразените опасности. И с противодействието на значимите, а не на мнимите заплахи.

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 58-65

Петя Кабакчиева е доцент в катедра Социология на СУ „Св. Климент Охридски“. Участвала е в много изследвания. Автор е на книгата „Гражданското общество срещу държавата“ (2001). В момента я вълнуват основно два въпроса: как е възможна посткомунистическата промяна; как се съотнасят локалното – националното – глобалното.

Юни 2016

„Заповед за уничтожението на известни категории

интелигентни лица“ от 1915 г.

Автор(и): Мартин Вълков

Настоящата статия разглежда един аспект от българското участие в Първата световна война, който не само не е изследван в нашата историография, но може да се каже, че дори е и напълно непознат – вълната от убийства, извършени от българската армия в завладените сръбски земи в края на 1915 – началото на 1916 г. Темата е изключително чувствителна, което би могло и да обясни липсата на изследователски интерес към нея. И до ден днешен войните, които България води в периода 1912–1918 г., еднозначно се определят като „войни за национално освобождение и обединение“, а редица щекотливи въпроси се подминават и премълчават. Статията се опитва да разчупи тези рамки, изхождайки от убеждението, че изминалите сто години от избухването на европейския пожар през 1914 г. и включването на България в конфликта през 1915 г. са подходящ момент да се постави началото на един по-критичен и задълбочен прочит на българското участие в Голямата война.

В периода 1915–1918 г. значителни части от Балканския полуостров, населявани от многобройно и разнородно население, попадат под контрола на българските войски и под управлението на българската държава: на запад и югозапад – сръбската територия до р. Морава (Моравско, Поморавие), Вардарска Македония и голяма част от Косово, на югоизток – Серско, Драмско и Кавалско, на североизток – Добруджа. Мащабите на завоеванията са безпрецедентни, но разширението в западна посока надхвърля дори най-максималистичните български териториални претенции и трудно би могло да бъде обяснено като осъществяване на националното обединение. За разлика от Македония, Моравско, а в още по-голяма степен Косово, не е твърдо включено в пространствения обхват на българския национален идеал[35]. Същото важи и за българската външна политика, която до 1912 г. е изцяло насочена към земите от Османската империя[36]. България няма териториални претенции към Сърбия, а плановете в това отношение се появяват едва след Междусъюзническата война и са функция на новата външнополитическа ориентация на страната. Разширението на запад през 1915 г. е вторичен продукт на една война със Сърбия, чиято основна териториална цел е Македония, а политическа – пълното унищожение на сръбската държава.

Завладяната територия на Кралство Сърбия в границите ѝ до 1912 г. е организирана в т. нар. Моравска военноинспекционна област с център в гр. Ниш, която е замислена като типично военно окупационно учреждение от типа на военните (генерал-)губернаторства. Заповедта за нейното създаване е от 17 ноември 1915 г., а започва да функционира от началото на декември. Главната квартира разглежда тези земи като тил на армията във време на война, което налага един централизиран режим, обединяващ военно и гражданско управление, но под цялостното ръководство и контрол на военните органи. Правителството обаче има свои виждания за управлението на завладените земи. В самия край на 1915 г. със Закона за бюджета в тях се въвежда в пълна степен българското законодателство, а гражданската администрация се изгражда по подобие на тази в Стара България, откъдето идва и ръководният кадър, като тя е подчинена пряко на Министерския съвет и съответните министерства в София. Неразбирателството между Министерския съвет и Главната квартира поражда двувластие на място и то до такава степен, че се може да се говори за две отделни управления – военно и гражданско, между които много често липсва съгласуваност и сътрудничество. С други думи, дългосрочните политически цели и краткосрочните военни нужди влизат в противоречие едни с други и през всичките три години не може да се намери баланс между тях.

Подобно разграничение е и ключът към разбирането на политиката към местното население. Стремежът към трайно интегриране на тези земи в Царство България диктува дългосрочна политика в културната област, провеждана чрез институциите на училището и църквата, а логиката на войната налага поредица от репресивни мерки, възприемани като изключителни по характер и краткосрочни по време. Те невинаги съвпадат, често са в противоречие едни с други и между тях трябва да се прави разлика.

Въпреки че местното население, както бързо се убеждават българските власти, е с ясно изразено сръбско национално самосъзнание[37], то еднозначно е обявено за българско, задължено да говори български език, а всички фамилни имена са побългарени. Сръбският език е забранен, сръбската култура – подложена на унищожение, а сръбските църкви и училища са заменени с български. В Моравско България върши точно това, за което обвинява Сърбия в Македония, и изводът, който се налага, е, че политиката и методите, прилагани от двете държави, много си приличат. Това е политика на принудителна асимилация.

Повечето и по-тежките форми на насилие и принуда обаче не са движени от национализъм и не могат да бъдат разбрани, ако се разглеждат през тази призма. Те са дело на армията, в което гражданските власти не участват, а и на което понякога дори се противопоставят. „Тоталната“ война заличава разликата между военни и цивилни и превръща в „стандартни военни практики“ такива явления като масово интерниране на цивилно население, депортации, принудителен труд, концентрационни лагери, контрол върху движението и т. н. Те нито са специфично български, нито пък преследват някакви идеологически, политически или каквито и да било други по-дългосрочни цели. В това отношение българската армия не е изключение, а нейното поведение се вписва в модела на насилие и репресии, характерен и за други окупационни армии.

Що се отнася до случаите на масови убийства в Поморавието, могат да бъдат разграничени три периода, всеки от които със свои специфики. Първият е този, на който е посветена настоящата статия – убийствата в края на 1915 – началото на 1916 г. От пролетта на 1916 г. режимът омеква и се запазва такъв до избухването на въоръжено въстание в южните предели на областта в края на февруари 1917 г. Вторият период е потушаването на въстанието през март, а третият обхваща времето от април до края на 1917 г., когато българските власти успяват в общи линии да се справят с остатъчната въоръжена съпротива. И ако суровото смазване на бунта през март 1917 г. и мерките, които се вземат след това за справяне със съпротивително движение, използващо партизански методи на борба, могат да бъдат по-лесно обяснени и анализирани в контекста на поведението на редица армии в подобни случаи, то първият период е най-труден за обяснение и най-интересен в научно отношение.

Статията си поставя две цели: да изясни фактологията на събитията и да разкрие техния характер. Текстът е разделен на няколко части, като първо е изследвано естеството на насилието срещу цивилни през Балканските войни и Първата световна война, след това са представени обвиненията срещу България, последвани от доказателствата, които са същината на изследването, и заключението.

Поведението на българската армия през Балканските войни

Балканските войни са съпътствани от масови убийства, опожаряване на села и градове, принудителна асимилация и огромни бежански вълни. Те водят и до истинска пропагандна война между балканските държави, в която всеки се стреми да оневини себе си и да обвини противника. Като отговор на това идва анкетата на една комисия, съставена от Карнегиевата фондация за международен мир, чиито доклад заключва, че невинни в конфликта няма, а всички страни са виновни за извършването на престъпления. Въпросът, който стои отворен, се отнася до характера на насилието: от какво е мотивирано то, кой го извършва (редовни войски, нередовни части, местно население), кои са жертвите, какви са мащабите, формите и динамиката на насилието, част ли е то от някаква държавна политика.

Въпреки че съществуват и изключения[38], редица автори са склонни да разглеждат отношението на балканските армии към цивилното население като движено изключително от национализъм, последният обикновено представян като патологично кръвожаден, и като част от дългосрочна политика на национална хомогенизация[39]. При липсата на каквито и да било изследвания върху поведението на българската армия през Балканските войни, основаващи се на сериозни архивни проучвания, Карнегиевата анкета си остава най-доброто, с което разполагаме до момента.

По отношение поведението на българските войски не личи то да е движено от някакъв цялостен план, целящ да трансформира етническата картина в региона. Най-големите насилия са дело на самото население и чети, както местни, така и изпратените от България, които действат извън всякакъв оперативен контрол, и най-често в местности, които не са ефективно окупирани от българските войски. Докладът на комисията[40] описва как по време на ускорения си марш към Солун, 7-а Рилска дивизия почти никъде не оставя гарнизони, а местните чети и милиции не са включени в някаква по-висша армейска структура и са оставени да действат самостоятелно. Комисията отбелязва систематично изгаряне на мюсюлманските села, което обаче е вършено от „жителите на съседните християнски села“. Извършени са и много кланета под ръководството или с активното съучастие на български войводи. След приключването на активните бойни действия, когато започват да се установяват някакви по-трайни военноадминистративни структури, българските власти вземат мерки, за да прекратят насилията. Турците, разпитвани от комисията, отбелязват, че щом се появят редовна войска и администрация, насилията се прекратяват и се установява някакъв ред[41]. Заключението на Карнегиевата комисия е, че българските власти са положили искрени усилия, за да се спрат насилията и беззаконието и, макар и със закъснение, те са дали резултат[42]. Изводите на комисията се потвърждават и от български източници – както за естеството на насилието[43], така и за взетите мерки от българските власти[44].

Действията на българската армия в Доксат, Сяр и Демир Хисар по време на Междусъюзническата война, които предизвикват сериозни обвинения от гръцка страна, също не се дължат на системна стратегия за унищожение. Те се обясняват с други фактори: паниката и объркването сред българската армия при нейното отстъпление, разпадането на дисциплината, провокации от страна на въоръжени гръцки милиции и въоръжаване на турското население от страна на българската войска[45].

Карнегиевата комисия забелязва система в българските действия в две направления. Първо, това е поведението на българските войски в Тракия през Първата балканска война. Тук не става въпрос за масови убийства, а за насилствено прогонване на населението и унищожаване на неговата материална култура[46]. Въпреки заключението, че това е „национална тактика“, изглежда, че по-скоро става въпрос, първо, за бягство на населението, преди пристигането на войските и, второ, не за „национална тактика“, а за „военна практика“. Поведението на армията се вписва в модела на насилие срещу цивилното население в периода на нашествието, характерен и за други армии, нахлуващи на чужда територия, както става видно в Първата световна война. Опожаряването на села, които оказват съпротива на войските или се подозират, че сътрудничат на врага, е широко разпространена практика в различните армии и тя не преследва някакви по-далечни национални цели, без това да я прави по-малко жестока. Така например в Родопите редица села са опожарени, „понеже след предаванието им те влезли в сношение с турската войска и ѝ услужвали с всички средства“. Отстъпващите войски на Явер паша също опожаряват християнски села, като надали с това преследват някаква национална политика[47].

Това, което несъмнено е целенасочена национална политика, е насилственото покръстване на помаците. Няколко нюанса обаче трябва да бъда посочени. Първо, то очевидно не е насочено към тяхното прогонване или „етническо прочистване“, а към тяхната асимилация, т. е. стремежът към национална хомогенизация може да приема различни форми. Второ, то е осъществено главно само със заплаха за употреба на сила. Трето, то е дело на църковните и гражданските власти, а не на военните. Всъщност то е пълна импровизация. Кампанията започва в началото на войната като „гражданска инициатива“ във време на патриотична възбуда и национална мобилизация и получава впоследствие санкцията на църквата и правителството. Главната квартира е против покръстването, на основание че то ще предизвиква брожения в тила и показва склонност към отстъпки едва в навечерието на Междусъюзническата война след многократни настоявания от страна на църковните власти[48]. Позицията на военните е изключително практическа и утилитарна, а и показателна за начина, по който те разглеждат насилието. Убийства на цивилни, тероризиране на населението и изгаряне на села са разглеждани като напълно допустими и оправдани, ако се смята, че с това допринасят за сигурността на войските и успешното водене на бойните действия, докато мерки, за които се смята противното, не биват одобрявани. Това добавя още един щрих към съмненията, че през Балканските войни армията е била склонна да планира и провежда дългосрочна политика на идеологически мотивирано насилие.

Всичко казано дотук не е опит да се оправдае насилието, а е само опит за едно по-нюансирано третиране на темата, което да разграничава елементите, евентуално част от дългосрочна стратегия на национално изграждане, от тези, които имат своя собствена логика. Нямаме доказателства, че насилието е заповядано и дирижирано от командването на българската армия, напротив – имаме доказателства за противното. Насилието е масово, но в огромната си част неорганизирано и хаотично: убийства, грабежи, опожарявания, погроми, на моменти придобивайки характеристиките на истински конфликт между общностите. Бъдещи проучвания по темата биха могли да разкрият коренно различна картина, но наличните към момента данни говорят по-скоро в подкрепа на тезата, че българската армия през Балканските войни не е следвала някаква целенасочена политика към местното население. Необходими са, разбира се, и изследвания върху поведението на всички участници в конфликта[49].

Насилие срещу цивилни през Първата световна война

Насилието срещу цивилното население, което обикновено се свърза с Втората световна война, не е непознато явление и през Първата. Продължителността на войната и нейният масов характер с тенденции към „тоталност“ налагат широк спектър от рестриктивни и принудителни мерки, които, макар и в различна степен, са характерни за повечето европейски общества, мобилизирани за война. Като сравнително по-меки могат да бъдат определени ограниченията на движението, пресата, кореспонденцията, строгият контрол и надзор върху населението, намесата на държавата в стопанския живот. Войната обаче също така води до масовото интерниране на цивилно население, депортации, създаването на концентрационни лагери, принудителен труд, масови убийства, дори и геноцид. И доколкото Арменският геноцид по своите мащаби и характер е уникално явление за Първата световна война (независимо че и в този случай контекстът на войната е необходим за всеки анализ), то той няма да бъде разгледан тук. За целите на статията ще се спрем накратко само върху две типични явления: масови убийства и депортации.

Масовите убийства на цивилни, поданици на неприятелска държава, се случват най-често през мобилните периоди на войната, когато войските и местното население влизат в пряк досег в разгара на бойните действия. Нашествията от 1914 г. демонстрират модел на насилие, при който опасенията от съпротива от страна на цивилното население стават причина за вълна от убийства, извършени от германската, австро-унгарската и руската армии. При нашествието си на запад в периода август – октомври 1914 г. германските войски целенасочено избиват 5 521 души в Белгия и 906 във Франция, а убийствата са придружени с вземането на заложници, палежи, интернирания и депортации[50]. На изток подобни страхове водят до опожаряването на полския град Калиш и депортирането на жителите му[51]. При двете си нашествия в Сърбия австро-унгарските войски следват линия на поведение, подобна на германската в Белгия. Опасенията от партизански действия, водят до жестоки мерки. Вземат се заложници, издават се заповеди, че воюващите без униформа трябва да се считат за разбойници и незабавно да се екзекутират, села, в които се среща съпротива, са изгаряни като наказателна мярка. Смята се, че през 1914 г. австро-унгарската армия е избила около 3 500 цивилни в Сърбия[52]. При нахлуването си в Източна Прусия руската армия убива 1 491 германски цивилни[53]. По време на руското нашествие и окупация на Източна Галиция през 1914-1915 също има случаи на убийства на цивилни, но там насилието е насочено главно срещу еврейското население и се изразява в многобройни погроми, извършвани от войсковите части[54].

Масови убийства се извършват също на собствена територия и срещу собственото население, като освен Османската империя, това важи и за двете други многонационални империи – Австро-Унгария и Русия. С началото на войната в югоизточните и североизточните области на Хабсбургската империя е обявено военно положение и военните съдилища, поради недоверие в лоялността на славянското население и повсеместния страх от шпионаж, издават множество смъртни присъди по съкратената процедура[55]. В Галиция цялата рутенска интелигенция е гледана с подозрение като „русофилска“, особено след руските военни успехи, и там екзекуциите са особено многобройни, а също така голямо е и числото на интернираните в печално известния лагер Талерхоф. Повечето от тези екзекуции са вследствие на издадени присъди и наистина са формално законни, но броят им е толкова голям, че могат да бъдат наречени масови убийства. Според някои данни смъртните присъди, издадени в Галиция, възлизат на около 5 000 души, с уговорката обаче, че не всички са изпълнени[56]. Други автори смятат, че броят на убитите достига 30 000 души[57].

В Русия масовите убийства на собствено население са свързани с избухналото през лятото на 1916 г. въстание в Централна Азия. То е резултат от решението, взето под натиска на огромния недостиг на работна ръка, да се мобилизират за трудова служба малцинствата, които до този момент са освободени от военна повинност. Въстанието е жестоко потушено, като целта е да се накажат бунтовниците и да се тероризира населението – жителите на цели села са избивани, а последните опожарявани[58]. Масовите убийства обаче не са определящи за цялостната политика на руската армия към собственото си население, която се характеризира най-вече с огромните по своите мащаби депортации.

Масовото интерниране и депортации на цивилно население се превръщат в широко разпространени военни практики в годините на Първата световна война и едни от нейните най-ярки характеристики. Интернирането на цивилни в годините на войната е свързано, на първо място, със структурата и организацията на тогавашните европейските армии, мнозинството от които са наборни. Тъй като съществува пряка връзка между гражданството (или поданство в монархиите) и военната служба, мъжете в призивна възраст, граждани на една държава, живеещи на територията на друга държава, или такива в окупирани територии, са разглеждани като потенциални войници и заплаха за сигурността. Тази категория обикновено е първата, която подлежи на интерниране. В Англия и Германия интернираните са затваряни в лагери, докато в Австро-Унгария, въпреки че също се създават такива, по-голямата част от чуждите поданици са настанени на принудително местожителство в провинцията, като се ползват с известна свобода на движение. В САЩ също чужди граждани, смятани за опасни, са интернирани и затворени в два лагера, но повече се разчита на извънредните правомощия, предоставени на органите на реда за контрол и наблюдение на населението. Тази категория като цяло се ползва с най-добри условия[59].

Положението на две други категории е много по-тежко – цивилни, депортирани от територии, окупирани от неприятелските войски, и такива, депортирани или насила евакуирани от собствените си правителства.

Германците от самото начало използват депортации за различни цели, движени от непосредствените нужди на войната – най-вече опасения от съпротива, недостиг на работна ръка и принудителни евакуации. Първите депортирани са белгийци и французи – мъже в призивна възраст, „шпиони“ и заложници от местата, където германците смятат, че срещат съпротива. На изток също се предприемат подобни мерки. През януари 1916 г. е депортирано цялото население в 10-километровата зона по балтийското крайбрежие и зад фронта, а при двете си отстъпления на Западния фронт – през 1917 и 1918 г. – войските имат заповед да разрушават всичко и да преселват цивилните в областите под тяхна окупация. Депортацията е използвана и като наказание за престъпления или нарушения на разпоредбите на окупационните власти. От 1916 г. започват и масови депортации с цел принудителен труд[60].

В Австро-Унгария и Русия депортации и интернирания се извършват както от окупираните територии, така и от собствените области, в които е обявено военно положение. В Хабсбургската империя те са движени главно от политически съображения: „русофили“ от Галиция и Буковина, италиански „иредентисти“, сърби и др.[61]

При навлизането си в Източна Прусия през лятото на 1914 г. руснаците депортират и интернират германски цивилни на стандартните основания – опасения от шпионаж и за да не им позволят да се присъединят към германската армия. От Галиция и Буковина интернираните включват многобройно еврейско население, полски и украински националисти, униатски църковни водачи, местни първенци[62]. Руските депортации от окупираните територии обаче не могат да бъдат разглеждани отделно от тези в огромната военна зона по западните граници на империята. Още с обявяването на военно положение на командващите офицери се дава правото да депортират при съмнения за шпионаж, държавна измяна, саботаж, нарушаване на реда и т. н. Вместо процес, търсене на доказателства и присъда, депортацията става широко разпространена военноадминистративна мярка[63]. Първоначално тя е насочена срещу чуждите поданици-мъже в призивна възраст, но бързо започва да се разширява, за да обхване всички чужди поданици, а също така и руски поданици от чужди националности. Започват да се издават заповеди за депортиране „без изключение“ и за „пълно прочистване“. Депортирането на някои от тези групи надхвърля стандартните военни практики и в случая на германците е свързано с експроприация на собствеността им[64]. Депортациите особено се засилват по времето на „Голямото отстъпление“ от лятото на 1915 г., като руснаците се стремят да оставят на армиите на Централните сили опустошена земя. Трудно е да се прецени колко са доброволни бежанци, колко принудително преселени, колко са евакуирани и т. н., тъй като тези категории не могат да се разграничат ясно, но общият брой на преселените в Русия към началото на 1917 г. възлиза на около 6 000 000[65].

В сравнение с Балканските войни насилието срещу цивилното население през Първата световна война има много по-организиран и институционализиран характер. То е извършвано от редовните армии по заповед на армейските ръководства. Войната извежда на преден план широк спектър от насилствени практики, въведени като временни, и в повечето случаи не преследващи някакви по-далечни политически цели, но които оказват огромно влияние върху последвалото развитие на европейските държави. Войната от първата половина на XX в. става все „по-тотална“, което може отчасти да обясни повсеместно срещащото се съчетание между шпиономания, недоверие в цивилното население и склонност цели народности и обществени прослойки да бъдат разглеждани като колективно нелоялни и солидарно отговорни. „Тоталната“ война не се ограничава само в двубой между въоръжените сили на държавите, а засяга целите воюващи общества, заличавайки основополагащото разграничение между военна и цивилна сфера.

Обвиненията

Въпросът за поведението на българските военни и граждански власти в завзетите сръбски територии и тяхното отношение към местното население се превръща в тема за обвинения срещу България още през войната. Особено активен в събирането на данни и издаване на анкети за зверства, дело на австро-унгарските и българските войски, е швейцарският криминолог Арчибалд Райс[66]. Веднага след Солунското примирие той пристъпва към извършване на разследване и на сръбска територия[67]. Самият Райс е изключително просръбски настроен, поставя се в услуга на сръбската кауза както по време на войната, така и на Парижката мирна конференция, и трудно може да бъде смятан за безпристрастен учен. Подобно съмнение може да бъде отправено и към специално създадената Междусъюзническа комисия за разследване нарушенията на Хагските конвенции и международното право от страна на българските власти, състоящата се от трима сръбски представители, един французин и един англичанин[68]. През 1919 г. докладът на комисията, както и три тома с документи, анкети и показания на свидетели са издадени в Париж на френски език[69]. Те са последвани и от сръбски анкети[70].

Сред многото обвинения едно изпъква като особено сериозно, а именно – че след навлизането си на сръбска територия българската армия целенасочено е организирала и системно осъществила кампания по избиването на сръбската интелигенция. Елиминирайки физически местния елит, българските власти са целели да лишат населението от неговите естествени водачи, да го държат в покорство и да улеснят планираната от тях крайна цел – пълна българизация. Убийства са били извършвани на цялата окупирана територия, но най-голямата част са били концентрирани във Врански окръг, особено в Сурдулица, където са били избивани хора от цяла Сърбия, а градчето е придобило известност като „Сръбската кланица“. Ръководството на акцията се осъществявало от офицерите от окупационните войски: полк. Петър Калканджиев, командир на 42-ри полк, началник на полковия окупационен район и комендант на Лесковац, майор Петър Илков, командир на 3-та дружина от същия полк, началник на дружинен окупационен район и комендант на Враня, подпоручик Стоян Юруков, командир на 10-рота и комендант на Сурдулица, подпоручик Нестор Симеонов от етапните части, стационирани там, и др.[71]

Нито анкетите на Райс, нито тази на Междусъюзническата анкетна комисия, нито пък чисто сръбските трябва да се приемат на сляпа вяра. Най-малкото, което може да се каже за тях, е, че със сигурност не са безпристрастни международни анкети от типа на Карнегиевата от 1914 г. Основната част са издадени на френски език в Париж през 1919 г., което говори красноречиво за целта им – да защитят сръбската национална кауза на Парижката мирна конференция. От друга страна обаче, те не трябва и просто да се отхвърлят като „сръбска пропаганда“. Нищо не пречи пропагандно издание да съдържа, наред с фалшификации и преувеличения, оригинални документи. Вярно е и обратното – възможно е напълно автентични документи, чрез целенасочен подбор и коментар, да гонят пропагандна цел. Проблемът при подобни анкети е, че трудно могат да служат за основа на историческо изследване. Те могат да бъдат използвани, но като вторични източници, след като бъдат подложени на критичен прочит и след проверка и засичане на данните от други извори.

Доказателствата

Такива има. Въпреки че този въпрос е един от най-слабо документираните, съществуват и български източници, които се появяват най-вече след края на войната. В края на ноември 1918 г. при Министерството на войната се създава анкетна комисия, която да разследва повдигнатите обвинения и да даде мнение, доколко те са основателни. Резултатите комисията формулира в отделни постановления, които представя на военния министър за по-нататъшно разпореждане. Ако министърът прецени, че в изложените от комисията факти има достатъчно улики спрямо дадено лице, предписва на съответните следователи възбуждане на наказателно преследване[72]. С Постановление № 1 от 13 декември 1918 г. Анкетната комисия намира, че съществуват достатъчно доказателства за убийствата на около 40 сръбски свещеници във Врански окръг. По този начин е образувано дело срещу полк. Калканджиев, майор Илков и др., което е внесено в Софийския военнополеви съд[73].

При разследването на делото срещу горепосочените обаче се установява, че „ОТ БИВШИЯ ГЛАВНОКОМАНДУЮЩ ГЕНЕРАЛ ЖЕКОВ БИЛА ДАДЕНА ЗАПОВЕД ЗА УНИЧТОЖЕНИЕТО НА ИЗВЕСТНИ КАТЕГОРИИ ИНТЕЛИГЕНТНИ ЛИЦА“[74]. Точното съдържание на заповедта се разкрива в хода на два други съдебни процеса – срещу началник-щаба на 1-ва армия ген. Стефан Азманов, обвинен, първо, като подбудител на убийството на скопския сръбски митрополит Викентий и неговия дякон, и, второ, като заповядал избиването на десет свещеници в Зайчарско, които са били събрани за интерниране във вътрешността на Царството. Ген. Азманов е оправдан и по двете дела, след като е успял да представи неопровержими доказателства за своята невинност и които доказателства Софийският военнополеви съд е приел. Като обвиняем по първото дело е привлечен и командващият 1-ва армия ген. Климент Бояджиев, а всички обвиняеми по второто дело са оправдани, тъй като съдът установява, че „избиването на въпросните свещеници е станало в изпълнение заповед на Главнокомандующия Действующата Армия Генерал ЖЕКОВ, против когото е образувано дело по това обвинение“[75].

В писмените си възражения срещу предявените му обвинения ген. Бояджиев изтъква следното: „Известно е, че против Генерала Азманова бяха заведени две дела за извършени жестокости в Моравско и Македония. И по двете дела той биде оправдан от В[оенно] П[олевия] съд. По второто дело, което се разгледа в заседанията на Съда от 28 юни до 5 юлий т. г. [1919 г.] той биде оправдан, защото като е давал разпореждания за избиването на сръбски свещеници и учители е действувал по изричните заповеди на Главнокомандующия Д[ействащата] А[рмия]. Тия заповеди, които се разкриха в съдебното дирене се съдържат в двете телеграми адресирани до командующите армии през октомври 1915 год., а именно: 1/ Шифрована телеграма получена в Щаба на 1а Армия към 15 окт[омври] в Кралево-Село. В нея се казваше, че сръбската интелигенция е била причината за нашите нещастия в старите и новите времена и като се апелираше към нашите патриотически чувства, заповядваше се началствующите лица да вземат бързи мерки за нейното изтребление. Телеграмата свършваше с думите след привеждането ѝ в изпълнение да се унищожи. 2/ Шифров[ана] телеграма получена в Ниш на 26 октомв[ри] и находяща се в следственото дело № 5. В тая телеграма се правеше намек на първата и се заповядваше щото всички шпиони и подозрителни лица да се изкореняват най-безпощадно по административен ред и без съдебни формалности. Тия телеграми разпратени в момента на накипяла жажда за отмъщение срещу сърбите, развързаха ръцете на всички чинове от армията и даваха възможност да се извършват безнаказано всякакви престъпления“[76].

Бившият главнокомандващ ген. Никола Жеков не присъства на заседанията на съда и няма възможност да даде показания, тъй като по това време се намира в емиграция. Той поддържа обаче активна кореспонденция със своя бивш адютант и довереник Лука Малеев, който го информира за хода на делото. Жеков категорично отрича да е издавал подобни заповеди и първоначално изразява съмнения в тяхната автентичност[77]. Впоследствие, под влияние на изнесените факти, е принуден да признае, че такива очевидно наистина съществуват, но отрича той да е техен автор или пък изобщо да е знаел нещо за тях. Относно първата телеграма твърди, че най-вероятно е издадена в негово отсъствие от Щаба на действащата армия и по-точно от бившия началник-щаб ген. Константин Жостов, по това време вече покойник. Смята, че действително е възможно телеграмата да носи неговия подпис, тъй като „автора ѝ не бил имал доблестта сам да постави своя подпис“[78]. Жеков се опасява, че ще се превърне в изкупителна жертва, за да се спаси честта на армията, и се оплаква, че много хора, които преди са го славославяли, сега го изоставят[79]. Необходимо е изрично да се подчертае, че ген. Жеков отрича авторството на телеграмата, а не нейното съществуване и по неговите собствени думи „всичките горни разсъждения не изменяват неумолимия факт, че подобна заповед е била получена, дадена от мен или с мой подпис“[80].

Обясненията на ген. Жеков не звучат никак убедително. Независимо кой е авторът на телеграмата и чий подпис стои под нея, малко вероятно изглежда това да е станало без знанието на главнокомандващия и съвсем невероятно той да не е узнал за нея в продължение на три години. Що се отнася до втората телеграма, то няма съмнения, че тя е подписана от ген. Жеков. Тя е открита и нейният текст е почти идентичен с този от показанията на ген. Бояджиев[81].

Масовите убийства не остават незабелязани и от австро-унгарските съюзници, както показва докладът на австро-унгарския офицер за свръзка в щаба на фелдмаршал Макензен до началника на Генералния щаб ген. Конрад фон Хьоцендорф. На 20 (7 ст. ст.) февруари 1916 г. полк. фон Лустиг-Преан докладва: „Българите не оставиха да мине неизползувано времето на окупация на Източна Сърбия и Македония. С безцеремонност и бруталност те въведоха в тези райони нова власт, която върши цялата работа, и, разбира се тя няма да остане без успех. Дейността по побългаряването може да се характеризира в две големи направления: унищожаване на висшите и средни слоеве на населението /интелигенцията/ и насилствено въвеждане на българския език. Както е известно, по-голямата част от сръбската интелигенция – чиновници, учители, попове, адвокати и пр. – се оттегли заедно с остатъците на армията, но част от нея постепенно се върна обратно /поради физически и материални трудности/. Тази част, подобно на първоначално останалата, навярно едва ли вече може да се намери в окупираните райони. Тя е „заминала за София“ – както гласи българският израз, станал вече пословичен. Тези хора, смятани за подозрителни и съдени по съкратената процедура, биваха предавани на един български патрул /най-вече комитаджии/ със заповед да ги отведе „в София“ и на следващия ден да се върне без тях. При това разстоянието не бе от значение – дали 20 или 200 км. Патрулът веднага вземаше със себе си лопати, изчезваше в планините и след кратко време се връщаше обратно без задържаните лица. Българските офицери не крият това правосъдие. По-скоро те се хвалят с него“[82].

Освен интелигенцията и „шпионите“ и съмнителните лица, още една категория е специален обект на репресии. Това са дезертьори и разбягали се войници от сръбската армия, заловени с оръжие зад фронта. След унищожителните удари, нанесени на сръбските войски от армиите на Централните сили, сръбската армия е в процес на полуразпад, като са отбелязани масови случаи на дезертьорство и бягство. В края на октомври фелдмаршал Макензен забелязва, че на много места са намерени скрити сръбски оръдия и униформи, докато в същото време много здрави хора притежават документи, че са освободени от военна служба по болест, като документите са съвсем нови и носят дата от средата на октомври. Следователно има сериозни основания за подозрения, че сръбски редовни войници са облечени в цивилно облекло. Макензен нарежда такива „да се считат военнопленници независимо да ли притежават уволнителен билет или не“[83]. Българските военни власти също имат опасения, че много въоръжени бивши сръбски войници са захвърлили униформите си и се крият по горите и селата, но на този етап отказват да признаят на подобни лица статут на военнопленници. На 5 ноември 1915 г. ген. Жеков нарежда на ген. Бояджиев всички села да бъдат претърсени, а „заловените войници да се третират като бунтовници“[84].

В края на ноември германците съобщават, че около Прокупле техни войски са били обстрелвани от „въоръжена сръбска банда“. По този повод на 27 ноември 1915 г. началникът на Полската канцелария полк. Михаил Сапунаров изпраща телеграма до коменданта на Враня, с която го предупреждава: „Ще бъдете лично отговорен, ако не успеете в късо време да пречистите Вранско от всички опасни, вредни и злонамерени елементи, като постъпите с тях съгласно дадените нареждания“[85]. Мерките, които трябва да се вземат в това отношение, са конкретизирани в инструкция, изпратена до окупационните войски. На 30 ноември 1915 г. полк. Кирилов, командир на 3-а бригада от 1-а Софийска дивизия, нарежда до частите: „1. Всички пленници, заловени с оръжие в ръка в тила на армията, да се застрелват на място. 2. Да се предупредят селата, че ако в тях се случат нападения срещу наши войници, то те ще бъдат изгорени. Селата, в които са станали такива нападения, да се изгорят. В подозрителните села да се оставят караули. По екзекутиране на подобни села, да се действува своевременно и особено енергично“[86]. На 3 декември полк. Петър Калканджиев предава същите инструкции на подчинените му части[87].

На населението е обявено, че всички дезертьори и мъже от 18 до 50-годишна възраст трябва да се явят в комендантските управления, а неявилите се ще се смятат за шпиони и ще се екзекутират, като същото важи и за техните укриватели. На смъртно наказание подлежат и укривателите на оръжие и военни материали, а „онези, които с оръжие в ръка нарушават реда и спокойствието в страната“ или пък повреждат транспортни и комуникационни обекти се застрелват на място[88].

На 5 декември Калканджиев съобщава на командирите на дружините, че в Главната квартира продължават да достигат сведения за чети, които нападат тила на армията и им нарежда: „Разпоредете незабавно залавяне на всичко способно да носи оръжие население, екзекутирайте селата, в които има въоръжени чети, както и ония, към които се появяват четите, прилагайте спрямо тях строги, сурови мерки, бързо, незабавно и енергично, като всеки злосторник бъде екзекутиран на самото място. Заловените с оръжие застрелвайте“[89].

Гореспоменатото нареждане за залавяне на способното да носи оръжие население е само част от един мащабен процес на масово интерниране на цивилно население, който няма да разглеждаме в подробности тук, но е необходимо да се отбележи, че убийствата и интерниранията се развиват успоредно и са взаимосвързани. След няколко различни и противоречиви заповеди категориите лица, които подлежат на интерниране, са окончателно определени на 19 декември 1915 г. Тези хора се „третират като военнопленници и изпращат във вътрешността на Царството“. Категориите, които подлежат на интерниране, са, освен мъжете между 18 и 50 години, подлежащи на военна служба, леко ранените и вече оздравелите, също и всички „свещеници, учители, бивши офицери, депутати, журналисти, министри и всички съмнителни лица без разлика на възраст“. Лицата от последната категория се изпращат до Софийското комендантство, което ги препраща в центровете, определени от Министерството на войната. Пленниците и интернираните трябва да се изпращат към Стара България само по маршрута Сурдулица – Клисура – Трън – Брезник[90].

Данни за извършаните в Поморавието убийства могат да се намерят и в докладите на вранския окръжен управител д-р Иван Димитров, известен още като Иван Строгов, които той изпраща до началника на Моравската военноинспекционна област ген. Кутинчев и вътрешния министър Христо Г. Попов. Димитров обвинява коменданта на Враня майор Илков в убийството на шестима свещеници и четирима мирни граждани, които е трябвало да бъдат интернирани. Два от докладите попадат в препис в ръцете на сръбските власти, изнесен от чиновничка-сръбкиня, и са публикувани на френски език в издадените от Междусъюзническата комисия документи[91]. Освен това, Иван Димитров свидетелства, че се е срещал с министър-председателя д-р Васил Радославов, министъра на вътрешните работи Христо Г. Попов и частния секретар на царя Страшимир Добрович, на които срещи той лично ги е информирал за случващото се. Д-р Димитров твърди, че Радославов и Попов явно са одобрявали убийствата, а Добрович свивал рамене, без да каже нищо[92].

Последното трябва да се смята за съмнително и за недоказано, тъй като не се основава на нищо друго освен на показанията пред Анкетната комисия на Иван Димитров, който още по време на войната се превръща в яростен политически противник на Радославов. В спомените си, издадени през 1929 г., министърът на просвещението в кабинета на Радославов и втори човек в Либералната партия Петър Пешев твърди, че правителството не само няма отношение към убийствата, но и прави опит да се противопостави на военните власти „да не се върши онова в Моравско, за което след войната бе даден под съд генерал Азманов, който може да се отърве от смъртна присъда само, като представи известната телеграма от главната квартира, по силата на която са извършени деянията“[93]. Същевременно показанията, които самият д-р Димитров дава пред Третия държавен съд, са по-различни от тези, дадени пред Анкетната комисия. Там той заявява, че правителството не е съпричастно към „тези интернирания и масови избивания“, а вината на министрите е само в това, че „търпяха това положение“[94].

Имаме основания за съмнения, че Радославов е одобрявал убийствата, също така защото правителството прави опит да се противопостави на военните власти по въпроса за масовото интерниране на цивилно население, което очевидно не одобрява. На 11 февруари 1916 г. Министерският съвет приема постановление за завръщането по домовете им на интернираните лица от „бивша Сърбия“, с изключение само на „крайно подозрителните“[95]. Това постановление на Министерския съвет никога няма бъде изпълнено, тъй като ген. Жеков категорично се противопоставя и заявява, че няма намерение да се съобразява с него[96]. То обаче е показателно за политиката на правителството по въпроса, която влиза в противоречие с тази на Главната квартира.

И ако имаме сериозни основания за съмнения, че министър-председателят е одобрявал убийствата, то разполагаме със сигурни данни, че е знаел за тях и то не само от докладите на Иван Димитров. В личния фонд на Васил Радославов в Централния държавен архив е запазен доклад от декември 1915 г., адресиран лично до него от инспектора на полицията Неделчо Свинаров, след обиколката, която последният прави в Моравско. Свинаров информира Радославов, че между Лесковац и Враня е видял труповете на двама сръбски свещеници, захвърлени недалеч от пътя и една от мерките, които предлага е: „Да се спре масовото интерниране на мъжкото население и убиването на свещениците в Моравските земи“[97].

Не е само министър-председателят, който узнава за масовите убийства. Оказва се, че тези неща не могат да бъдат дълго държани в тайна и постепенно изтича информация, която достига до някои народни представители. Още през февруари 1916 г. в Народното събрание се изнасят данни от подобно естество. Водачът на демократите Александър Малинов, сравнително лаконично и завоалирано, предупреждава правителството, че е много погрешно да се мисли, че „ще можем да владеем новите земи само при условие, ако поизчистим едни от елементите, а други разорим“[98].

През лятната сесия депутатите от левицата изнасят по-подробни данни. Представителят на тесните социалисти Георги Кирков, който лично е посетил Моравско, заявява: „…Аз имам маса данни за това но не искам да ви отегчавам с тях, ще ви дам една картина, а фактите ще ги дам на г. г. министрите, до които се отнасят. Първо, има едно общо оплакване във всички градове, особено в Поморавия, дето аз ходих, че някъде значителна част, другаде по-малка част от гражданите са били интернирани в стара България, и че това не ги плаши, колкото фактът, че една част от тия интернирани хора, като-че-ли липсват, не са получили никакви сведения за тях. Правили са постъпки чрез нашите власти в стара България, чрез други средства, но не са получили никакви известия, къде са се дянали тия хора. Липсват от там една значителна част интелигентни хора: попове, учители, председатели на съдилища и други, а така също и някои по-видни и, както ми се казаха, по-упорити, по-шовинистични граждани, които са с много силни националистически тенденции в своите възгледи. Това е за градовете, а така също и за селата“[99].

Речта на Асен Цанков от широките социалисти е в подобен дух, но с още по-голяма конкретност. Цанков има информация за интернирани лица, които „подир това са изчезвали в официалните списъци, в безизвестност, а по знанието на цялото население в оня край, в известността, отдето никой не се връща – на оня свят“. Изрично е споменато името на полк. Калканджиев, а също Сурдулица и т. нар. Вранско дефиле: „две гробници на туй невинно и нещастно население“. Цанков заявява, че разполага и с информация за български войници, които са извършвали екзекуциите и след това полудели[100].

По времето, когато Георги Кирков и Асен Цанков изнасят тези данни, убийствата вече са прекратени. Повече сръбски автори отнасят края на убийства някъде към април-май 1916 г. и смятат, че тогава режимът частично омеква. Датите обаче, които представят в своите анкети сочат, че масовите убийства се извършват най-вече в периода от втората половина на ноември до края на февруари 1916 г., като броят на извършените след това е много по-малък. По-вероятно изглежда масовите убийства да са прекратени заедно с последните масови интернирания в края на февруари 1916 г.

Не е известен и броят на убитите. Само във Вранско Йован Хадживасилиевич ги изчислява на 2 000 души, а Арчибалд Райс между 2 000 и 3 000 души[101]. Истината е, че не знаем и нямаме данни, на които можем да се доверим. Единствените числени данни, с които разполагаме се отнасят за свещеничеството. Сръбската страна представя списък с имената на 148 свещеника, убити от българските власти, и Анкетната комисия при Министерството на войната изглежда съгласна с този брой. Същевременно има 177 свещеника, които са интернирани в България[102]. Не разполагаме с други данни за броя на убитите и по всяка вероятност подобни списъци въобще не са водени от българска страна.

Анкетната комисия в един свой доклад до министър-председателя от февруари 1920 г. групира различните престъпления, извършени от българските власти в Моравско, и прави следното заключение: „УНИЩОЖАВАНЕ НА СРЪБСКАТА ИНТЕЛИГЕНЦИЯ: това е най-тежкото, най-позорното и най-компрометирующето престъпление, което може да ни се вмени. То се явява, като система, организирана отгоре, – лично по заповедта на българското главно командуване, и на което не са били чужди нито тогавашното правителство, нито дворецът. Жертва на него са около 148 сръбски свещеници, скопският митрополити ВИКЕНТИ, редица висши съдии и чиновници, депутати, учители, и. т. н. Усилният период на това унищожение начева към втората половина на м. Ноември, 1915 година, и трае до около м. Юни, 1916 г. Най-ревностен изпълнител на тази фатална заповед на нашето главно командуване е бил командирът на 42 пехотен полк, Полковник КАЛКАНДЖИЕВ. За чест на българското офицерство имало е, обаче, и не един случай, където натоварените с изпълнението на тази заповед са се отнасяли критически спрямо нея и не са я привеждали в изпълнение. Подкладката на това престъпление е политическа“[103].

Заключение

Изводите на Анкетната комисия при Министерството на войната са категорични: убийствата са политически мотивирани и систематични, а дворецът и правителството „не са били чужди“ на тях. Междусъюзническата анкетна комисия също ги разглежда по този начин[104], а австро-унгарците ги виждат като част от процес на българизация. След като установихме основните факти, нека се опитаме да анализираме характера на насилието и мотивите, от които то е движено. Естествено, наивно би било да очакваме да намерим в архивите писмени мотиви към решението за тези действия, а малкото налични данни не позволяват засега да се направят категорични изводи.

Нека първо обобщим това, което до този момент констатирахме със сигурност – убийства има, те са извършвани в резултат на заповеди от Главната квартира и обхващат представители на интелигенцията, „шпиони и съмнителни лица“, „опасни, вредни и злонамерени елементи“, които биха могли с оръжие в ръка да се съпротивляват на българските власти. Това са установените към момента факти, затова и изложеното по-долу относно евентуалните мотиви за убийствата не трябва да се тълкува като окончателен извод, каквото със сигурност не е, а само като една начална хипотеза.

Хипотезата е следната: опасенията от въоръжена съпротива от страна на цивилното население, бунтове и партизански действия в тила на армията са по-важен мотив за убийствата, отколкото съображенията за бъдеща асимилация на населението. С други думи, убийствата съчетават краткосрочни военни съображения с дългосрочна политическа стратегия за българизация, но първите значително доминират над вторите.

Наистина, националистическата реторика, използвана в първата телеграма, както и самият факт, че сръбската интелигенция е разглеждана като категория, говори в полза на идеологическа интерпретация на насилието и идеологическа мотивация по всяка вероятност има. И все пак, като се вземе предвид, че, наред с представители на интелигенцията, се избиват също и „шпиони“, „съмнителни лица“, пленници, заловени с оръжие, изглежда, че, без да изключва и по-дългосрочни националистически цели, непосредствените мотиви са „гарантиране на реда и безопасността“, така както е разбирано понятието от най-екстремистката военна логика.

Би могло да се възрази, че главната цел на тези мерки – „осигуряването на реда“, не противоречи и на втората – улесняване на българизацията, дори напротив – подпомага я, като и двете имат за цел да сломят духа на населението, лишавайки го от неговите естествени водачи. Това е вярно, но подобен подход съдържа в себе си сериозен телеологичен проблем, тъй като ретроспективно разглежда първоначалните мотиви през призмата на крайните резултати.

Ако се опитаме да анализираме убийствата в контекста на цялостното поведение на българската армия в Поморавието в края на 1915 – началото на 1916 г., като разгледаме внимателно изворите от периода, то това, което прави впечатление, е до каква степен недоверието към местното население и гарантирането сигурността на тила на войските са идея-фикс за военните власти. Още през ноември 1915 г. ген. Жеков изтъква пред министър-председателя опасността от размирици, партизански действия и въстания. В окупираните земи – пише той до Радославов, „винаги могат да се очакват вътрешни вълнения, враждебни действия на отделни чети, сформирани от остатъците на разбитите неприятелски войски или от местни жители, и даже открит бунт“[105]. В това отношение Моравско от самото начало е гледано с изключително недоверие, като ген. Жеков смята, че там „населението [се] състои от елементи, от които ежедневно може да се очакват проявления на враждебност спрямо нашите войски и власти“[106]. Самата цел на масовите интернирания, така както е формулирана в заповедта, е „да се отнеме всяка възможност на населението от завзетите сръбски земи да прояви каквито и да било враждебни действия, или да причини смутове, безредици и пакости“[107]. Жителите на Поморавието изрично са предупредени, че всеки „опит за бунт или размирие ще се задушава веднага със силата на оръжието и виновниците ще се наказват най-жестоко“[108]. В края на януари 1916 г., когато Щабът на действащата армия запитва ген. Кутинчев какъв е духът на населението в областта, основните въпроси, които вълнуват ЩДА, са: „…очистена ли е областта от елементите, които могат да агитират и възбуждат населението към непокорство; има ли случаи на непокорство на военните и административните власти… съществуват ли някакви тайни организации и пр.“[109] В преписките, често до степен на натрапчивост, се използва следната терминология: „съмнителните и други лица, определени за интерниране във вътрешността“, „съмнителните и интелигенти лица“, „съмнителните и опасни лица“, „интелигентни съмнителни лица“, „съмнителни лица от Стара Сърбия“[110]. Спомените на Димитър Азманов, който за кратко изпълнява длъжностите офицер за специални поръчки при щаба на Първа армия и временен комендант на Ниш, също сочат в тази насока. Азманов заявява: „Известно е, че със „съмнителните“ се разигра една трагедия, която покри със срам народ и армия“[111]. Цялостното впечатление, което оставя поведението на българската армия, е, че кампанията има характер на една голяма чистка на хора, подозирани като неблагонадеждни и опасни, която трябва да направи всякакъв потенциален опит за съпротива срещу българската власт невъзможен.

Убийствата са извършвани тайно и без съд и присъда, като органите на военното правосъдие чисто и просто са заобикаляни, или ако използваме евфемистичния изказ на втората телеграма, те са извършвани „по административен ред, без други съдебни формалности“.

Масовите убийства на цивилни в Поморавието в края на 1915 – началото на 1916 г. силно се отличават от тези през Балканските войни. За разлика от 1912 – 1913 г., не се стига до вълна от убийства, грабежи, опожарявания и други престъпления, вършени от неконтролируеми четници и местни жители. Насилието през Първата световна война е много по-организирано и централизирано, а деянията са резултат от изрични заповеди на военното ръководство.

Убийствата в Сърбия не се вписват и в модела на насилие, характеризиращ нашествията на германската, австро-унгарската и руската армии през 1914 г., при който, наистина, екзекуциите на цивилни са в резултат на опасения от въоръжена съпротива от страна на местното население и партизанска война, но се случват в хода на бойните действия. В Поморавието като цяло масовите убийства започват в края на ноември, т. е. след края на активните бойни действия и имат последващ характер. Контекстът е съвсем различен – вместо в условията на инвазия, те се случват в условията на окупация.

Това което изглежда, че се доближава най-много до убийствата в Сърбия, е политиката на австро-унгарската армия в Галиция, където цялата рутенска интелигенция колективно е смятана за подозрителна и нелоялна. Съществуват обаче и съществени разлики, за да се правят преки аналогии. Насилието в Галиция е на собствена, а не окупирана, територия; то се случва при отстъплението на австро-унгарските войски, докато през есента на 1915 г. в Сърбия българската армия печели победи; в единия случай поне една съществена част от убийствата са вследствие на военносъдебен процес, присъда, а екзекуцията е публична, докато в другия всичко това липсва. Подобно е обаче съчетанието между недоверие в лоялността на местното население, шпиономания и склонност цели обществени прослойки да бъдат разглеждани като потенциално опасни и колективно отговорни.

И ако някои от детайлите, като точната продължителност на кампанията, мотивите за убийствата, броят на убитите, ролята на гражданските власти, подлежат на допълнителни изследвания, то фактът на убийствата е безспорен. Оказва се, че, поне по време на война и в окупирани области, българската армия е напълно способна организирано да избива хора по категории – форма на насилие, която ще стане една от характерните особености на XX век.

Мартин Вълков е млад историк, доктор на историческите науки и специалист по най-нова българска история (Тема на дисертацията му е „Българското военноадминистративно управление в Поморавието, Косово и Вардарска Македония, ١٩١٥-١٩١٨ г.“).

Коментари (14)

Добавяне на нов

- 05-06-2016|иван сапунджиев ivansapunjiev@

Относно границата на запад е уточнено във фермана на Султана от 14 януари 1877 г. в който се казва: Съставен е нов вилает в ЗАПАДНАТА ЧАСТ НА БЪЛГАРИЯ с имато КОСОВО!!! (вж. Србске новости 24 януари 1877 г. Белград – Народна библиотека Белград) В новия вилает влизат градовете Прищина, Скопие, Враня, …:-) Топонимите на БЪЛГАРСКОТО ПОМОРАВИЕ говорят ясно какъв е бил етническия произход на населението избрало в разговорния си език тези топоними!!! Четене му е майката МЛАДИ АВТОРЕ:-) Успех в бъдещите научни изследвания!

- 05-06-2016|Бай Оня

Изцяло тенденциозна и невярна по съдържание статия! Земите които контролираме през ПСВ са населени с население от български произход! И всякакви прояви на мръсен сръбски шовинизъм е трябвало да се ликвидират изцяло. Даже прекалено меко са се държали българите със сръбските гадове!

- 18-06-2016|Станислав

Поздравления за положение труд! Коментари може да има много по съдържанието на статията, нека други да ги правят.

Но! Защо трябва автора да се предоверява на разни ябанджийски агенции, които разпространяват български снимки?

Това: „Български комити на българо-сръбската граница, януари 1917 г. Източник: Getty Images/Guliver“ под снимката на кюстендилския фотограф Анастас Новев, от 1903 г., на която са снимани войводи на чети, явяващи се щаб на сборния въстанически отряд на поручик Сотир Атанасов направо би отказало от четене на статията хората с по-широки познания по темата! Снимката е известна, автора е известен, негатива е съхранен, датирана е, мястото на снимане е известно. Публикувана е многократно, хората са идентифицирани – първи ред: Михаил Ганчев, Сотир Атанасов и Боби Стойчев, над тях Антон Шипков и Атанас Бабата.

Ако същата снимка е ползвана от автора за дисертационния му труд, то жалко за научния ръководител и рецензентите! Дано да е само сегашна хрумка, макар и с това много да олеква пред сериозните читатели. Със съвременните средства за търсене и намиране на информация е просто жалко да се окепази подобен труд с недомислен илюстративен материал. Има известни десетки снимки от Поморавието и Моравската военно-инспекционна област, на офицери от бригадните окупационни райони, на войводи и четници от планинските взводове и роти.

Още веднъж – адмирации за положения труд, но и препоръка за по-голяма прецизност, не само в снимковия материал.

- 18-06-2016|Златко

Ами вижте, Станиславе, напълно е възможно агенцията Гети (една от основните световни агенции, която вие обозначавате с думата „ябанджийска“, също като оня нашенец, дето стоял пред някакъв паметник във Виена и коментирал „бе две кила динамит му е майката“)… Та, напълно възможно е агенцията Гети да е изкупила междувременно правата върху тази снимка. Не знам дали е така или не, просто изтъквам аргумента, който би ми дошъл най-първо на ума, преди да започна да пиша дълги-предълги филипики, дето в края на краищата пак нямат никакъв смисъл извън нашенското „От Искъро по-глибоко нема“…

Светът, щем не щем е, първо, НЕСРАВНИМО по-голям от България и Балканите и второ, пак щем не щем, не знае ПОЧТИ нищо за нея. Кой на каквото си постлал, казват хората…

- 18-06-2016|Станислав

Хайде, Холанд! – както рекъл друг породист нашенец …

Ами напъни се да провериш, а не да ръсиш „аргумента, който би ми дошъл най-първо на ума …“. Същото можеше да стори и ползвалия снимката, както и този, който я публикува в сайта(в случая май ти?). Какви филипики, какви безсмислени писания видя в написаното от мен? Какви шопски мъдрости са те напънали в тоя пек? Какви още подробности са ти нужни, за да схванеш написаното за снимката, която е ползвана от автора несъотносимо към времето и мястото за което пише?

Коментара ми беше към автора, ама като си рекъл да участваш, на олимпийски принцип, без значение от резултата …

Благодарен ще съм ти цял живот, дето ме открехна, че света не свършва след Калотина, Кулата и Капитан Андреево.

Дано и ти да си научил нещо от дългата ми и предълга „филипика“. Защото, знам, има хора, четящи тук, които са научили нещо.

- 18-06-2016|Златко

Снимката е подбрана не от автора, а от мене. А авторът може би дори не знае, че текстът му е публикуван тук. Не е задължително, във всеки случай.

Ма хайде, викам, да не продължаваме играта на развален телефон…

- 18-06-2016|Златко

А що се отнася до забележката ти, че „снимката […] е ползвана от автора несъотносимо към времето и мястото, за което пише“, то моята реакция е да се запитам дали изобщо си чел текста, който имаш милостта да коментираш, защото в него черно на бяло си пише, че…

Тези хора, смятани за подозрителни и съдени по съкратената процедура, биваха предавани на един български патрул /най-вече комитаджии/ със заповед да ги отведе „в София“ и на следващия ден да се върне без тях. При това разстоянието не бе от значение – дали 20 или 200 км. Патрулът веднага вземаше със себе си лопати, изчезваше в планините и след кратко време се връщаше обратно без задържаните лица. Българските офицери не крият това правосъдие. По-скоро те се хвалят с него…

…тоест, ако човек има поне малко критична мисъл в главата си, то е редно да му мине през ума предположението, че комитите, изобразени на снимката, като нищо може и да са били сред хората, изпълнявали тези екзекуции. Или, с други думи, че снимката не само е директно свързана с материала, ами е свързана с него и по един доста ужасяващ начин (примерно под формата на добре известния рефрен за националните „герои“, които в един момент може и да се окажат най-обикновени престъпници).

Но, както казах, стига толкова. България е претъпкана с хора като теб, аз пък живея извън нея (отчасти и поради тази точно причина). Да спираме, викам…

- 19-06-2016|Станислав
Златко писа:

Снимката е подбрана не от автора, а от мене. А авторът може би дори не знае, че текстът му е публикуван тук. …

Що не почна с туй, а? Аз се чудя, защо толкова присърце взе тая снимка, а то ти си бил кабаетлията! Автора може да не знае за публикацията тук, но тази публикация, тукашната, със снимката барабар я има вече в поне пет сайта, вероятно в повече, а още по-вероятно да продължи да расте броя на разпространението и.

Стопляш ли?

Аз стигнах до тук през един форум, който цитира друг сайт, който пък цитира тукашния. Тъй щото, добре е да е знайно, че ТИ си дописвал автора!

А играта на развален телефон ти я започна.

И понеже продължаваш да туткаш, то и аз ще ти отговоря …

- 19-06-2016|Станислав
Но, както казах, стига толкова. България е претъпкана с хора като теб, аз пък живея извън нея (отчасти и поради тази точно причина). Да спираме, викам…

Браво, че живееш извън тази България, в която сме останали тъпаците, ама да ти кажа, че и ние поназнайваме по малце от от световните политики и чат пат от българските минали неща, че даже и от сегашните.

Златко писа:

… моята реакция е да се запитам дали изобщо си чел текста, който имаш милостта да коментираш, защото в него черно на бяло си пише, че…

… Българските офицери не крият това правосъдие. По-скоро те се хвалят с него…

Сега да ти изложа някои факти, които за твое съжаление няма да паснат на фантазната ти постановка, че видиш ли

ако човек има поне малко критична мисъл в главата си, то е редно да му мине през ума предположението, че комитите, изобразени на снимката, като нищо може и да са били сред хората, изпълнявали тези екзекуции.

Върни се на първия ми коментар и виж описаните там хора! И чети внимателно следното: От сниманите през 1903 г., от фотографа Анастас Новев петима войводи на ВМОРО, през разглеждания в статията период 1915 – 1918 г. трима вече са мъртви! Атанас Бабата е убит 1905 г., Боби Стойчев през 1906 г., а Антон Шипков през 1913 г. Остават двама от тези, според теб

националните „герои“, които в един момент може и да се окажат най-обикновени престъпници

Ако мислиш, че подполковник Сотир Атанасов, на длъжност дружинен командир, при това в редовната армия винаги в артилерията, както и поручик Михаил Ганчев, който за съвсем кратко минава през сръбските краища, са от тия, които ходят с лопати да копат по баирите сръбски попове, то значи си познал. Само че … не си!

Ама нали си извън тая България, та можеш да раздаваш акъли от далеч! Можеш да твърдиш, колкото си искаш, че

снимката не само е директно свързана с материала, ами е свързана с него и по един доста ужасяващ начин (примерно под формата на добре известния рефрен за националните „герои“, които в един момент може и да се окажат най-обикновени престъпници)

, само че пред ябанджийската публика, не пред нас, останалите си задръстени в BG-то.

По нашите провинциални седянки имаше един популярен преди време политик, когото бъзикаха с лафа „Извини се, бе!“ Най-добре ще е да го чуеш и ти, да вземеш да се извиниш на автора за твоите насоски на неговия труд, както и за това, че ти завъртя статията в този и вид в публичното пространство.

От мен – жив и здрав бъди и не се кахъри, дали чета достатъчно задълбочено статии и книжлета, които ми падат пред погледа, както и какво количество писмени материали поемам в замътената си от рефрени за „национални герои“ глава. Поел съм достатъчно, даже искам да забравя някои неща. Ама и продължавам да трупам, все пак е българска главата ми, носи и капа, не само бомбе или цилиндър.

- 19-06-2016|Златко

Е, което си е вярно, вярно си е. Сега виждам, че съм недогледал, защото наистина снимката е от много по-раншно време, а твоя коментар аз отказах да взема на сериозно. Ок, имаш право, извинявай!

- 19-06-2016|Златко

И не че с това се опитвам да си измия ръцете, но ето откъде взех погрешната информация (а уж знам, че нищо не трябва да се приема на доверие в нашенско)… Нищо де, заслужих си този път насмешката, жив и здрав да си…

България отдава почит към загиналите в Първата световна война

- 19-06-2016|Златко

И, за да приключвам, смених погрешната снимка с друга, надявам се поне източникът и фотографията този път да се окажат коректни. Що се отнася до това колко велик войвода е бил Тодор Александров и колко точно майки е разплакал и той, и четата му, не само по време на Първата световна, за това нека други да съдят. От мене – толкова…

- 24-08-2016|Бабунски

Поздравления за труда!

Според мен сте пропуснали два много важни момента при анализа на причините!

Първият, е че населението в Поморавието е българско по етнически характер, но към ПСВ то е със сръбско национално самосъзнание! Правилният термин би трябвало да е не побългаряване, а ребългаризиране.

Второ, по-важно, е трябва да отчетете при мотивите реалността към ПСВ. А именно, че българите са изживели вече катастрофата на Втората Балканска Война! Етническите прочиствания на българи в Македония. Още повече физическото унищожение на местната българска интелигенция в Македония. Или най-малкото изселването на част от нея. И това направено от сърби и гърци! И с този „морален“ товар влиза българската армия и власт в Поморавието – те така правиха с нас, затова сега на тях същото!

А за комитаджиите още повече в Македония от 1903 напрактика има гражданска война на ВМРО с гръцките и сръбските чети и пропаганда – попове и учители!

България има опит със справянето с гъркоманията и сърбоманията у нас след освобождението по мирен път.

С две думи няма как сръбското насилие над българи в Македония в периода 1903-1915г. да не създаде подобна контрареакция на насилие и омраза.

Трябва да се отбележи също, че по време на ВСВ България вече изрично държи да не се повтарят масово такива престъпления.

- 18-09-2016|Гост

Има една тънка граница между научните и пропагандните публикации по история. Тя е в посочването на геополитическия, икономическия и социокултурния контекст на събитието. И в пределно широкото отразяване на цялата налична фактология. В случая трябва да разграничим два субекта: автора на статията /или, както май се очертава, на ИЗРЕЗКАТА от по-широк труд/, и на публикуващия. Авторът, очевидно, е имал желание да направи обективен труд, и ако материалът му е по-широк, но тук е представен в изрязан вид, явно не е укорим. Все пак неприятно впечатление прави фактът, че никъде не се изтъква българският етнически произход на населението и трийсетгодишната активна сръбска асимилационна политика в Поморавието, съпроводена с много насилия и жестокости. Инцидентът с манипулативно поставената снимка говори обаче за пропагандни намерения на публикуващия. В тази посока са и квалификациите му по отношение на българските национални герои. Интересно има ли реални факти за това, „колко майки е разплакал Тодор Александров“, или това е подхвърлено ей така, от злобичка? Господине, на война се разплакват майки, дано никога няма войни.

От единия процент, при единия процент, за единия процент

Автор(и): Джоузеф Стиглиц

Няма смисъл да се преструваме, че онова, което очевидно се е случило, всъщност не се е случило. Най-горният един процент американци днес прибират почти една четвърт от националния доход, всяка година. Изказано като богатство, а не като доходи, горният един процент контролира 40 процента. Техният късмет в живота се е подобрил значително. Преди двадесет и пет години съответните цифри бяха 12 процента и 33 процента. Една възможна реакция на това е да се възхваляват изобретателността и енергията, които са донесли добър късмет на тези хора и да се твърди, че надигащият се прилив повдига всички лодки. Но тази реакция би била погрешна. Докато горният един процент са наблюдавали как доходите им нарастват с 18 процента в хода на последното десетилетие, онези от средата наблюдават как на практика доходите им спадат. За мъжете със само средно образование спадането е главоломно – 12 процента само за последния четвърт век. Целият растеж от последните десетилетия – а и още повече – е отишъл при онези от върха. От гледна точка на равенството на доходите Америка е по-назад от всяка страна в старата, закостеняла Европа, която президентът Джордж У. Буш толкова презираше. Сред най-близките ни съответствия се намират страни като Русия с нейните олигарси и Иран. Докато много от старите центрове на неравенство в Южна Америка, като например Бразилия, се опитват през последните години, и то доста успешно, да подобрят състоянието на бедните и намалят разликите в доходите, Америка позволява на неравенството да расте.

Икономистите открай време са се опитвали да оправдават огромните неравенства, които са изглеждали толкова тревожни в средата на 19 век – неравенства, които са само бледи сенки на онова, което наблюдаваме в Америка днес. И оправданието, което са измислили, е било наречено „теория за пределната производителност“ [marginal-productivity theory]. Накратко, тази теория обвързва по-високите доходи с по-висока производителност и по-висок принос към обществото. Това е теория, която винаги е била високо ценена от богатите. Свидетелствата за нейната валидност обаче си остават тънички. Корпоративните шефове, които спомогнаха за появата на рецесията от последните три години – чийто принос към обществото ни и към собствените им компании е бил масивно-негативен – в края на краищата получиха гигантски премии. В някои случаи компаниите бяха толкова засрамени от наричането на подобни награди „премии за постижения“, че се чувстваха принудени да сменят названието с „премии за задържане“ (ако и единственото нещо, което беше задържано, да бяха лошите постижения). Хората, които са направили големи положителни приноси за нашето общество – от първопроходците в разбирането на генетиката до начинателите на Информационната епоха – са получавали трохи в сравнение с онези, които са отговорни за финансовите новаторства, довели световната икономика до ръба на колапса.

Някои хора поглеждат към неравенството на доходите и свиват рамене. Че какво толкова, ако един човек печели, а друг губи? Онова, което има значение, твърдят те, е не как се разпределя сладкиша, а размерите му. Този аргумент е фундаментално погрешен. За една икономика, в която повечето граждани живеят все по-зле с всяка изминала година – една икономика като тази на Америка – не е много вероятно да се справя добре в дългосрочен план. И за това има няколко причини.

Първо, увеличаващото се неравенство е обратната страна на нещо друго: смаляващите се шансове. Всеки път, когато намалим равенството на шансовете, това означава, че не използваме един от най-важните си ресурси – хората – по възможно най-продуктивния начин. Второ, много от изкривяванията, които водят до неравенство – като например онези, свързани с монополите или с преференциалното данъчно облагане за специални интереси – подкопават ефективността на икономиката. Това ново неравенство постепенно създава нови изкривявания, които подкопават ефективността още повече. За да дам само един пример, прекалено много от нашите най-талантливи млади хора, виждайки астрономическите възнаграждения, отиват в сферата на финансите, вместо в области, които биха довели да една по-производителна и по-здрава икономика.

Трето и може би най-важно, една модерна икономика изисква „колективно действие“ – тя се нуждае от това правителството да инвестира в неща като инфраструктура, образование и технологии. Съединените щати и светът спечелиха много от правителствено-насърчаваната развойна дейност, която доведе до появата на Интернет, до различни придобивки в здравеопазването и т. н. Но Америка е страдала дълго време от прекалено слаби инвестиции в инфраструктурата (погледнете състоянието на нашите автомагистрали и мостове, нашите железопътни линии и летища), в базисните изследвания, както и в образованието на всички нива. А в тези области предстоят още повече съкращения.

Нищо от това не би трябвало да ни изненадва – това просто е нещото, което се случва когато разпределението на богатството в обществото стане прекалено едностранчиво. Колкото по-разделено стане едно общество от гледна точка на богатството, толкова по-малко желание имат богатите да харчат пари за общите нужди. За тях няма нужда да разчитат на правителството за неща като паркове, образование, медицинска помощ или обществени потребности – те могат да си купят всички тези неща сами. В хода на този процес те се отдалечават все повече от обикновените хора, губейки всякаква емпатия, която може и да са изпитвали някога. Освен това те се страхуват от едно силно правителство – такова, което би използвало властта си, за да изземе определена част от богатството и да я инвестира за общото благо. Горният един процент може и да се оплаква от вида правителство, който ние имаме в Америка, но всъщност те го харесват точно такова, каквото си е: с прекалено вързани ръце, за да може да преразпределя, и прекалено разделено, за да може да въвежда нещо друго освен намаляване на данъците.

Икономистите не са напълно сигурни как да обяснят напълно все по-увеличаващото се неравенство в Америка. Обичайната динамика на търсене и предлагане със сигурност играе определена роля: трудоспестяващите технологии намаляват търсенето на множество „добри“ средно-класови, от типа „синя якичка“, работни места. Глобализацията пък създава световен пазар на труда, на който скъпи, неквалифицирани работници в Америка се конкурират с евтини неквалифицирани работници отвъд океана. Социалните промени също играят роля – например чрез упадъка на професионалните съюзи, които някога са представлявали една трета от американските работници, а днес представляват само около 12 процента.

Но една голяма част от причините, поради които днес имаме толкова много неравенство е в това, че горният един процент желаят точно това. Най-очевидният пример включва данъчната политика. Намаляването на данъците върху печалбите от капитал, което е начинът, по който богатите добиват голяма част от приходите си, дава на най-богатите американци нещо много близко до безплатно пътуване. Монополите и почти-монополите винаги са били източник на икономическа власт – от Джон Д. Рокфелер в началото на миналия век до Бил Гейтс в края му. Хлабавото прилагане на антимонополното законодателство, особено по време на управленията на републикански правителства, е било божия благодат за горния един процент. Голяма част от днешното неравенство се дължи на манипулации на финансовата система, направени възможни от промени в правилата – манипулации, купени и платени от самата финансова индустрия, една от най-добрите ѝ инвестиции за всички времена. Правителството зае пари на финансовите институции при близо 0 процента лихви и им предостави щедри финансови помощи при изгодни условия, когато изглеждаше, че всичко друго е пропаднало. Регулаторите си затвориха очите за липсата на прозрачност и конфликта на интереси.

Когато се види самия обем на богатството, контролирано от горния един процент в тази страна, човек се изкушава да види в нашето нарастващо неравенство един вид чисто американско постижение – започнали сме далеч назад, но днес вече си правим неравенство на световно ниво. Пък и изглежда така, сякаш ще се придържаме към това постижение в хода на още много години, защото онова, което го прави възможно, се усилва от само себе си. Богатството поражда власт, която пък поражда още повече богатство. По време на скандала със спестяванията и заемите от 1980-те – един скандал, който по днешни мерки изглежда почти скромен – банкерът Чарлз Кийтинг беше запитан от една комисия на Конгреса дали онези 1.5 милиона долара, които е разпределил сред неколцина подбрани държавни служители, са в състояние да купят реално влияние. „Със сигурност се надявам да бъде така“, отговори той. Върховният съд, в скорошното си решение, наречено Обединените граждани, утвърди тържествено правото на корпорациите да си купуват управлението, [което желаят], като премахна ограниченията върху предизборните дарения. Личното и политическото днес се намират в префектна симбиоза. Буквално всички сенатори на САЩ, както и повечето от представителите в Конгреса, са членове на горния един процент когато встъпват в длъжност, биват държани на служба чрез парите на горния един процент и знаят, че ако служат добре на горния един процент, ще бъдат възнаградени от горния един процент когато напуснат. Общо взето, ключовите политическ фигури от изпълнителната част на правителството, които решават въпросите на търговските и икономически политики, също идват от горния един процент. Когато фармацевтичните компании получат подарък за билиони долари [a trillion-dollar gift] – примерно чрез законодателство, забраняващо на правителството, най-големия купувач на лекарства, да се пазари за цената им – това не би трябвало да учудва никого. И никакви челюсти не трябва да увисват когато стане ясно, че от Конгреса не може да излезе данъчен закон, в който да не се съдържат големи данъчни облекчения за богатите. Имайки пред вид властта на горния един процент, именно това е начинът, по който човек би очаквал да функционира тази система.

Неравенството в Америка изкривява обществото ни по всеки мислим начин. Налице е например едно добре документирано следствие от него, засягащо начините на живот – а именно: хората извън горния един процент започват все по-често да живеят далеч над възможностите си. Икономиката, в която благоденствието се процежда надолу, може и да е химера, но обществото, в което имитирането на богатите се процежда надолу, е напълно реално. Неравенството масивно изкривява външната ни политика. Горният един процент рядко служи в армията – реалността е, че една „изцяло-доброволческа“ армия не може да плаща достатъчно високи заплати, за да привлича техните синове и дъщери, а патриотизмът си има граници. Освен това най-богатата класа не усеща кой знае какво ощипване от по-високите данъци когато държавата започне война: парите на заем ще платят за всичко това. Външната политика е по дефиниция нещо, в което става дума за балансиране на национални интереси и национални ресурси. Но когато за това е отговорен горният един процент, който не плаща никаква цена, идеята за неща като баланс и ограничения изхвръква през прозореца. Няма ограничения за авантюрите, които могат да се предприемат; корпорациите и подизпълнителите могат единствено да спечелят. Правилата на икономическата глобализация също са направени така, че да облагодетелстват богатите: те насърчават конкуренцията между страните за бизнес, която пък намалява данъците за корпорациите, отслабва защитите в областите на здравеопазването и околната среда и подкопава онова, на което преди се е гледало като на „основни“ права на трудещите се, които включват правото на договаряне [bargaining]. Представете си как би изглеждал светът, ако вместо това правилата биха били направени така, че да окуражават конкуренцията между отделните страни за работници. Правителствата щяха да се надпреварват в предоставянето на икономическа сигурност, ниски данъци за обикновените получатели на заплати, добро образование и чиста околна среда – все неща, от които се интересуват работниците. Но горният един процент няма нужда от това да се интересува.

Или, казано по-точно, те си мислят, че няма нужда да се интересуват. От всички разходи, наложени на обществото ни от горния един процент, може би най-големият е този: ерозията на чувството ни за идентичност, в което честната игра, равенството на възможностите и чувството за общност са толкова важни. Америка дълго се е гордяла с това, че е честно общество, в което всеки има еднакви шансове да се придвижи напред, но статистиките указват нещо по-различно: шансовете на бедните граждани или дори на онези от средната класа, да се издигнат до върховете на Америка, са по-малки от онези в много страни от Европа. Картите са разпределени в техен ущърб. Именно това усещане за една несправедлива система без шансове беше нещото, което постави в ход скорошните конфликти в Близкия изток: увеличаващите се цени на храните, в комбинация с увеличаващата се и постоянна младежка безработица, послужиха като подпалки за огъня. С нива на младежката безработица в САЩ от около 20 процента (а по някои места и сред някои социо-демографски групи, два пъти по-високи); с един от шест американци, търсещ работно място с пълна заетост, но неспособен да го намери; с един от всеки седем американци, живеещ от купони за храна (и приблизително същия брой хора, страдащи от „хранителна несигурност“) – имайки пред вид всичко това, налице са ясни свидетелства, че нещо е блокирало прословутото „просмукване надолу“ от горния един процент към всички останали. Всичко това има предсказуемия ефект да предизвиква отчуждение – отказът от гласуване сред хората в 20-те си години възлизаше при последните избори на 21 процента, напълно сравним с нивото на безработица.

През последните седмици наблюдавахме как милиони хора излизат по улиците, за да протестират срещу политическите, икономически и социални условия в потисническите общества, в които живеят. Бяха свалени правителствата в Египет и Тунис. Протести избухнаха в Либия, Йемен и Бахрейн. Управляващите семейства по други места в региона гледат нервно откъм прозорците на климатизираните си вили – дали те няма да бъдат следващите? И тревогите им са напълно оправдани. Това са общества, в които една нищожна част от населението – по-малко от един процент – контролира лъвския пай от богатството; където богатството е основният определител на властта; където вкоренената корупция от един или друг вид се е превърнала в начин на живот; и където най-богатите често пречат активно на политиките, които биха подобрили живота на хората като цяло.

И когато наблюдаваме народния гняв по улиците, един от въпросите, които би трябвало да си задаваме е този: кога всичко това ще дойде в Америка? По много важни начини собствената ни страна е станала като някое от тези далечни, тревожни места.

Алексис дьо Токвил веднъж е описал онова, в което е виждал специфичната гениалност на американското общество – нещото, което е наричал „собствен интерес, разбран правилно“. Последните две думи тук са ключови. Всеки притежава собствен интерес в тесния смисъл на думата: искам онова, което е добре за мен, тук и сега! Но собственият интерес, „разбран правилно“, е нещо по-различно. Той означава да се разбира това, че да се обръща внимание на собствения интерес на всички други – с други думи, на общото благоденствие – е на практика предусловие за окончателното собствено благоденствие. Токвил не иска да каже, че в тази умонагласа има нещо особено благородно или идеалистично – на практика той казва точно обратното. Това е белег на американския прагматизъм. Онези хитри американци са разбирали един базисен факт: да се грижиш за другия не е нещо, добро само за душата. То е добро и за бизнеса.

Хората от горния един процент имат най-добрите къщи, най-доброто образование, най-добрите доктори и най-добрите начини на живот, но има едно нещо, което парите изглежда не са успели да им купят: разбирането за това, че собствената им съдба е обвързана с това как живеят останалите 99 процента. Ходът на човешката история ни показва, че горният един процент в края на краищата научава и това. По правило – прекалено късно.

2011 г.

Джоузеф Стиглиц е американски икономист, автор и професор в Колумбийския университет. Носител е на нобелова награда от ٢٠٠١ и на Медал „Джон Бейтс Кларк“ (1979). Бивш старши вицепрезидент и главен икономист на Световната банка. Той е може би най–известният съвременен икономист с леви убеждения и с критични виждания за глобализацията и икономистите на свободния пазар, които нарича „фундаменталисти на свободния пазар“.

Войните на Владимир Путин

Автор(и): Тимъти Снайдър

Pozdrowienia z Noworosji [Поздравления от Новорусия]

by Paweł Pieniążek

Warsaw: Krytyka Polityczna, 240 pp., zł 34.90

Entscheidung in Kiew. Ukrainische Lektionen [Решение в Киев: Украински уроци]

by Karl Schlögel

Munich: Carl Hanser, 352 pp., €21.90

Nothing Is True and Everything Is Possible: The Surreal Heart of the New Russia

by Peter Pomerantsev

PublicAffairs, 241 pp., $25.99

1989, годината, в която полският репортер Павел Пиеняжек е роден, се разбираше от някои хора на Запад като край на историята. След мирните революции в Източна Европа, каква алтернатива на либералната демокрация би могла да остава? Върховенството на закона беше спечелило. Европейската интеграция щеше да помогне на по-слабите държави да се реформират, и щеше да подкрепи суверенитета на всички. Питър Померанцев, син на съветски дисиденти, емигрирали във Великобритания през 1978, вече можеше да „се завърне“ в Русия и да работи като човек на изкуството. Карл Шльогел, изтъкнат германски историк, потомък на руски емигранти, можеше да отиде директно при източниците в Москва.

Но дали Западът идваше при Изтока, или Изтокът при Запада? През 2014, четвърт век след революциите от 1989, Русия представи една напълно последователна алтернатива: фалшифицирани избори, институционализирана олигархия, национален популизъм и европейско разпадане. Когато през същата година украинците извършиха революция в името на Европа, руските медии декларираха „упадъчността“ на ЕС, а руските сили нахлуха в Украйна в името на една „евразийска“ алтернатива.

Когато Пиеняжек пристига в Киев през ноември 2013 като млад мъж на двадесет и четири, той наблюдава най-новия, и може би последен, опит да се мобилизира идеята за „Европа“, за да се мобилизира една държава. Украинците са очаквали, че правителството им ще сключи присъединително споразумение с Европейския съюз. Обезсърчени от постоянната корупция, много от тях виждат в споразумението инструмент, чрез който ще се усили законността. Москва, междувременно, изисква от Украйна да не подписва споразумението с ЕС, а вместо това да стане част от нейната „евразийска“ търговска зона на авторитарни режими.

В последния момент руският президент Владимир Путин успява да убеди украинския си колега, Виктор Янукович, да не подписва споразумението с ЕС. Руските медии ликуват. Украински студенти – хората, които имат да губят най-много от безконечната корупция – се събират на 21 ноември на централния киевски площад, Майдан, за да настояват за подписване на споразумението. Пиеняжек пристига няколко дни по-късно. След като полицията бие студентите през нощта на 30 ноември, към младите мъже и жени се присъединяват стотици хиляди други – все хора, които ще се противопоставят на студа, и много по-лоши неща, в течение на следващите три месеца.

„Евромайданът“, както протестиращите са наричани в началото, е мултикултурен и анти-олигархичен. Украинците поемат рискове в името на цел, която е трудна за разбиране извън рамките на пост-съветското обкръжение: европеизацията като средство за премахване на корупцията и олигархията. Обогатявайки една малка клика, пише Пиенязек в сборника си с репортажи от Украйна, „Янукович е довел страната до ръба на реален колапс“. През декември 2013 руските лидери предоставят на Янукович финансова помощ, при условие, че прочисти улиците от протестиращите. Последвалата от това ескалация на правителственото насилие – първо премахване на правото на свободни събрания и свободата на словото през 2014, последвани от масови убийства на протестиращи през февруари – превръщат народното движение в революция. На 22 февруари Янукович забягва в Русия. (Две години по-късно неговият политически стратег, Пол Манафорт, ще се появи в САЩ, играейки същата роля за Доналд Тръмп). След провала на политиката на репресии, извършвани чрез дистанционно управление, Русия нахлу в украинския Кримски полуостров. През март руснаците, вземащи участие в тази кампания, вече пристигаха в индустриалния регион Донбас в югоизточна Украйна – някогашната властова база на Янукович – за да подпомагат оформянето на сепаратистко движение[112].

Жителите на югоизточна Украйна имат също толкова основания да бъдат разочаровани от повсеместната корупция, както и всички други, и беше разбираемо, че те ще изпитват страх пред мисълта, че революцията в Киев няма да бъде нищо повече от пореден размах на махалото от едни олигарси към други. По какъв точно начин тези чувства биха могли да бъдат успокоени чрез преговори или избори няма да узнаем никога, тъй като руската интервенция предотврати и двете възможности, и вместо това доведе до кръвопролития и страхове, които промениха политическите калкулации на всички. Словянск, малко градче в донбаския регион, се превръща в ранен сборен пункт за сепаратистите. Когато Пиеняжек пристига там през април 2014, той заварва мястото да гъмжи от бронирани коли и разбира, че местната опозиция срещу революцията в Киев се подкрепя от външни сили. Руският гражданин Игор Гиркин, ветеран от кримската инвазия и командир на сепаратистките сили, е превърнал Словянск в своя главна квартира.

Под ръководството на Гиркин един „народен кмет“ арестува избрания такъв и новите власти убиват двама души, които им се противопоставят. Когато украинското правителство изпраща полицаи за разследване на престъплението, те са арестувани от сепаратистите и фотографирани в унизителни пози – картини, които трябва да внушават идеята за разпадането на украинската държавна власт по тези места. Както пише Пиеняжек, властта сега се разполага в бившето управление на Украинската държавна полиция, която руските войници и офицери използват като своя база.

През март 2014 Крим е присъединен към Русия, а през април вече изглеждат възможни и допълнителни руски анексии на украинска територия. През този месец Путин говори за една „нова Русия“ (Новороссия), с която обозначава Донецк и пет други региони от източна и южна Украйна. Германският историк Карл Шльогел следва езика на Путин с голям интерес. В новата си книга той припомня, че по мнението на Путин използването на руски език извън руските граници оправдава руската инвазия. Ако единството на езиковите групи би било прието като управленчески принцип, то международните държавни граници биха престанали да имат значение.

Втората световна война започва именно с такива аргументи (помислете за Аншлуса и края на Австрия, Судетската област и смазването на Чехословакия, както и Данциг като претекст за започване на война срещу Полша). Ето защо начинателите на европейската интеграция настояват за зачитане на държавните граници, както и разрешаване на проблемите с човешките права вътре в техните по необходимост несъвършени предели. Пиеняжек е постоянно впечатлен от факта, че сепаратистите характеризират европейския ред като „фашистки“, дори и когато изтъкват [типично фашистките] аргументи за общ език и обща кръв. Онова, което те имат пред вид е просто, че „всеки, който не подкрепя Русия, е фашист“.

Украйна е двуезична страна с космополитна управляваща класа. Тъй като почти всички украинци говорят руски и украински, те принадлежат към онова, което Путин нарича „руски свят“ (русский мир). Но този свят, както показва Шльогел, в никакъв случай не е подравнен според политиките на Москва. Докато пътува из украинския изток и юг през 2014, пишейки ерудитски исторически скици за градовете, които посещава, той открива привлекателно разнообразие. Харкив, университетски град близо до руската граница, се управлява от хора, които изпитват симпатии към Русия, но са отхвърлили сепаратизма. Днипропетровск, някогашният съветски „ракетен град“, се е превърнал в сборен пункт за рускоезичните украински доброволци, които се борят срещу сепаратистите и руснаците. Космополитната Одеса надминава всички в подигравките срещу Путин[113].

Донецк е паднал в ръцете на сепаратистите по специфично-местни причини[114]. През пролетта на 2014 местните олигарси още не са взели страна и вземат катастрофалното решение да разиграват едни срещу други Киев и Москва. Това няма почти нищо общо с етническите въпроси; най-важният олигарх от Донецк, Ринат Ахмедов, е волжки татарин. При нерешителността на местната власт, руските ветерани от кримската кампания получават възможност да пътуват до Донецк по време, в което централните украински власти не позволяват на такива хора да стигат до други източно-украински градове като Харкив. По-късно руските войски могат да се придвижват до Донецк през част от границата, която украинските власти не са в състояние да контролират. Някои от редовните руски войници са сибиряци, а много от нередовните са чеченци. По такъв начин, хора, които не говорят руски, убиват такива, които го правят – за да защитават руския език на място, където той никога не е бил застрашаван[115]. Шльогел пише:

Град Донецк, някога населяван от един милион души, се е превърнал в град-призрак, тероризиран от престъпнически банди, чеченски военни ветерани, специални части, руски експерти по високите технологии и хора, направили кариери в областта на връзките с обществеността.

Тази последна категория е толкова важна, колкото и всички останали.

Въпреки анексията на Крим през март 2014 и сепаратисткия контрол над град Донецк през април, към месец май Русия е изправена пред унизително поражение. Из цялата страна руската интервенция, по думите на Пиеняжек, „само е усилила чувството за украинска идентичност“. Кримският модел на руски контрол няма никаква връзка с почти всички останали части от Украйна и се проваля в югоизтока. В Крим Русия разполага с мрежа от местни изменници, значителна подкрепа от страна на местните руснаци и военни бази, от които може да стартира инвазия. Без такива ресурси, ограничените подразделения от руски специални части, познати в Украйна, поради липсата на отличителни знаци, под названието „малки зелени човечета“, не могат да контролират югоизтока. В четири от шестте югоизточни области, които Путин нарича „Нова Русия“, не са възникнали сепаратистки движения. Сепаратистката власт в Донецк и Луганск е частична и нестабилна.

Сега обаче украинското ръководство решава да се бори. Макар че украинските въоръжени сили са малки, те бързо отблъскват сепаратистите. Украйна използва въздушни сили, за да придвижи войскови части и да разруши някои от бронираните превозни средства, които сепаратистите са иззели от украински сили или получили от Русия. През май 2014 в Киев се носят слухове за украинска офанзива в Донецк. За да предотврати разгрома, Москва трябва да се справи с украинските въздушни сили. През юни руски войски пресичат границата с танкове и противовъздушни батареи. Около десетина украински самолети са свалени бързо[116].

Руското решение за ескалация довежда и до сериозно военно престъпление. Един от многобройните руски военни конвои потегля от базата си в Курск на 23 юни. Той е част от руската 53-та военновъздушна бригада, с направление към Донецк. Част от оборудването му е противовъздушна ракетна установка от типа BUK, с маркировка 332. На сутринта на 17 юли този BUK е транспортиран от Донецк до украинското градче Снижне, а след това до малка ферма южно от този град.

Точно в този ден един малайски джет-лайнер (полет 17), с 298 пасажери на борда, лети от Амстердам за Куала Лумпур и преминава над югоизточна Украйна. В 1:20 той е улучен от стотици високоскоростни осколки, в резултат от експлозията на ракета от типа 9N314M, изстреляна от тази установка. Осколките прорязват пилотската кабина и моментално убиват членовете на екипажа, от чиито телесни останки по-късно са извлечени някои метални парчета. Самолетът е взривен на максималната си височина, около 10 километра, а останките от пасажерите и товара му са разпилени в радиус от около 40 километра[117].

Шльогел е в състояние да проследи конвоя на екрана на компютъра си. Младият журналист Пиеняжек веднага пристига на мястото, където са открити най-големите парчета от самолета, а също и някои тела. Макар и да е първият репортер на място, един ден след катастрофата, историята вече е разказана по руската телевизия. Два руски канала твърдят, че самолетът е бил свален от украински прихващачи. Три други предлагат и мотив: украинските власти са възнамерявали да свалят самолет, транспортиращ Путин, но са направили грешка. Дълго преди 289-те тела да са били събрани и идентифицирани, жертвите вече са посочени от руските медии: това са руският президент и неговият народ.

В следващите дни руските медии предлагат и други версии на нещастието: фиктивни, противоречиви и понякога гротескни. Онова, което руснаците наричат „историята със зомбитата“ – а именно, че ЦРУ е напълнило самолета с трупове и го е взривило чрез дистанционно управление – се радва на учудваща дълготрайност. Руските тактики са по-лесни за осмиване, отколкото за опровергаване. Голяма част от руснаците (86 процента през 2014, 85 процента през 2015) обвиняват Украйна за свалянето на самолета; само два процента обвиняват собствената си страна, а повечето от останалите обвиняват Съединените щати[118].

Но как Русия е стигнала до състояние, в медиите и политиките си, при което фактът, че руски войници по погрешка са свалили граждански самолет по време на руска инвазия в чужда страна, би могъл да бъде трансформиран в трайно усещане за руска жертвеност? Или, ако щете, как руснаците приеха толкова лесно идеята, че Украйна, винаги разглеждана като братска нация, внезапно се е превърнала във враг, управляван от „фашисти“?[119] Как руснаците успяват да се гордеят с една руска инвазия, като в същото време отричат че изобщо е имало такава? Помислете за мрачния виц, който днес кръжи из Русия. Жена към мъжа си: „Синът ни беше убит по време на военни действия в Украйна“. Мъж към жена си: „Никога не сме имали син“.

Както историкът Шльогел, така и телевизионният продуцент Померанцев подчертават, че тази изключителна гъвкавост е следствие от по-ранни развития в самата Русия. „Така наречената украинска криза“, твърди Шльогел, „е преди всичко руска криза“.

Както разкриването на Панамските документи потвърждава за пореден път, руснаците и украинците са изправени пред един и същи централен проблем; слабостта на законовото управление. За разлика от Украйна, Русия притежава газ и петрол, силна армия и пропаганден апарат, който може да бъде използван, за да забавя, отлага и обърква [общественото мнение]. Шльогел уточнява, че руското правителство е пропуснало да използва печалбите от енергийния износ, за да диверсифицира икономиката по време на щедрото първо десетилетие от двадесет и първия век, когато цените бяха високи. Той смята, че ние трябва да разглеждаме политиките на институционна олигархия, повишени военни разходи и медийна координация, като вътрешни, грешни руски решения, които правят външните войни силно вероятни. И отбелязва, че някои наблюдатели са намирали руската пропаганда на етническо обосноваване и антифашизъм за по-привлекателна от основите на политическата икономия. Пропагандни балони от този род позволяват на руснаците да определят себе си като жертви; от друга страна те позволяват на външните наблюдатели, както отбелязва Шльогел, да дискутират войната „без да знаят нищо за самата Русия“.

Померанцев е прекарал онова лъскаво десетилетие на лошо икономическо управление в Москва, където е станал хроникьор на тукашните надежди и загуби. Книгата му се представя като мемоари на млад човек с идея за филм, който той иска да направи, но не може. Във филма ще става дума за самоубийствата на руските модни манекенки, красивите момичета, които изглежда си живеят толкова добре в пост-съветска Русия, а след това внезапно отнемат собствените си животи, като скачат от високи сгради. Той описва „едно поколение от осиротели, качени на високи токчета момичета“, които търсят сигурност в обкръжението на по-възрастни мъже, забогатели през 2000-те години – и не успяват да я намерят. Атмосферата на книгата е наситена с чувство на световъртеж, на провали, които могат да бъдат отлагани почти до безкрайност, но не и окончателно избегнати. Снимките на едно от тези момичета циркулират в Москва дълго след смъртта ѝ, с обещания за „очарование“.

Померанцев пристига в Москва когато телевизията постепенно започва да бъде поставяна под държавен контрол. През октомври 2002, по време на атака на чеченски терористи в един московски театър, руските сили за сигурност убиват 129 заложници. Телевизионните камери записват последните мигове на заложниците. След това, казва Померанцев, последният частен телевизионен канал е поставен под контрол, а държавата започва да оркестрира лъже-плурализъм: телевизионните предавания изглеждат различни, но говорят едно и също. Водачите на допуснатите до играта партии могат да получат повече или по-малко време по различните канали. Присъствието им служи единствено като потвърждение за неизбежността на Путин.

Както си припомня Померанцев, „когато комунистите с лица като червено цвекло и плюещите националисти започнат да се дърлят по телевизионните токшоута, зрителят е оставен с впечатлението, че в сравнение с тази пасмина Президентът е единственият нормален кандидат“. Померанцев представя съдбата на една жена, която е създала собствен законен бизнес в областта на химията, далеч от неща като пропаганда и политика. Но спасение така или иначе няма: хората на бизнеса в Русия са уязвими за всевъзможни финансови и юридически ревизии, провеждани по прищявка на конкурентите им, и тя скоро е арестувана (обвинението е търговия с нелегални наркотични вещества). Зад решетките сюрреалното става неизбежно: „Черното е бяло и бялото е черно“, цитира Померанцев бизнес-дамата. „Реалността не съществува. Реалност е онова, което кажат те. [Тя] започна да крещи.“

Макар че Померанцев представя подобни истории като елемент от постмодерния свят, един по-земен прочит може да бъде, че Русия, също като Украйна, се е провалила в опитите си да изпълни модерната задача за утвърждаване върховенството на закона. Множество руснаци реагират на този неуспех по същия начин както го направиха и украинците през 2013. Малко след като Померанцев напуска Москва, руснаците започнаха да протестират срещу фалшифицираните парламентарни избори от късната 2011. Путин излиза с твърдението, че членове на опозиционни групи са реагирали на сигнал, подаден от държавната секретарка Хилари Клинтън, и че руската полиция е арестувала водачите им. Това е една от причините, поради които руските елити днес открито са на страната на Доналд Тръмп и срещу Клинтън. (Другата, разбира се, е убеждението им, че Тръмп ще разруши мощта на САЩ).

И макар че руските медии послушно следват линията на Путин през 2011, самият факт на протестите изглежда показва, че медийният контрол и координация не са достатъчни. Новата медийна хитрост се състои в това да се смесват руските новини с чуждестранните: да се представят нещата така, сякаш голяма част от онова, което се случва в чужбина, се върти около Русия, тъй като чуждите лидери нямат нищо друго на ум, освен внасянето на разкол в руската политика. По този начин все по-нарастващите социални и икономически проблеми на Русия могат да бъдат игнорирани, а заедно с това руснаците вярват, че се намират в центъра на световното внимание.

След протестите Путин се отвърна от средната руска класа и прегърна идеите на националния популизъм. Отхвърлянето на ЕС като „декадентски“ и създаването на евразийската алтернатива също са неща, възникнали от този опит. И така, когато украинците протестираха в подкрепа на ЕС през късния ноември 2013, руските лидери интерпретираха всичко това вътре в рамките на сюжета, който пишеха за самите себе си. Вместо да се занимават с приликите между украинските и руските проблеми, както и неудобната способност на украинците да настояват за реформи, руските медии определиха Евромайдана като взрив на европейски декаданс.

Европейският съюз вече беше наричан „Гейропа“; сега пък Евромайданът беше наричан „Гейевромайдан“. Когато руските войски нахлуха в Крим, хепиендите от телевизионните екрани отстъпиха място на блестящи малки войни. Руският икономически упадък продължаваше, но сега всичко това можеше да се представя като цена, която трябва да се плати за славата, печелена в чужбина. До септември 2015 основната тема можеше да бъде Украйна. След октомври тя вече беше заменена от Сирия.

Новите руски войни са един вид Бонапартизъм без Наполеон – те целят временно разрешаване на вътрешни напрежения чрез осъдени на провал външнополитически авантюри, лишени от каквато и да е визия за света. Идеалите се представят единствено с цел да бъдат осмивани. „Това е нов вид кремълска пропаганда“, пише Померанцев. „Целта ѝ е не толкова борба против Запада с помощта на алтернативен модел, както беше по времената на Студената война, колкото заигравки със собствения му език, за да бъде осмиван отвътре“. Авторитаризмът е най-добрата от всички възможни системи – такава е логиката на това мислене – защото останалите хора, ако и да си придават такъв вид, не са по-добри от нас. Лъжите в служба на статуквото са перфектно оправдани, тъй като лъжите на отсрещната страна са още по-зловредни.

Според този мироглед всички проблеми възникват от илюзорни надежди за подобрение, разпалени от чужди сили. Полицейската власт е нещо автентично, а народните движения – не. Убиването в името на статуквото е необходимо, тъй като няма нищо по-опасно от промените. В частите от югоизточна Украйна, намиращи се под руски и сепаратистки контрол, милиони хора са изгубили домовете, а хиляди – животите си, но собствеността на олигарсите е недокосната – а сепаратистите, които са вярвали, че се борят срещу олигархията, днес вече са избити[120].

Трябва ли протестите в името на справедливостта да водят до инвазии в чужди страни, затъпяваща пропаганда и отвратителни убийства, с цел да се запази богатството на малцина? Това е същността на руската външна политика: налагане на принципа, че борбите на обществеността за промяна на политиката към по-добро трябва с неизбежност да водят до война и „нормализация“ – за да използваме израза, станал печално познат след като червената армия и нейните съюзници от Варшавския договор смазаха Пражката пролет през 1968. Померанцев, който се занимава с връзките между късно-съветския и пост-съветския периоди, умело разкрива значението на революциите от 1968 като повратна точка в съветската политика и в дисидентската политическа мисъл.

Когато съветските сили смазаха чехословашките надежди за „социализъм с човешко лице“, майката на Померанцев е съветска ученичка. Един офицер от КГБ, който е участвал в инвазията, по-късно посещава нейното училище, за да развлича децата с истории за поражението на чехословашкото реформистко движение. Дотогава момичето е вярвало на официалната версия: че Съветската армия се е намесила, за да осуети един осъществен от Запада фашистки преврат. Изненадана от онова, което чува, тя пита: „Искате да кажете, че те не се радваха, когато ви видяха?“ Погледът, който човекът от КГБ ѝ отправя, казва всичко: тя трябва да разбере, че официалната версия е лъжа, и че за съветските жители е дълг да живеят със съзнанието за такива лъжи.

След инвазията в Чехословакия съветският лидер Леонид Брежнев обеща „братска помощ“ за всяка източноевропейска страна, която се опитва да се отклони от официалната линия. На съветските граждани Брежнев обеща „реално съществуващ социализъм“ – идеята, че не е възможно по-добро от нерадостния живот при социализма. За хората от КГБ, възпитани през 1970-те, като Владимир Путин, несигурността и промените са основните врагове, повече от която и да е конкретна идея. Работейки през 1980-те в Източна Германия, той е в състояние да се залъгва с мисълта, че статуквото може да се поддържа до безкрайност – макар че по онова време източногерманската стабилност вече е напълно зависима от западните икономики. Едва ли би могло да му хрумне, че брежневският залог върху енергиен износ и външни инвазии е грешка; щом се оказва на власт, самият Путин ще прави същото. Цената на един варел необработен петрол (в днешни долари), когато СССР нахлува в Афганистан през 1979, е $100; по времето на разпада на СССР през 1991, тя е $34. Когато онзи руски конвой с ракетната установка пристига в Донецк през 2014, цената на петрола е на върха си, $112; в момента на писане на тази статия тя е $39.

Източноевропейските дисиденти, като родителите на Померанцев, запомнят един по-различен урок от катастрофата на 1968; онзи за важността на истината като основа на „живота в достойнство“ – понятие, което украинците приложиха и към собствената си революция през 2014[121]. Шльогел, дете на западноевропейските студентски движения от 1968, се тревожи от мисълта, че хората от собственото му поколение предпочитат стагнацията пред революцията. Той иска да знае „защо поколението, чиито собствени спомени са основно свързани с Париж от 1968, не реагира на Киев“. Защо толкова малко хора, които се идентифицират с левицата, не виждат украинската революция като такава и не осъждат контрареволюционната руска инвазия? Част от отговора е, че много от хората на Запад, които си спомнят 1968, всъщност помнят Париж, а не Прага, и така забравят реакционния милитаризъм на брежневската доктрина. Шльогел е фундаментално загрижен от усещането за „дълбока, метафизическа болест“. Той пише, че собственото му поколение, което е познавало една Европа от по-добри времена, предпочита носталгията пред познанието. Бидейки дългогодишен изследовател на Русия, той вижда в собственото си пътуване до Украйна един „момент на верификация и себе-верификация“.

Украинската революция не притежава собствен Оруел, но читателите на Шльогел и Пиеняжек ще получат нещо подобно на ежедневната издръжливост и политическите прозрения на Почит към Каталония. Пиеняжек е рискувал живота си за да наблюдава онова, което е описал, както са го правили и други смели и талантливи западни журналисти[122]. А заедно с това, може би, той е и спечелил нещо от привидно безобидното естество на работата си. Тъй като сепаратистите смятат, че единствено важни са телевизионните репортажи, те постоянно го питат къде е операторът му. И тъй като работата му е предназначена единствено за печат, за Пиеняжек се оказва по-лесно да провежда по-задълбочени разговори, а и да се придвижва от едната страна на фронта до другата. След като е прекарал дни с един сепаратист, двамата мъже осъзнават, че са били на Майдана в един и същи ден, единият биещ, другият получаващ удари. Показателно за такта и волята на Пиеняжек е, че въпреки това той продължава да поддържа контакта. Журналистът не заема позиции и не позира, а скромно олицетворява стария дисидентски идеал за издирването на малки истини в един свят на големи лъжи, с риск за самия себе си.

С подобна скромност, Померанцев представя руските си приятели като много приличащи на западните. Техният свят се намира на разстояние от само едно преобръщане на калейдоскопа. След публикуването на книгата му Померанцев забелязва близостта на пропагандата на Тръмп с руския модел. Несигурността на сегашния руски режим е слабо утешение, тъй като неговите методи на управление биха могли да функционират и на Запад; „тук“, казва Померанцев, „ще бъде там“. Ако грехът на интелектуалците от двадесети век е бил, че са предлагали утопични визии, онзи на двадесет и първия век е в отричането на възможността за промяна. Шльогел се бои от един нов trahison des clercs, отказ от търсенето на истината, който, както казва Померанцев, носи със себе си един бездънен скептицизъм, правещ политическото действие да изглежда безсмислено. „Не можем да се откажем“, заключава Шльогел, „от търсенето на разликите между факти и фикция“. Някои неща са верни и някои неща са възможни.

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Имитационна демокрация

Автор(и): Пери Андерсън

Падането на Горбачов доведе до нежелан край работата на Дмитрий Фурман като най-изтъкнат руски изследовател на религиозните системи. С ясна представа за онова, което ще дойде с Елцин, оттук нататък Фурман ще се превърне в най-добрия местен анализатор на руския посткомунизъм. Но това не е единствената смяна на посоката, която той ще извърши през 1991. Политическите коментари, кратко- или дългосрочни, са едно, сравнителните изследвания от вида, заложен в основата на религиозните му изследвания – друго. И къде сега би могло да се приложи всичко това по най-добрия начин? Когато националистическите вълнения започват да се разпространяват в балтийските и кавказки зони на СССР, Фурман казва на един тогавашен член на ЦК на КПСС, че никой в Москва не знае какво точно се случва в далечните републики и че има наложителна нужда от създаване на изследователски център, който да се занимава с това. Предложението остава без внимание. Вместо това, в хода на следващите двадесет години, Фурман превръща самия себе си в еднолична версия на такъв институт. Около Русия възникват 14 независими републики, обхващащи буквално половината от населението на Съветския съюз. Към края на живота си през 2011 той е създал значително изследователско творчество върху десет от тях. Ако би живял по-дълго, той без съмнение би довършил цялата серия.

След 1991 има две сравнителни рамки, в които еволюцията на Русия може да бъде поставена и изследвана конвенционално. На Запад очевидната база на сравненията се задава от бившите съветски сателити в Източна Европа. В самата Русия интелигенцията, която не харесва подобно смаляване, сравнява събитията в страната – и за добро, и за зло – със самия Запад. С фокусирането на интересите си върху бившите съветски републики, от централна Азия до Балтийския регион, Фурман взема не просто едно необичайно херменевтично решение. Той избира един начин на разглеждане на посткомунистическа Русия, който е не само непопулярен, но и неудобен за сънародниците му. Какво биха могли да научат московците от Киргистан? Говорейки за възхищението си пред Горбачов, веднъж Фурман е писал: „Никога не съм бил ‚патриот‘. Намирах, че човек не избира родината си, макар че, веднъж роден в нея, той трябва да се опитва да я подобрява; никога е съм искал да емигрирам на Запад. Но и никога не съм се гордеел със страната си, ако и, за разлика от множество познати, да не я считах за ужасно и безнадеждно място. От друга страна не обичах и да се събирам с чужденци, тъй като винаги се чувствах малко засрамен от това, че съм руснак. Едва по времето на Горбачов започнах да изпитвам едно дотогава непознато за мен чувство, гордост от страната ми и нейния лидер.“ И по същия начин, по който подкрепя Горбачов след като всички други са му обърнали гръб, Фурман обръща поглед към съдбата на другите пост-съветски общества, които са се превърнали в мисловни парии в представите на сънародниците му. Сам той никога не е изпитвал каквато и да е привързаност към държавата, създадена от Ленин, но чрез дистанцираната страст, с която се хвърля в новото начинание, се превръща в нещо като последен глас на съветския интернационализъм. Когато Фурман почина, един приятел отбеляза, че съюзът а републиките, който си е отишъл, е бил неговата истинска родина.

[…]

Но къде точно се вписва самата Русия в тази типология? През 2010 Фурман излага разбиранията си за нейното дългосрочно развитие в една работа, чието заглавие – Движение по спирали [Движение по спиралата] – е директно заявление за съдържащите се вътре аргументи. В продължение на половин хилядолетие Русия е познавала три политически системи: царизъм, комунизъм и имитационна демокрация. Всяка от тях се е движела по една и съща структурна пътека, която може да бъде представена като законообразна прогресия от детство през зрелост към старческа сенилност. В първата фаза, съответстваща на епохата от Иван Грозни до Смутното време (конструиране на самодържавието), и от Гражданската война до колективизацията (при комунизма), системата все още е силно нестабилна и е изправена пред опасности, които могат да я съкрушат. През втората фаза тя вече се е консолидирала и представя на наблюдателя всички външни признаци на стабилност (съответните исторически периоди са съответно от Полтава до Свещения съюз [за царизма] и Високия сталинизъм [за комунизма]). В последната си фаза тя загнива и изпада в състояние на обезсилена склеротичност – от Кримската война до отец Гапон; залезът на Ерата Брежнев. В един далеч по-кратък период от време, имитационната демокрация повтаря същия този цикъл: уязвимо детство през хаотчните години на Елцин, стабилизация под формата на консолидирана ситема с идването на власт на Путин, а сега вече симптоми на упадък, когато обществото започва да се отдалечава от режима.

Управлението на Елцин е било несигурно, защото социалната му база е толкова ограничена: по същество тя се състои от млади политически кариеристи, за които смяната на режима предоставя шансове за бързо социално издигане, както и елементи от бившата номенклатура, съблазнени от възможността за присвояване на държавни активи, а също и интелигенцията. Бидейки най-гласовит поддръжник на системата, интелигенцията обаче е слаба не само като брой. Да се заявява подкрепа за демократични ценности, и заедно с това да се подкрепя един открито недемократичен режим, е признак за идеен и морален банкрут. Като отхвърля ранните си поддръжници и смазва парламентарните си опоненти, Елцин осигурява личната си власт, но основната маса от населението си остава антикапиталистически настроена и той е в състояние да спечели манипулираните избори само защото представлява един вид познато зло. Путин, от друга страна, успява да спечели подкрепата на всички социални слоеве в руското общество. Това се дължи отчасти на бързия икономически растеж, подхранван от високите цени на петрола след 2000 г., отчасти на съкрушаването на олигарсите през 1990-те, но също и на това, че към края на управлението на Елцин, омразата към него вече е толкова голяма, че всеки следващ с неизбежност ще бъде далеч по-популярен.

Руските либерали намират прехода от Елцин към Путин също толкова труден за приемане, колкото и руските болшевики са намирали еволюцията от Ленин към Сталин. Но Путин не е създателят на руската система на имитационна демокрация; той просто я довежда до край. Вторият мандат от президентството му е Златната ера на системата: Чечения е подчинена, парламентът опитомен, олигарсите стават зависими от държавата, медиите са поставени под контрол, няма сериозни опозиционни партии, икономическият растеж е бърз, страната става член на G8. Никой цар или генерален секретар не се е наслаждавал на толкова много власт, основаваща се на толкова малко страх. Но този апогей не е функция на каквито и да е личностни качества на Путин, който е отговорен за руския икономически растеж от този период не повече, отколкото Алиев и Назарбаев са отговорни за още по-бързия икономически растеж на азерската и казахска икономики. Нито пък всичко това има някакви шансове за дългосрочност. Още към 2008 системата вече започва да дразни хората и да изглежда по-малко функционална. Централноазиатските управници са в състояние да увековечават президентствата си, като се позовават на заплахата от ислямския фундаментализъм, изтъкват като собствена заслуга новопридобитата независимост на страните си и игнорират западните обществени мнения. Но за да може да направи същото, на Путин е необходима конституционна промяна, чрез която се рискува да се премахне демократичната фасада на системата и отказ от претенцията за принадлежност към цивилизацията на Европа. Ето защо Медведев е поставен като пазител на мястото в Кремъл. Но неговите либерални жестове са слаби и непоследователни, с което само се потвърждава впечатлението, че системата е достигнала лимитите си и започва да се самоподкопава.

От изключителна важност за легитимността на системата е запазването на илюзията за изборно разнообразие. Но в хода на еволюцията на режима изборите стават все по-фиктивни, обществото като цяло осъзнава тази фиктивност все по-ясно, а идещите поколения са все по-малко заблуждавани от фасадата му. Нещо повече, вътре в самата система започва да се утвърждава един вид негативна селекция на кадри. В началото силни характери и авантюристи от всякакъв вид – от Сахаров до Жириновски, от Лебед до Березовски – откриват шансове да се появят и утвърдят. Но щом само системата се стабилизира, тя започва да изтласква напред слаби характери, подобни на Черненко нищожества от най-ниско морално-интелектуално ниво, тъй като все по-стриктният контрол на най-високото равнище елиминира потенциалните съперници, предлагайки изобилна реколта от путинови „зеленчуци“, идещи отдолу. Процесът е много по-бърз отколкото при съветската система, бидейки отчасти продължение на финалното ѝ израждане – макар че дори някои от късните съветски бюрократи са започвали кариерите си с някакви идеалистически мотиви; в днешно време подобни неща са невъзможни и единствената спойка, поддържаща целостта на системата, сега е корупцията. Цялата тази прослойка ще напусне кораба при първия знак на опасност. Последните представители на съветските елити са били вече толкова деидеологизирани, че не са оказали буквално никаква съпротива срещу антикомунистическата революция от 1990-те. Същото ще бъде валидно дори в още по-голяма степен за пост-съветските елити, чиято единствена мотивация е личното обогатяване.

Разглеждана от идеологическа гледна точка, ранната фаза на посткомунистическата система притежава някакво подобие на последователност, в твърдението, че се „връща обратно в цивилизования свят“, ако и действителното ѝ движение да е по посока на едно безалтернативно президентство. Но щом само то е установено, системата вече не е в състояние да задава по-нататъшни цели. Тя не може да претендира нито че представлява някакъв идеален ред за Русия, нито да признае, че е просто временен заместител. Мотивацията ѝ се състои само и единствено в гол инстинкт за самосъхранение, чрез пирамида от мрежи, основаващи се патронно-клиентски взаимоотношения. Думите и делата вече не притежават дори и отдалечена взаимовръзка. Идеологията на режима е развален миш-маш от ерзац-традиционализъм (от православно-християнски вид) и култ към съветската стабилност и мощ (но не и идеи като революция или социализъм), едновременна прослава на царистките и кагебистки жандарми като велики държавници, телевизионни канали, представящи комсомолци като герои в една програма и Ленин като маниак – в следващата. Така също, при липсата на каквато и да е идеологическа последователност (която съветската система е притежавала дори и във времената на упадъка си), външната политика на режима е лишена от всякакъв последователен речник или мотивация. Едва ли може да има нещо такова като борба за глобалната победа на имитационните демокрации. Резултатът от това е дипломация, чийто курс може да бъде единствено импулсивен и ирационален.

Този крехък, бързо стареещ организъм е буквално предусловен за навлизане в криза. Най-малко болезненият изход от режима на имитационна демокрация би било една себеразграждане откъм върха, от вида, който Горбачов е опитал при съветската система. Но докато той е можел да подобри позициите и популярността си чрез започването на перестройката, всяка сходна инициатива от страна на Путин или наследниците му би означавала отслабване на личната им власт, чрез допускане на опозиция, способна да смени режима – нещо напълно немислимо за тях. Най-доброто, на което човек би могъл да се надява в тази насока е разцепление сред елита и бърза капитулация пред натиска на улицата, както Шеварнадзе е капитулирал в Грузия. Но цветните революции от този вид предполагат съществуването на силна легална опозиция – нещо, което е изключено при руския вариант на имитационна демокрация. Онова, което може да се очаква с най-голяма вероятност е, че самата стабилност на путиновото управление ще доведе до някаква катастрофа за страната – по същия начин, по който стабилността на царизма го е направила през 1917, а брежневизмът – през 1991.

Жизненият цикъл на посткомунистическата система се придвижва, според заключението на Фурман, към неизбежния си край. Тя може и да бъде последвана от реална демокрация, при едно евентуално по-модернизирано общество и възход на поколение, което се бои по-малко от властта, но заедно с това приема като разбиращи се от само себе си правата, спечелени от 1990-те насам, и настоява за още повече. При такъв сценарий спиралата би се придвижила нагоре и третият опит на Русия за постигане на демокрация най-после би се оказал успешен. Но дълбоките психически характеристики на традиционното руско общество – страхът от безредици, подчинението пред властта – съществуват заедно с модерните такива и е налице опасност елитите да изменят ориентацията си при един внезапен преход към нов ред, както вече са го направили през 1991. Вместо успешен изход, в такъв случай би могло да се стигне до пореден провал на демокрацията, както толкова често се е случвало в Латинска Америка. В дългосрочен план обаче изходът е неизбежен.

* * *

Остава си обаче един друг голям въпрос. Шансовете на руската демокрация като политическа система са едно, а рамката ѝ като териториална държава съвсем друго, макар че двете неща без съмнение са взаимно свързани. Дългогодишните изследвания на Фурман, по протежение на дългата арка от бивши съветски републики, са го снабдили с концептуалните инструменти, необходими за разбиране характера на посткомунистическия режим в Москва. Но отвъд приликите им на ниво структура, как би трябвало да се разглеждат отношенията им на ниво власт? Пет години преди Движение по спиралата, Фурман е посветил дълго есе на историята и провала на Руската империя – тема, към която се връща в последната си голяма статия преди смъртта. Тези две размишления оформят необходимото допълнение към анализа му на спиралата на политическото развитие вътре в самата Русия.

Изходната точка на Фурман тук също е сравнителна, този път по отношение на Европа. Там, през 19 и 20 век, създаването на национални държави е било нормалният модел на историческо развитие. То може да бъде наречено „ентелехията“ [вътрешната, иманентна цел, бел. пр.] на онова време. Възходите на демокрацията и нацията са вървели ръка за ръка, като правото на самоопределение е получавало мястото си редом с правата на свобода на словото и събранията, плюс разширяването на избирателните права, като общи измерения на народния суверенитет. Обединенията на Италия и Германия като национални страни, последвани от разпадите на Хабсбургската и Османска империи, са характерни за този процес примери. Но нищо подобно не се е случило в Русия. Там ентелехията на нацията е липсвала и дори днес връзката между демокрацията и националността не е окончателно изкристализирала. Руското самосъзнание си остава увито в имперски пашкул. Разглеждана исторически, Русия е била мулти-етническа империя далеч преди да е придобила дори прото-национална идентичност – самото понятие Россия е късно-петровско изобретение. Нейните елити са определяни на първо и най-важно място от връзките с династията, а не чрез етничността си и сред различните поданици руснаците не са притежавали някакви специални права, а всъщност са могли да имат и по-малко привилегии от някои други.

И така, когато руският национализъм се появява в края на краищата, неговата основна специфика, за разлика от националните движения в Европа или онези на другите етноси в царистката империя, се състои в преследването на две несъвместими цели – първо, създаване на чисто руско правителство; второ, запазване на империята. Това го маркира като реакционен още от самото начало, защото той никога не може да се позовава на демократически принципи, както би могъл да го направи всеки друг национализъм по времето на царизма – обратното би означавало разпад на империята. От своя страна царисткият режим може да гледа на руския национализъм единствено с резервираност, тъй като апелът на национализма е не към династическа лоялност, а към етническа идентичност, пък и исканията му са провокация към други поданици на империята, хранещи собствени национални чувства. Но макар царете и техните министри да разбират ясно опасностите от руския национализъм, щом само се виждат изправени пред още по-голямата опасност от революционния социализъм, те намират в него определена полза и постепенно привикват към изразяването му под формата на Черните сотни. Все пак между двете умонагласи си остава принципно напрежение, което се запазва чак до самия край на самодържавието.

Ако, за разлика от Австро-Унгарската и Османската, Руската империя надживява за кратко Първата световна война, то това се дължи, парадоксално, на решителния интернационализъм на болшевиките – по време на Гражданската война Червените са по-малко зло за неруските националности от Белите. Презрението на Ленин към великоруския шовинизъм е добре известно. Напълно съзнателно, държавата, която болшевиките започват да изграждат – Съюзът на съветските социалистически републики – е лишена от каквито и да е териториални или етнически маркери. Под това обозначение, разбира се, реалността винаги е била неясна и неопределена. Единствена сред съветските републики, Руската съветска федеративна социалистическа република (РСФСР) няма собствена партия или академия, макар че демографската ѝ тежест осигурява руската доминация в съюза като цяло, в една винаги неравна йерархия. През 1930 азбуките и преподаването в братските републики са русифицирани. Заедно с това обаче местните езици са поощрявани, а пищното изобилие от институции спомага за създаването на местни елити и изгражда културните идентичности под тях. Тази система си остава имперска и тя е разширена от Сталин след Втората световна война, от Балтийския регион до устието на Дунав, като заедно с това е отделена от Европа чрез кордона от източноевропейски съветски сателити. Но в хода на времето, когато „социалистическият лагер“ започва да се дели и свива – чрез откъсването на Югославия, Албания и Румъния в Европа, както и Китай и Северна Корея в Азия – а идеологическата енергия напуска и самата КПСС, шаблонът на късната царистка двусмисленост се възражда отново. През периода на Брежнев руският национализъм отново се превръща в нещо политически подозрително, но заедно с това и един вид идеологически ресурс, като компенсация за все по-западащата легитимност на комунизма. Но – и в това се състои една от реалните разлики в сравнение с царизма – местните бюрократични и интелектуални елити засилват позициите си в отделните републики, докато центърът малко по малко губи контрола над тях.

Перестройката нанася на този все по-малко стабилен ред внезапен удар – неочакван и до самия край недоразбран от собствения му автор. Горбачов осъзнава остро, че Съветският съюз е болен, но тоталитарната система, която е наследил, го прави неспособен да разбере естеството на системните слабости – малко като лекар, който се опитва да лекува пациент, без да знае нищо за тялото му. След като възраждането на ленинизма се оказва невъзможно, вакуумът, останал след брежневския „период на стагнация“, може да бъде запълнен единствено от двете най-подръчни идеологии – демокрацията и национализма. Добре настроен към първата, Горбачов е силно объркан от втората, която определено го заварва неподготвен – нещо, което не би трябвало да се случва, имайки пред вид, че в неруските републики тя е нейна естествена спътница, също както е била през годините 1905-6. Изправен пред реалността на национални движения, чиито цели отхвърля, той се отказва от възможността да ги потисне със сила, тъй като това е в противоречие с демократическите ценности, които е приел. В резултат от възникналото напрежение в отношението му към новата вълна от национализми, в края на краищата Горбачов се оказва неспособен да предложи каквато и да е отговорна към тях политика.

Борис Елцин се втурва във възникналия вакуум без каквито и да е скрупули, използвайки руския национализъм като таран, с чиято помощ да свали Горбачов от власт. Без да разиграят картата на негодуванието срещу общосъюзните структури на СССР, които никога не са давали на Русия гордостта от мястото, полагащо ѝ се в следствие от [демографското и културно] първенство, Елцин и поддръжниците му никога не биха успели да получат масовата подкрепа, от която се нуждаят, за да поемат властта в РСФСР, като трамплин към свалянето от власт на Горбачов. И макар използването на руския национализъм да е за тях напълно инструментално, то води точно до следствията, от които монархията винаги се е страхувала: той подкопава руската империя. Впоследствие това също се превръща в средство за довършване на Горбачов, под формата на Беловежските споразумения, с които се слага край на СССР, а заедно с това и на неговото президентство. В самата Русия ликвидацията на съюза, без какъвто и да е популярен мандат, води до две катастрофални авторитарни следствия. Първо, Елцин и неговата група вече могат да се страхуват, че ще бъдат съдебно преследвани за предателство, ако някой ден изгубят властта, и като следствие от това започват да се окопават все по-здраво в нея. В същото време масовите страхове, че разпадането на стария, добре познат свят, може да отиде още по-далеч, водят до желание за власт на управник с желязна ръка, за да се предотврати изпадането на страната в пълен хаос. Пътят от ловната хижа в Беларус води право към клането в Грозни.

Унижението от първата Чеченска война е изплатено с лихви от Путин във втората, и режимът му успява да получи истинска масова база като правителство, което спасява Русия не само като смазва сепаратизма и донася ред и благоденствие на обществото като цяло, но и като възстановяващо страната до ранга ѝ на велика сила по начин, на който тя е била неспособна до този момент. Но какви са импликациите по отношение на имперската проекция на страната? Макар в настоящия момент руската диаспора в съседните републики да е доста значителна, правителството на Путин внимава много да не разпалва иредентистки чувства, от страх да не предизвика ответна реакция сред не-руските малцинства в нещото, което е официално обявено за мултинационална (но не и мултикултурна) федерация, а на практика е единна, не федерална държава; да не говорим пък за риска от ответни реакции в самите периферни републики. Енергията на режима е насочена не към териториална експанзия, а към възстановяване на едно имперско пространство под формата на зона на влияние, простираща се по протежението на „Общността на независимите държави“ (ОНД), номинално свързваща повечето от бившите съветски републики.

В тези си намерения Русия не е напълно лишена от известни ресурси. Икономиката ѝ е много по-голяма от онази на която и да е страна-членка на ОНД. Тя притежава стар военен и бюрократичен апарат, докато останалите страни трябва да създават такива структури отново. Културата на посткомунистическите елити в тези републики често си остава силно русифицирана, а руската телевизия продължава да бъде популярна сред местните населения. Освен това между управниците на различните имитационни демокрации е налице определен афинитет и в случаите на вътрешни кризи те са склонни да търсят помощ от Москва. Всичко това предоставя на Москва определен брой лостове, чрез които да се намесва в работите на съседите си. Но никой от тях не желае да бъде доминиран от Русия и макар че на моменти ОНД може и да изглежда като някакъв Свещен съюз на авторитарни президенти, предназначен за взаимна защита, то интеграцията на тези режими е не по-осъществима, отколкото са схемите за арабско единство в Близкия изток. Нещо повече, за самата Русия, ОНД – чиито разходи тя плаща – не носи никакви материални изгоди: нейното значение е по същество психо-символично, нещо като послеобраз на империя.

И така, коментира Фурман през 2005, макар и режимът на Путин да изглежда стабилен и в състояние да контролира околната си среда, разтръбяваният от него „възход“ на Русия може да бъде само много ограничен – и във времето, и в пространството. Населението на страната намалява; минералните ѝ ресурси не са безкрайни; културното ѝ развитие е закърняло; контролът ѝ над бунтовническите региони е често само номинален; тя е лишена от каквато и да било идеологическа сила на привлекателност. Оранжевата революция в Украйна току-що е прекъснала санитарния кордон от имитационни демокрации, обграждащи режима в Москва. Предстои нова руска криза. Пишейки пет години по-късно, Фурман е значително по-конкретен. Уроците от 1917 и 1991 са, че всяко движение към демокрация в Русия изкарва на повърхността сепаратизма като неизбежен страничен продукт на свободните избори. В 21 век това означава, че трябва да се очаква или разпад на „мини-империята“ на Руската федерация, с продължаващо свиване на територията ѝ, или поредно отхвърляне на демокрацията и потискане на сепаратизма, с което експлозивните му заряди само ще бъдат изтласкани още по-дълбоко под повърхността.

Но независимостта на Чечения и други неруски общности всъщност би била не загуба, а печалба за хората в Русия. Защото онова, от което страната се нуждае, е един отдавна наложителен синтез на националното и демократичното съзнание. Русия е далеч по-назад от Европа; тя едва сега навлиза във фазата на модерно национално конструиране – точно в момента, в който Европа излиза от нея, в търсене на нова ентелехия (онази на наднационалното развитие). Русия не може да прескочи тази фаза, но тя трябва да бъде кратка, и да доведе до присъединяване към Европейския съюз. Това може и да изглежда фантастична идея днес, но така е изглеждало до вчера и мирното разпадане на СССР, и присъединяването на няколко от неговите бивши републики към НАТО. Едва тогава руската империя най-после ще стигне до мирния си край, а руснаците просто ще заживеят в националния си дом по същия начин, по който го правят французите или шведите.

* * *

Трудно е да се помисли за някоя друга съвременна интелектуална фигура, сравнима с Фурман. В Русия няма друг като него. След смъртта му един от приятелите му го описва като съветски викторианец. Но, добавя той, в твърдението си, че в сравнение с предшествениците си отпреди осемдесет години, днес руснаците се намират по-близо до една самостоятелна демокрация, Фурман опровергава собствения си оптимизъм. В началото на миналия век, твърди този приятел, Русия е притежавала изключително съзвездие от либерали и демократи, за които думите демокрация и свобода наистина са означавали нещо. Днес има само Фурман, на практика единствен по рода си. Но това е съждение, което може да бъде разширено. Оригиналност на ума, чистота на духа, последователност на принципите и, накрая, липса на какъвто и да е политически конформизъм: колко често могат да бъдат открити тези качества на Запад? Достатъчно е човек да си помисли за водещите кандидати за понятието „либерал“ – вземете който и да е дълъг списък от политическите, литературни или академични среди, за да осъзнаете колко незначително малък е броят на хората, които заслужават критичното уважение, което тази дума някога е вдъхновявала. Що се отнася до „демократ“, особено пък такъв, изписан с главна буква, то по-добре е изобщо да не говорим. Фурман, който никога не е плувал по което и да е течение, заслужава честта и на двете.

Пери Андерсън (род. ١٩٣٨) е известен американски журналист и историк. Той е професор по история и социология в UCРA и бивш редактор на списанието New Рeft Review.

Коментари (5)

- 17-06-2016|Массаракш

Интересен текст или поне на мен ми се нравят такива, които определят някаква цикличност в историята. Бих заметил, че не мисля, че РФ се движи по пътя на някаква форма на демократизация – тя просто няма такива исторически предпоставки – както е авторът е показал добре която и да е власт вътре се разцепва на няколко струи – национализъм, самодържавие, демокрация – и практически ги провежда в различни степени паралелно.

Мисля, че този проблем с ускоряването на „политиката“ след 1991 се случва не само в РФ, даже и не само в Източна Европа, но и изцяло на старият континент – политиката като такава, партията като легитимния ѝ субект (социалните движения ги възприемаме за движения за натиск, които все пак могат да бъдат просто… игнорирани) изчерпват или изчерпиха значението си след толкова множество базирани именно на тях проекти, едно от друго или заклеймявани, или неработещи, или безидейни.

PS: Не знам как може човек паралелно да бъде титулуван историк и журналист, но в повечето текстове на авторът проличава по-скоро журналистическата школовка, нежели историческата такава.

- 19-06-2016|Иванова

И самата дума демокрация е ИМИТАЦИЯ фасада зад която се крият ТНК

Ако Америка искат демокрация ще искат да има и втора гледна точка, друга алтернатива за хората освен тяхното гледище и медийно налагане на всякаква разврат и пошлост Римската империя се е разпаднала от именно вътрешните оргии разврат, кръвосмешение което е дало анормални наследници. Един Калигула се завръща отново

Или другата гледна точка: природата иска да с е очисти от извращенията, като тези „различните“ не дават поколение

- 22-06-2016|Шкарассам:-) ех, Стругацки…

Защо се пънат с тези „анализи“? За всеки що-годе мислещ човек трябва да е ясно, че руската „демокрация“ е точно същото, както и американската „демокрация“ – две страни на една и съща монета, защото няма как да бъдат от една страна. А името е точно – отнася се и за двете основни „демокрации“. Защо едните да са по-демократични от другите? Защо да не си спретнем и „славянска демокрация“? „Арабска демокрация“? Опа… сбърках с последното. Те пък живеят върху „американския“ нефт…там не може да има регионална демокрация!

Демокрацията се е скрила в някое ъгълче на кръглата земя и се срамува да се покаже, заради всички използващи името ѝ.

В момента ценностната система трябва да се нарича „икономически феодализъм“… Ха сега де?

- 22-06-2016|Златко
За всеки що-годе мислещ човек трябва да е ясно, че руската „демокрация“ е точно същото, както и американската „демокрация“ – две страни на една и съща монета, защото няма как да бъдат от една страна.

Мдаа… Дали аз съм единственият човек тук, при който четенето на това изречение пробужда мощни асоциации с онзи виц от социалистически времена, в който ставаше дума за приликите между западната и комунистическата демокрации – тоест, че тя била същата като онази между нормалния стол и електрическия. Питам се само каква ли е възрастта на коментиращия, та повтаря толкова буквално отдавна известни, отдавна омръзнали до скомина вицове…

- 22-06-2016|Шкарассам:-) ех, Стругацки…

Браво Златко. Отлична асоциация, остава да определим страната на нормалния и на електрическия стол – според моето опростено представяне двата са или нормални или електрически. Според теб има разлика?:-) На единия те хваща ток? Е, на другия също ще те хване според мен.

Всъщност имах предвид по-стара приказка – не по врат, а по шия.

Нямам нищо против, не сме еднакви. Ти би ли дал живота си за да мога да изкажа мнението си демократично?

С омножестяването на демокрациите исках да направя зарче – там могат да се наместят барем 6 различни демокрации, моята, твоята, тяхната… без да налагаме някоя повече или по-малко. Някои са по-ядосани от други! Избери си… или май вече си си избрал?

За скомината – вода. Хладна. Отпуска.:-)

Наречи детето зебра

Автор(и): Даниел Смит

- В друга тоналност: Историята на аутизма, от Джон Донвани Керън Закър

Allen Lane, 670 pp, ISBN 978 1 84614 566 7

- Невро-племена: Посланието на аутизма и как да мислим по-умно за хората, които мислят различно, от Стив Силбърман

Allen and Unwin, 534 pp, ISBN 978 1 76011 364 3

Що се отнася до психиатричните понятия, аутизмът се оказва необичайно податлив на интерпретации, присвоявания и разширения. Малко хора са направили повече за по-доброто разбиране на аутизма от [британската психиатърка] Лорна Уинг, която почина през 2014. В продължение на десетилетия членка на Института по психиатрия към лондонския Кингс колидж, Уинг е новаторски настроена клинична лекарка, епидемиоложка и изследователка. Единствената ѝ дъщеря, Сузи, е била аутистка и през 1962 Уинг съ-основава първата в света организация за защита правата на аутистите. През 1965 тя помага да се основе първото училище за деца-аутисти (Джон Ленън е един от основните дарители). Написва първото, и все още меродавно, ръководство за родители на деца-аутисти. Но онова, с което ще бъде запомнена най-добре, е понятието, което измисля през 1981, в статия за списание Psychological Science: Синдром на Аспергер. Както самата тя признава много по-късно, в есе, наречено „Размишления по повод отварянето на кутията на Пандора“, последиците от това са надминали всичко, което е била в състояние да си представи.

Синдромът на Аспергер е високо-функционален вариант на аутизма, при който следи от това специфично психическо състояние съществуват редом с нормални-до-изключително-високи вербални способности и интелигентност. Уинг избира названието в почит към Ханс Аспергер, австрийски педиатър, чиято работа от 1930-те и 1940-те с група социално изолирани, странно отчуждени, обсебени от нуждата от правила деца – неговите малки „професори“, както сам той ги нарича – е останала слабо позната докато Уинг и нейните колеги я преоткриват наново. Дотогава не е имало почти никаква представа от факта, че съществува и високо функционална версия на аутизма. Повечето експерти са считали аутизма за нещо рядко, еднородно и водещо до пълна дебилност: форма на психоза, засягаща малки деца, която ги прави перманентно неспособни на нормално изпълнени с любов отношения към хората около тях. На аутизма се е гледало като на нещо, намиращо се извън областта на нормалното човешко функциониране. Когато Оливър Сакс прочита мемоарите на [световноизвестната жена-аутистка] Темпъл Грандън, „Спешен случай: маркирана като аутистка“, той решава, че книгата е написана от съавторката на Грандън, Маргарет Скариано. „По онова време се приемаше без въпроси, че аутисткият ум е неспособен на себеразбиране и разбиране на другите, а следователно и на истинска интро- и ретроспекция“, пише Сакс. „Как би могъл някой човек с аутизъм да напише книга? Това изглеждаше като противоречие в определението“. Дори и вече през 2001 година епидемиологът Уолтър Спитзър все още описва аутизма като „неизлечима болест… мъртва душа в живо тяло“. Уинг е убедена, че тази монолитна представа за аутизма е принципно некоректна и – като се има пред вид колко много хора биват лишени вследствие от това от полагащите им се социални и образователни услуги – силно разрушителна. Не че дълбокият „класически“ вид аутизъм не съществува: собствената дъщеря на Уинг е силно увредена от състоянието си; тя прекарва по-голямата част от живота си в дом за хора с увреждания и почива през 2005 на 49 години, в резултат от импулсивната си нужда да пие огромни количества течности, която води до разводняване на кръвта и прекратяване на сърдечната дейност. Но Уинг е убедена, че аутизмът от вида, който има Сузи, представлява само малка част от онова, което през късните 1970 години тя е започнала да нарича „пространство на аутизма“ [autism continuum], а по-късно, с далеч по-голям ефект, започва да нарича „спектър на аутизма“.

Уинг твърди, че основните прояви на аутизма се характеризират от една „триада от увреждания“ – при социалното взаимодействие, социалната комуникация и социалното въображение. Но цялостната му рамка е безкрайно подвижна. Вътре в нея е налице цяла вселена от аутистки черти, които се проявяват в множество различни комбинации и нива на интензивност, „чак до самата граница на нормалността“ – от крясъци до пълно мълчание, от крайна формалност до блъскане на главата срещу стената. Тя въвежда обозначението „синдром на Аспергер“, за да демонстрира, че аутизмът е нещо далеч по-еластично, отколкото хората са приемали дотогава. Целта ѝ е не да утвърди дефиниция за още една тясно определена категория на отклонение; що се отнася до аутизма, тя не вярва в тесни дефиниции. Целта ѝ е по-скоро да насърчи едно по-хетерогенно, обхващащо повече случаи, хуманно разбиране за това психическо състояние като цяло.

За да бъдат приети широко, психиатричните диагнози трябва както да се придържат към реалността, така и да бъдат полезни. Понятието, въведено от Уинг, „запълва една нужда“, както пишат Джон Донван и Керън Закър в книгата си В друга тоналност. Донван и Закър са журналисти в американската телевизионна мрежа ABC; и двамата имат семейни членове с аутизъм. Синдромът на Аспергер, пишат те, „подхожда на хората“, които лекарите посрещат в практиките си, а пациентите и техните семейства намират това понятие за по-малко страшно от аутизма, и са по-склонни да говорят за него.

Колкото повече лекарите използват новото название, толкова повече се увеличава и натиска върху диагностичните институции за неговото приемане и въвеждане в практиката. Че лекарите и диагностичните власти много често са едни и същи хора, само придава на процеса допълнителна динамика. Първата международна конференция върху синдрома на Аспергер се състои едва през 1988, но по това време, вече под ръководството на Уинг, Американската психиатрична асоциация (АПА) е променила дефиницията на аутизма в своя Диагностичен и статистически наръчник (ДСН), като е смекчила и разширила списъка от симптоми, и е въвела една нова диагноза, чието название, „Дълбинно развитийно смущение – без допълнителни уточнения“ [Pervasive Developmental Disorder – Not Otherwise Specified], звучи като психиатрична автопародия. През 1990 Уинг успява да убеди Световната здравна организация да включи синдрома на Аспергер в своята Международна класификация на болестите. АПА няма друг избор, освен да последва примера. Психиатрите, отговорни за четвъртото издание на ДСН, публикувано през 1994, разглеждат предложения за 94 нови диагнози. Две от тях са приети. Първата е Биполярното разстройство. Втората е синдромът на Аспергер.

Именно в този момент кутията на Пандора се отваря с гръм и трясък. Стив Силбърман, авторът на Невро-племена, описва ДСН-IVкато диагностичен еквивалент на Трилър на Майкъл Джексън: един безпрецедентен международен хит. Наръчникът и множеството информационни продукти, които го съпровождат – учебни помагала, сборници с описания на случаи, видеокасети и софтуер – печелят за Американската психиатрическа асоциация 100 милиона долара. Този някога слабо познат наръчник с 42-годишна история се вмъква, както пише Силбърман, в почти всички аспекти на американския живот: „класни стаи, съдебни зали, общински клиники, изследователски лаборатории, заседания на Конгреса, срещи на акционери на фармацевтични компании, агенции за социални услуги и консултационни служби“. За аутизма по-конкретно това означава, че „клиничната инфраструктура“ на това психическо състояние е превърната „от канал за евентуално докладване на изолиране случаи, в мрежа за активно наблюдение на широкото население“. Първото изследване върху разпространеността на аутизма, публикувано от психолога Виктор Лотър през 1964, твърди (използвайки скрупульозни социално-научни уговорки), че това психическо състояние засяга 4,5 на всеки 10.000 деца. През 1999 един широко разпространяван доклад на калифорнийския Департамент за развойни услуги покачва цифрата на 60 от 10.000 деца. През 2004 Центровете за контрол и предотвратяване на болестите в САЩ публикуват предупреждение към детските лекари, в което се твърди, че аутизмът засяга едно на всеки 166 американски деца. През 2007 същата организация повишава цифрата на 1 на 110. По това време, разбира се, цифрите вече са толкова високи, че няколко десетки повече деца едва ли имат особено значение: всички вече се намират в състояние на паника.

И двете разглеждани тук книги отделят огромно внимание на твърденията за наличие на „епидемия от аутизъм“. По всяка вероятност нито една от двете книги не би била написана – или поне не би била публикувана от водеща издателска къща – ако аутизмът не беше навлязъл в публичното съзнание по такъв впечатляващ и плашещ начин. Това не означава, че историята на аутизма не съдържа интересни факти извън най-новото време. Както Силбърман, така и Донван и Закър описват с много любов животите на различни хора-аутисти, преди аутизмът да се превърне в понятие – като например „естественият идиот“ от 18 век Хю Блеър или Борг, шотландски селянин, който е пълнел леглото си с клечки и пера, и обичал да вечеря с котки, чиито лапи „миел“ с облизване. Силбърман включва глава, посветена на Хенри Кавендиш – патологично стеснителен научен гений, сред чиито множество постижения се намира и откриването на кислорода през 1766. „Единственият начин да се разговаря с Кавендиш е човек никога да не поглежда към него“, пише неговият съвременник, астрономът Франсис Уоластон.

Освен това и двете книги с право бичуват писанията на Бруно Бетелхайм, психоаналитичният търгаш от средата на миналия век (който нарича себе си „доктор“ без да притежава нито медицинска степен, нито каквато и да било подготовка в клиничната психология), който става широко известен с популяризирането на идеята, че аутизмът се причинява от емоционално хладни родители, особено майки. Теорията за „майката-хладилник“, както тя често е наричана, води до въвеждането на хиляди аутистични деца в психиатрични заведения. Работата на Бетелхайм е не само разрушителна, тя е и абсурдна. В Празната крепост (1967), своята книга-бестселър, посветена на аутизма, той разказва историята на младо момиче на име Марша, която е обсебена от мисли за [атмосферното] време и в продължение на дълго време не може да говори за нищо друго. „Хората с аутизъм често могат да бъдат крайно фиксирани, а понякога и обсебени, от една-единствена област на интереси, която заема целите им животи“, пишат Донован и Закър. „Но времето е от особено значение за Марша, обяснява [Бетелхайм], а това може да се разбере само когато самата [английска] дума бъде разчленена на три срички, а именно „We/eat/her.“ [ние я ядем]. Бетелхайм „обяснява“, че обсебеността на момичето от неща като вятър, температура и валежи, идва от дълбокия страх, че „майка ѝ възнамерява да я изяде“. В книгата има множество други подобни безсмислици.

И все пак онова, което прави аутизма сериозна тема в наши дни е въпросът за това доколко обширна е ролята, която това психическо състояние играе в съвременния живот и колко обхватна трябва да бъде тя. Този въпрос трябва да бъде разглеждан от две различни страни, едната статистическа, а другата културна и политическа. Що се отнася до статистическата, то може да се направи следното емпатично твърдение: епидемия от аутизъм няма. И никога не е имало. През последните години учените са идентифицирали определен брой рискови фактори, които обуславят разширяването на аутизма сред определени групи, като например преждевременно родените деца. Но като цяло повишаването на случаите на аутизъм, започнало през 1980-те и повишено още повече през 1990-те и 2000-те, няма нищо общо с някакво увеличаване на реалния брой на аутистичните хора. По мнението на почти всички социални учени, които са се занимавали с тези цифри, то се дължи на използването на „по-широк аутистки фенотип“ – тоест на съзнателното усилие да се обхванат повече хора в диагностичната мрежа. Колко широко трябва да бъде определението на аутизма е въпрос, който се нуждае от по-нататъшно обсъждане. Някои твърдят, че повишаването на случаите показва просто, че днес сме много по-добри при диагностиката на състоянието. Донван и Закър наричат тази теория, която те нито приемат, нито отхвърлят, с фразата „епидемиологията застига реалността“. Но цифрите със сигурност създават впечатлението, че днес аутизмът е по-голям проблем, отколкото е бил преди, и това вдъхва у множество родители повече страхове от всяко друго състояние от времената на детския паралич насам.

Друг фактор, който допринася за разпространението на идеята за епидемия от аутизъм е, че към края на двадесети век вече много повече хора знаят нещо за това състояние от когато и да било преди. Първите англоезични изследвания върху аутизма са публикувани през 1940 от родения в Австрия американски детски психиатър Лео Канер, който дава и наименованието на синдрома. Работата му се оказва изключително влиятелна, ако и дълго време да остава в сравнителна сянка. Чак до 1980-те състоянието е изследвано само много рядко. Родителите на деца-аутисти в САЩ и Великобритания стават все по-добре организирани, но успехът им в привличането на общественото внимание по онова време е още сравнително ограничен. Всичко това се променя рязко през 1988, когато се появява Рейнман. Във филма Том Круз играе ролята на незрял мошеник, който отвлича по-големия си аутистичен брат – изпълняван от Дъстин Хофман в пълен Станиславски-блясък – и го взема със себе си, в търсене на себе си, на пътешествие до Лас Вегас. „В годината преди да излезе филма“, пише Силбърман, „във водещите вестници в САЩ са публикувани по-малко от сто истории, посветени на аутизма. На следващата година броят им се учетворява. И не е спадал никога повече.“

Аутизмът е бил представян на големия екран и преди това. През 1969, в последния си игрален филм, Елвис Пресли играе лекар, който лекува изоставено аутистично момиче като я прегръща и казва, „Обичам те, Аманда. Обичам те. Обичам те.“ Рейнмансъздава впечатлението, че аутизмът придава на хората почти свръхестествени дарби – нещо, което е вярно само при нищожно малък процент от случаите. Но изпълнението на Хофман представя по убедителен и правдив начин голяма част от типичните за аутизма поведенчески черти: необходимостта от повторяемост и рутинност на действията, чувствителността към силни шумове, странната походка, нежеланието за физическа интимност, буквалността на мисленето, склонността към папагалско възпроизвеждане на дочути фрази (техническото название е „ехолалия“), натрапчивото повтаряне на физически действия като клатене на тялото или пляскане с ръце (наречено „авто-стимулация“ или „стиминг“). Преди 1988, пишат Донван и Закър, аутизмът е „сравнителна новост в психологията“. След 1988 той е навсякъде, при това представен в сравнително точен вид. Рейнман прави аутизма както широко познат, така и спомага за превръщането на употребата на понятието в книги и филми като знак на съпричастност към състоянието и проблемите на хората с увреждания. Дори и една от най-популярните юношески серии в Америка, Клубът на детегледачите, се присъединява към тази вълна, като произвежда епизод, наречен Кристи и тайната на Сузан(тайната е, че Сузан е аутистка).

Когато се появява в шоуто на телевизионната модераторка Опра Уинфри малко след премиерата на Рейнман, Рут Съливан, една от основоположничките на американското движение за просвета и защита на правата на хората с увреждания, казва, че „този филм премести областта на [интереса към] аутизма с 25 години напред“. Новият интерес на публиката към аутизма, съчетан с подобрената диагностика, дава на активистките групи дългоочаквания шанс да осигурят по-добро финансиране за каузата си, както и помощ от страна на социалните служби. Целите им безспорно са силно благородни, но те започват да ги преследват безогледно. Както обясняват Донван и Закър, след 1990-те години някои от активистките групи използват за собствените си цели представата, че има епидемия от аутизъм, тъй като смятат, че търсенето на финансова подкрепа ще бъде по-успешно, ако бъде обвързано с някаква „ужасяваща национална катастрофа“. В резултат на това те неуморно подчертават две статистики: „какво е било разпространението на аутизма преди и какво е в момента“.

Онова, което прави тези усилия безогледни е фактът, че активистите знаят по-добре от всички други колко условни и подвеждащи са тези цифри. Именно тези групи например са успели в ранните 1990 години да изискат от Конгреса да се отчитат в една категория случаите на деца-аутисти, включени в специални образователни програми. Преди това тези деца са били включвани в различни категории, като например „деца с обучителни трудности„или „с други здравословни увреждания“, така че, след промяната на подхода аутизмът по същество се изстрелва статистически нагоре. Активистите го знаят, както знаят и че има огромна разлика между това да се отчитат децата, получаващи специални помощи за аутизъм и онези, които действително имат такова отклонение („все едно да отчитаме броя на вегетарианците на някой самолет като преброяваме броя на поръчаните безмесни порции“, пишат Донван и Закър.) Те знаят също, че с увеличаването на разбирането към потребностите на децата-аутисти в училищата, множество родители ще започнат активно да търсят съответна диагноза за децата си [тъй като това включва немалка финансова подкрепа]. А и много доктори са склонни да се съобразяват с новия обществен климат. И двете книги цитират Джуди Рапопорт, бившата ръководителка на отдела за детска психиатрия към Националния институт за психическо здраве, която е казала, „Ако трябва, ще нарека някое дете и зебра, стига това да му донесе образователните помощи, от които според мен то се нуждае“. Но никое от тези обстоятелства не смекчава реториката на активистите. През 2003 [щатът] Илинойс отчита, че 5.800 ученици получават помощ по новата категория на аутизма – докато през 1993, годината, в която за пръв път е започнало статическото отчитане, броят им е бил пет. „[Случаите на] аутизъм се повишават ДРАМАТИЧНО“, обявява една от активистките групи, след което изчислява, че разпространението му се е увеличило с 1500 процента за едно десетилетие.

Опасността, свързана с този вид вдигане на шум е, че ако кажете на хората, че са заплашени от епидемия, те ще си зададат въпроса какво я е причинило. А при липсата на ясен отговор се пораждат неща като недоверие и страх. Което ни води до втория голям злодей, след Бруно Бетелхайм, в историята на аутизма: английският гастроентеролог и архи-анти-ваксинист Андрю Уейкфийлд. Централният медицински съвет на Великобритания го изключи от медицинския регистър през 2010 и работите му са вече дискредитирани, но за да се случи това бяха необходими много години, а междувременно той и последователите му са причинили изключително много вреда.

* * *

Уейкфийлд се появява за пръв път на сцената през 1998, в пресконференция, на която обявява резултатите от ново изследване, което скоро ще публикува в списание Lancet. Имайки пред вид множеството научни грешки, както и етически, и финансови непристойности, за които Уейкфийлд по-късно е признат за отговорен, едва ли си струва да се впускаме в подробностите на тази статия. Всичко, което има значение, тогава и по-късно, е твърдението на Уейкфийлд, че е открил връзка между ваксината против дребна шарка, обикновено извършвана заедно с ваксините против заушки и рубеола, и появата на аутистки черти при малки деца. Дори и самият той признава, че предполагаемата връзка, основаваща се на изследване само на 12 пациенти, е по-скоро съотносителна, отколкото причинна. Това е доказателство, което не може да отговаря на критериите за научност. Но Уейкфийлд е осенен от месианска мания и има определена слабост към публичността. Когато и да му се удаде шанс – а такива шансове са му давани прекалено много – той изразява дълбоката си загриженост относно сигурността на тази ваксина. Това било, по собствения му израз, „морален въпрос за мен“.

Онова, което следва, е една само-ускоряваща се, необичайно дълга и креслива одисея из циклите на публичните шумотевици. Само месеци след заявлението на Уейкфийлд нивата на ваксиниране в ОК започват да спадат рязко. Обилното и предимно алармистко представяне на историята по медиите намалява още повече броя на ваксинациите, което пък води до все по-крайно медийно представяне – докато в края на краищата в някои части от Лондон нивата спадат до 60% – далеч по-ниски от онези, които са необходими за предотвратяването на епидемия. В опит да намали истерията Тони Блеър започва да изпраща успокоителни сигнали, но само влошава нещата още повече когато, с абсурдното си позоваване на „семейна тайна“, отказва да каже дали малкият му син Лео е бил ваксиниран. Към 2008 дребната шарка и заушките – болести, които са били почти изличени чрез всеобщото ваксиниране, отново се превръщат в епидемични в Обединеното кралство. Междувременно Уейкфийлд е пренесъл посланието си и в Америка, където преди това е започнало друго анти-ваксинационно движение: тук пък родителите на аутистични деца настояват, че психичното отклонение на децата им е причинено от Тиомерсал, антибактериален и антигъбичен препарат, използван като консервант при някои ваксини. Тиомерсалът, който съдържа известно количество живак, се е използвал без познати вредни следствия от 1930-те години насам. Никога не е установявана каквато и да е връзка между тази субстанция и аутизма; като средство, предпазващо от инфекции, той без съмнение е спасил безброй много животи. Но въпреки това невежеството и параноята надделяват. Анти-живачните майки предлагат недоказани и често съмнителни алтернативни терапии като т. нар. „килейшън„– лечебна процедура, разработена след Първата световна война за отстраняване на токсични елементи от тялото след газови атаки. През 2005 Робърт Кенеди младши, адвокат и природозащитник, публикува статията „Смъртоносен имунитет“, в която се предлага идеята за гигантска конспирация между правителствени служители и фармацевтични компании, целяща да прикрие връзката между живака и аутизма. Статията е доказано изпълнена с грешки и премълчавания. Salon, едно от изданията, в която тя се появява първоначално, по-късно публикува пълно опровержение и я отстранява от сайта си. В хода на времето тежестта на научните свидетелства подкопава достоверността на живачната хипотеза. В Дания тиомерсалът не е бил използван във ваксини от 1992, но диагнозите на аутизъм продължават да се увеличават. И все пак всеобщата подозрителност срещу ваксините се оказва много трудна за отстраняване. През 2007 американската актриса, телевизионна модераторка и модел Джени Маккарти използва известността си, за да подсили отново кампанията. В предаването на Опра Уинфри тя заявява, че е добила експертните познания, необходими за даване на съвети по въпросите на общественото здравеопазване, от „университета на Гугъл“. През 2000-та година дребната шарка е обявена за окончателно победена в САЩ. През 2014 вече има 23 случая на болестта. В едно скорошно изследване на списание Journal of the American Medical Association се прави заключението, че преобладаващата причина за тези случаи е „отказът от ваксиниране“.

Епидемичните и ваксинни паники често биват наричани „Аутистките войни“. Но една по-добра метафора може да се окаже названието „спор върху попечителството“. Организациите за защита на аутисти, които се увеличават значително през 1990-те години, са разкъсвани от вътрешни конфликти. От една страна се намират анти-ваксинистите. От другата са „скептиците“. Никоя от страните не се скъпи особено на обвинения и нападения. Обвиняват се взаимно в конспирации, жестокост и злонамереност. Изгубени в шумотевицата в края на краищата се оказват именно хората, около чиито съдби „защитниците“ им уж се бият. Родителите водят войните основно защото се предполага, че децата им не могат да се защитават сами.

Това, във всеки случай, е начинът, по който хората-аутисти започват все повече да схващат цялата афера: като покровителствено отхвърляне на собственото им право на самоопределение. Предпоставката, около която се въртят Аутистките войни е, че аутизмът е нещо, което трябва да бъде елиминирано. Две от най-известните родителски организации, основани през 1990-те, носят имената „Победи аутизма сега!“ и „Излекувай аутизма сега“. Това е език на изличаването, и той намира добър прием сред политиците и финансиращите агенции. През първото десетилетие на 21 век, разказва Силбърман, правителствените стипендии, давани за изследвания на аутизма, се увеличават със средно 51 милиона долара годишно. Но лъвският пай от тези пари отива за изследвания на причините и рисковите фактори, особено генетическите рискови фактори. Много малко средства отиват за подобряване живота на самите аутисти. Ако бихте били човек със синдром на Аспергер, сигурно би било разбираемо да мислите, че цялото това начинание е предназначено единствено да отхвърля самите основания на съществуването ви.

Първият, който започва да изказва такива мисли публично, е млад човек на име Джим Синклер. Когато Темпъл Грандън се превръща в публична фигура през 1989, тя представя себе си като „възстановила се“ от аутизма (впоследствие тя се отказва от този начин на мислене). Когато Синклер се появява четири години по-късно на събрание на Канадското аутистко дружество, той отхвърля самата представа за „възстановяване“. Обиден от активистите, които го третират като маймуната на Кафка – забележително е колко добре успява да имитира хората! – както и от родители, съсредоточени единствено върху собствената си болка, Синклер изнася унищожително-критичен манифест, озаглавен „Не ни оплаквайте“. Аутизмът, заявява той, не е нещо, което човек има, нито пък „черупка“, вътре в която е уловен:

Зад аутизма не се крие някакво „нормално дете“. Аутизмът е начин на съществуване. Той е всеобхватен; той оцветява всяко преживяване, всяко усещане, мисъл, емоция и среща, всеки аспект на съществуването. Не е възможно да се отдели аутизма от личността – и ако това би било възможно, то личността, която сте оставили, не би била същата, с която сте започнали.

„Аутизмът е начин на съществуване“: усещането [зад този лозунг] има корените си в Движението за права на Глухите (голямото „Г“ сигнализира гордост), което настоява да се разглежда на глухостта като специфична и ценна културна идентичност, а не като увреждане на възприятията. Синклер и съюзниците му носят значки, на които е написано „Аз оцелях след модификация на поведението“ и „Аз съм не само ЧУДАТ, аз съм АУТИСТИЧЕН“. Те организират събрание на хората-аутисти на име Аутреат, където участниците носят различно оцветени значки, с които сигнализират степента, до която са готови за социален контакт. Червена значка означава „Никой не бива да се опитва да влиза в контакт с мен“. Зелена означава „Искам да контактувам, но имам проблеми със започването, моля започнете да контактувате с мен“.

В резултат от известността, която са придобили Аутистките войни, изминава доста дълго време преди посланието за права на аутистите да се измести откъм покрайнините към центъра [на общественото внимание]. Но това все пак се случва, не на последно място и поради работата на самия Силбърман. През 2001 той публикува в списание Wired една много четена статия на име „Синдромът на ексцентриците„[The Geek Syndrome]. В нея се разглежда възможността специфичните разстройства, свързани с аутизма, да са широко разпространени в Силиконовата долина, благодарение на т. нар. „избирателно размножаване“: тук мъже и жени с аутистки черти оформят връзки и имат деца с все по-увеличаваща се честота. Тонът на статията е най-вече хвалебствен: „Долината е самоподбираща се общност, където страстно-умни хора имигрират от всички части на света, за да направят така, че умните машини да станат още по-умни“, пише Силбърман. И още: „Тромави и лесно завладявани от съкрушителни емоции във физическия свят, аутистките умове процъфтяват във виртуалните светове на математиката, символите и кодовете“.

Това, че между аутизма и техническите способности може и да има връзка, не е нова идея. Както признава Силбърман, самият Ханс Аспергер е отишъл още по-далеч: „Изглежда, че за постигане на успех в науките и изкуствата, някаква степен на аутизъм е от съществено значение“. Но статията на Силбърман показва ясно колко добронамерен става – постепенно – светът към аутистите. Възходът на дигиталните технологии означава, че аутизмът вече не е просто „начин на съществуване“. Той вече е начин да бъдеш активен, продуктивен, иновативен член на обществото. А може би също и богат, и известен, освен това. В Силиконовата долина е обичайна домашна игра да се спекулира върху това кой от местните главни мениджъри има недиагностицирано аутистко смущение. Марк Зукърбърг, с неговата обсебеност и категорична, вулканоподобна афектация, обикновено се намира на върха на списъка. Миналата година милиардерът и мега-инвеститор Питър Тийл казва пред една аудитория, че в днешната икономика хората, които „не страдат от синдрома на Аспергер, се намират в ситуация на масивно неизгодно положение“, тъй като за тях е по-вероятно да станат жертви на прекомерна предпазливост, самодоволство и конвенционалната мъдрост на тълпата“.

* * *

Но дигиталният свят предлага на аутистичните хора не само икономически шансове. За хората с аутистки и сетивни смущения, както и трудности при разчитането на лицеви изражения и телесен език, всяко взаимодействие с околните може да се превърне в източник на смазващо объркване и тревога. Дълго време преди Лорна Уинг да е дала името на синдрома на Аспергер, твърди Силбърман, хората от този профил вече са изнамирали начини да смекчат проблемите си. В книгата му е отделено удивително голямо място на културата на общуване чрез аматьорски радиопредаватели, силно разпространена в средата на миналия век. Майсторенето, усъвършенстването и комуникацията чрез тези уреди е задоволявало технологическите апетити на ентусиастите, но заедно с това им е позволявало да избягват директния контакт лице-в-лице и е „позволявало на стеснителните интроверти да изследват протоколите на личния ангажимент от удобно разстояние“. Компютрите правят възможни същите неща, но на несравнимо по-високо ниво. „Влиянието на Интернет върху областта на аутизма някой ден сигурно ще бъде сравнявано по важност с разпространяването на знаковия език сред глухите хора“, пише журналистът Харви Блум през 1997. Това е смело, но може би не достатъчно смело предсказание. Дигиталните технологии действително дават на хората-аутисти шанс да участват в по-широката култура – да се организират, лобират и да се борят за правата си, дори да „минават“ [изпита на реалността] – но освен това те изглежда са изместили и цялата ни култура в леко аутистко направление. В световен мащаб, в наши дни се изпращат повече от осем билиона [осем хиляди милиарда] текстови съобщения годишно (и броят им се увеличава). Популярността на СМС-ите е следствие най-вече от тяхната скорост и удобството им. Но освен това тя се дължи и на технологичния успех при оглаждането на ръбовете на социалното взаимодействие. За да цитираме един стих на Франк Запа: смартфонът няма вежди [които да смръщва]. Той предоставя пространство, в което човек може да интерпретира чуждите послания и да обмисля собствените, преди да е отговорил.

Хората-аутисти бързо разпознават ползите от дигиталната революция. Не дълго след като е говорил в Торонто, Синклер създава онлайн-групата Autism Network International, с цел да се дискутират идеите, съдържащи се в неговия манифест. Тонът, с който се разговаря тук, често е неуважителен. Членовете на групата използват измисленото клинично понятие „невротипичен“, с което наричат не-аутистките хора. (През 1998 една аутистка на име Лаура Тисончик създава сатиричен уебсайт, уж създаден от хипотетичния Институт за изследване на невротипичните хора. „Невротипичният синдром“, обяснява се на този сайт, „е неврофизиологично разстройство, характеризиращо се чрез прекомерна заетост с неща като социални грижи, илюзии за превъзходство и обсебеност от конформизъм… Не е известно лечение за него“.) Все повече се разпространяват формите на дистанционно общуване – уебсайтове, онлайн-форуми, социални мрежи и др. В статията си от 1997 Блум отбелязва, че потребителите се чувстват успокоени от тези онлайн-пространства. „Да живее Интернет“, пише един от участниците, където „хората могат да видят реалния мен, а не просто как взаимодействам повърхностно с другите“. Освен това той отбелязва колко плодотворна е метафората, която компютрите предлагат на хората-аутисти. Понятието за интегрална схема, основаващо се на кибернетиката и познавателните науки, внушава идеята за почти неограничена гъвкавост, а следователно и за почти неограничено включване. Джуди Сингър, австралийска социоложка, предлага понятието „неврологично разнообразие“ [neurodiversity], което скоро е възприето като лозунг на зараждащото се движение за права на аутистите. „То просто ми пее“, казва един активист на писателя Андрю Соломон. „Помислих си, колко красива дума, която представя факта, че Бог разполага с много различни начини да изгражда мозъка“.

[…]

В скорошно есе за списание Vox, Ари Нейман, основател на Мрежата за аутистко себе-представяне [Autistic Self-Advocacy Network] и един от водещите активисти на неврологичното разнообразие, възхвалява Силберман за всеотдайността му към каузата. Като гей-мъж, пише Нейман, Силберман „разбира много добре уникалните фрустрации, пред които са изправени толкова много аутисти, когато наблюдават как един от основните аспекти на животите им се представя на обществеността като бреме и рисков фактор за публичното здравеопазване“. Донван и Закър, от друга страна, „очевидно подхождат от родителска гледна точка“. Там, където се дискутират болките и стресовете, свързани с отглеждането на аутистично дете, те демонстрират „разсъдъчна симпатия“. Там, където става дума за аспирациите на движението на неврологично разнообразие, те демонстрират враждебност и страх.

Тази критика ми се струва преувеличена. Донван и Закър действително показват голяма съпричастност към родителите на деца-аутисти, но не непременно и липса на съпричастност към самите хора-аутисти. Впрочем, каквато и да е ситуацията, позицията на Нейман подчертава едно много специфично напрежение, вътрешно присъщо на днешното мислене за аутизма. Източникът на това напрежение е във факта, че вече е станало невъзможно дори да се каже какво всъщност означава „аутизмът“. Невро-племена съдържа две посвещения, едно на съпруга на Силберман и друго, в края на американското издание, на паметта на Лорна Уинг, без чието диагностично новаторство – това се твърди и в двете книги – движението за неврологично разнообразие вероятно не би съществувало. Уинг и нейните последователи са прекарали десетилетия в борба за либерализиране на дефиницията на аутизма. Когато те са правели първите си стъпки, „аутист“ е означавало „човек с дълбоки аутистки отклонения“. Днес то означава всичко от „човек с дълбоки аутистки отклонения“ до „аутист, но способен да напише критично есе от 4000 думи за списание Vox“. Наследството на Уинг е един по-хуманен и по-добронамерен към хората с аутистки черти свят. Тя е била неоспорима сила, водеща към добро. Но колкото по-голямо е едно множество, толкова по-големи са и контрастите вътре в него. Един аутист, който никога няма да бъде в състояние да се облече без чужда помощ и друг, който ще може да си създаде кариера и семейство, са поне толкова различни, колкото и подобни един на друг.

И това напрежение едва ли ще бъде разрешено скоро. Напротив, в определен смисъл то вече е официално признато. През 2013 г. Американската психиатрична асоциация е решила да премахне от петото издание на ДСН всички предишни диагнози, основаващи се на аутистки симптоми. Сред тях са „аутистко разстройство [отклонение]“ – (диагнозата, която се дава най-често на хората, които функционират на умствено изостанало ниво), но също и синдрома на Аспергер, диагнозата, давана на Нейман, Синклер и други „високо функционални“ аутисти. ДСН-V вмества всичко в една всеобхватна диагноза, наречена „Разстройство в спектъра на аутизма“ [Autism Spectrum Disorder]. Това означава на практика, че всички прояви на аутизма – от онези, доближаващи се до „границата на нормалността“, до другите, доближаващи се до тотално увреждане, са вече формално част от едно и също гигантско семейство. Организационният идеал на Уинг днес вече е диагностична реалност.

Но щом само бъдат веднъж създадени, психиатричните етикети се забравят трудно. За някои „аспита“ [хора с Аспергеров синдром], изоставянето на понятието от страна на психиатричната професия изглежда като атака срещу тяхната незаменима и трудно извоювана идентичност. „Представете си, че цял живот сте били християнин, а след това идват някакви специалисти и написват отново Библията по такъв начин, че вече не сте християнин“, писа миналата година журналистът Матийо Веланкур в списание Spectator. „Психиатричната Библия ми казва, че съм аутист, но дълбоко в сърцето си аз винаги ще бъда човек със синдрома на Аспергер“. Уинг е дала синдрома на Аспергер на света; светът продължава да държи на собственото си мнение. Неотдавна една моя приятелка използва название, което никога преди това не бях чувал, за да опише един от колегите си. Този колега е малко сприхав и необщителен, така че за нея той може и да има известна доза аутистко изкривяване. Понятието, което тя използва, беше „синдром на Сплашпергер“ [непреводима игра на думи – такъв, който избухва като газирана вода от сифон, съчетано с последната сричка от името „Аспергер“, бел. пр.]

Даниел Смит е американски журналист и автор на мемоарната книга „Monkey Mind: A Memoir of Anxiety“. Писал е статии и есета за различни американски издания, сред които The New York Times Magazine, The Atlantic, Slate, n+1, Harper‘s Magazine, New York и други.

Коментари (1)

- 23-06-2016|Златко

Откъм Фейсбук…

Svetlyo Vassilev За мен като психиатър тук се говори за наличие на аутистични черти при хора, които избират определени професии – напр. компютърни науки, математика и т. н. Състоянията на аутизъм и синдром на Аспергер са изключително тежки отклонения в психичното, когнитивно и социално развитие. А, връзката между гениалността и психичните разстройства е изключително сложна и далеч не винаги присъства. Важната тема е, че аутистичните характеристики стават все по-чести, а ние сме далеч по-склонни да ги приемаме без да се замислим за социалните и семейните фактори, които подпомагат тяхната широка изява. Това е голямата тревога и цел на подходи като общественото здраве и комуналната психиатрия

Списание „Либерален преглед“ На този въпрос е отделено голямо място в статията, която публикувах вчера (и в двете книги, които се представят в нея). Без да коментирам, тук само най-важните според мен цитати:

„Новият интерес на публиката към аутизма, съчетан с подобрената диагностика, дава на активистките групи дългоочаквания шанс да осигурят по-добро финансиране за каузата си, както и помощ от страна на социалните служби. Целите им безспорно са силно благородни, но те започват да ги преследват безогледно. Както обясняват Донван и Закър, след 1990-те години някои от активистките групи използват за собствените си цели представата, че има епидемия от аутизъм, тъй като смятат, че търсенето на финансова подкрепа ще бъде по-успешно, ако бъде обвързано с някаква „ужасяваща национална катастрофа“. В резултат на това те неуморно подчертават две статистики: „какво е било разпространението на аутизма преди и какво е в момента“.

Онова, което прави тези усилия безогледни е фактът, че активистите знаят по-добре от всички други колко условни и подвеждащи са тези цифри. Именно тези групи например са успели в ранните 1990 години да изискат от Конгреса да се отчитат в една категория случаите на деца-аутисти, включени в специални образователни програми. Преди това тези деца са били включвани в различни категории, като например „деца с обучителни трудности“ или „с други здравословни увреждания“, така че, след промяната на подхода аутизмът по същество се изстрелва статистически нагоре. Активистите го знаят, както знаят и че има огромна разлика между това да се отчитат децата, получаващи специални помощи за аутизъм и онези, които действително имат такова отклонение („все едно да отчитаме броя на вегетарианците на някой самолет като преброяваме броя на поръчаните безмесни порции“, пишат Донван и Закър.) Те знаят също, че с увеличаването на разбирането към потребностите на децата-аутисти в училищата, множество родители ще започнат активно да търсят съответна диагноза за децата си [тъй като това включва немалка финансова подкрепа]. А и много доктори са склонни да се съобразяват с новия обществен климат. И двете книги цитират Джуди Рапопорт, бившата ръководителка на отдела за детска психиатрия към Националния институт за психическо здраве, която е казала, „Ако трябва, ще нарека някое дете и зебра, стига това да му донесе образователните помощи, от които според мен то се нуждае“. Но никое от тези обстоятелства не смекчава реториката на активистите. През 2003 [щатът] Илинойс отчита, че 5.800 ученици получават помощ по новата категория на аутизма – докато през 1993, годината, в която за пръв път е започнало статическото отчитане, броят им е бил пет. „[Случаите на] аутизъм се повишават ДРАМАТИЧНО“, обявява една от активистките групи, след което изчислява, че разпространението му се е увеличило с 1500 процента за едно десетилетие.“

Списание „Либерален преглед“ И още:

„Опасността, свързана с този вид вдигане на шум е, че ако кажете на хората, че са заплашени от епидемия, те ще си зададат въпроса какво я е причинило. А при липсата на ясен отговор се пораждат неща като недоверие и страх.“

Svetlyo Vassilev Това са различните рискове и злоупотреби, но това което е голямата цел е на първо място усилието аутизма да се демистифицира и да се посочи колко много хора имат аутистични черти в характера си (това са съвсем различни състояния). На второ място има усилие да се намерят начини първата и втората група да допринасят за развитието на обществото – при първата това е задача на институтите, специалистите и семействата на аутистите, а при втората това става естествено поради развитието на компютърните технологии. Но, тук също има злоупотреби – извлича се максимална печалба без оглед на цялостния капацитет и нужди на тези хора. За съжаление познавам много такива хора, работещи в и извън България и никой не се интересува от техните проблеми

Списание „Либерален преглед“ Мисля, че „Наречи детето зебра“ е изключително полезен и богат на информации текст, тъй като той показва различните опасности, свързани с каузите на аутизма (от една страна належащата нужда от по-широко запознаване на обществеността с тази проблематика, но от друга страна опасностите, свързани с прекомерното му политизиране и превръщане в повод за „културни войни“).

Самият аз съм баща на дете с много тежка форма на аутизъм (никакъв Аспергер в нашия случай, дъщеря ми е от аутистите, които се нуждаят от постоянна грижа и помощ, за да могат да се справят с ежедневието)… С други думи онова, което говоря, не са просто теоретични приказки, аз имам някаква РЕАЛНА представа от проблемите, свързани с отглеждането на дете-аутист. И фактът, че съм пълен оптимист би трябвало да говори нещо. В Германия вече е нещо обичайно тези хора и техните потребности да бъдат вземани абсолютно сериозно, абсолютно наравно с останалите. И това не са никакви единични случаи, просто обществото тук е вече достатъчно широко просветено. А щом може в Германия, то би трябвало да може и по други места по света. Такова е собственото ми убеждение…

Svetlyo Vassilev Съжалявам да науча за проблема, но ужасно се радвам, че намирате решения и сте оптимист. Поздравления за превода на статиите и началото на дебата – тук в България едва сме го започнали

Ляво, дясно: как да се ориентираме?

Автор(и): Антоний Тодорoв

Институтът за дясна политика обяви края на лявото, защото БСП вече не е фактор, а основният политически дебат в България е между консерватори и либерали (очевидно все десни). Радан Кънев от ДСБ обяви нуждата от „ново дясно“. БСП продължава да се смята за единственото ляво. А мнозина се възмутиха от фразата „няма ляво, няма дясно“ от един манифест. Така както преди време мнозина смятаха, че лявото и дясното са вече преодолени категории, които не ни помагат да разбираме политическия процес, така напоследък същите тези категории заемат все повече място в политическото говорене и анализите. В повечето случаи тези категории се използват като идеологически, като наименование на идеологически доктрини: леви и десни идеи.

Исторически двете понятия, към които следва да добавим и понятието център (политически център), са възникнали по времето на Френската революция от 1789 г. И тогава са разделяли републиканци (левите) и монархисти (десните). Но с времето съдържанието на понятията се е променяло и в началото на ХХ век левите и десните вече са други, а в началото на ХХІ век – също. Ляво и дясно нямат еднакво значение и в различните държави. В САЩ по време на революцията патриотите са били „леви“ (като либерални революционери), докато лоялистите или торите са били „десни“ (като привърженици на стария ред). Но днес в САЩ основното противопоставяне между демократи (леви) и републиканци (десни) няма същото съдържание като левите и десните в Германия, Швеция или Испания.

Разбирането на политическото пространство в понятията ляво-дясно е възможно единствено в демократични плуралистични режими, където има политически различия и политически дебат между тези различия. Където има противопоставяне по съществени въпроси за обществото, но където двете страни взаимно зачитат правото на съществуване на другите (иначе плурализъм не е възможен). В авторитарните режими плурализмът е ликвидиран (опозицията е нелегална), ляво и дясно имат значение единствено по отношение на управляващата клика – ако тя се обявява за дясна, опозицията е лява, и обратно. При тоталитарните режими понятията ляво и дясно нямат никакъв смисъл, независимо от това, дали тоталитарното движение е било преди установяването на режима дясно или ляво – обичайно то е било квалифицирано като крайно (дясно или ляво). Тоталитарните диктатури превръщат всички останали в опозиция, били те преди това леви или десни. Именно в такава ситуация „няма ляво, няма дясно“ – основната ос на противопоставяне е между тоталитарният режим и неговите (най-често прогонени навън) противници. Но в момента, когато се зароди и вътрешна опозиция (макар и нелегална или полулегална), тоталитарният режим придобива авторитарни характеристики.

И така, какво е съдържанието на понятията ляво и дясно, има ли наистина „автентични десни“ или „автентични леви“. Смятам, а и не само аз, че тези понятия са съществено ситуационни, зависят от историческия и географския контекст. Макар че, вследствие на историческото им развитие и историческите наслагвания върху употребите им, днес значителни по присъствието си автори, определят съдържателно различието между левите и десните. Но това е по-скоро резултат от обобщаването на историческия опит на политическите процеси в Европа през последните 150 години.

За да разберем смисъла на тези две понятия (като винаги имаме предвид и свързаното трето – центъра), ще тръгнем от три важни полета на политическия дебат в обществата от европейски тип (или заимствали политическите си понятия и структури от европейската политическа традиция). Тези полета се отнасят до три измерения: на отношението между индивида и обществото (културна ос), между частната и публичната сфери (социетална ос), между икономиката и политиката (икономическа ос). Това е и отношението между гражданско общество и държава. Изобщо става дума за отношения на модерното общество, онова, което възниква в европейския културен ареал някъде в началото на Ренесанса през края на ХV и началото на ХVІ век.

Културната ос

Първото поле на политическия дебат е полето на позволеното – какво и колко е позволено, допустимо, приемливо да прави отделния индивид в обществото. Тук се пораждат принципно две гледни точки: забранителната и позволителната като между тях има едно доста широко поле от междинни позиции. Европейските общества в хода на модернизацията си са се развивали в посока на увеличаване на територията на позволеното, допустимото, приемливото, и обратно, територията на забраните, на ограниченията, се стеснява. Всъщност става дума преди всичко за такива забрани, които са били религиозно обосновавани, като забраната за развод, за аборт, за упражняване на определени професии от жените, за носене на определоно облекло от мъжете и жените, за сексуални контакти извън брака, за хомосексуалните практики и т. н.

Около тези забрани се развива бурен морален и политически дебат, който структурира две гледни точки: либерална и консервативна. В категориите на лявото и дясното първата, либералната, е лява, докато втората, консервативната, е дясна. Днес в Полша една широка общност се противопоставя на опитите на ултраконсервативното правителство на „Право и справедливост“ да наложи отново забрани в тези области. Тази общност е разнородна, съставена е главно от либерали и социалисти, които в други случаи могат да бъдат на различни позиции, но тук заемат заедно лявата страна в спора с десните, консерваторите. Тази ос на разграничаване на ляво и дясно е културната ос, остта на позволеното и забраненото. Лявата позиция е по-често от страната на позволеното, дясната – от страната на забраненото.

Социеталната ос

Второто поле на политически дебат в модерното общество е отношението между индивида и обществото (общността). Изглежда именно в просвещенската либерална философия от ХVІІІ век се конструира понятието индивид – човешко същество, не само надарено с разум и свободна воля (християнската концепция), но също и с необходимите ресурси да действа изцяло автономно, да просъществува независимо от обществото (общността). Оттогава е и философският спор между индивидуализмът и холизмът: дали индивидът е създател на обществото или е негов продукт. Тук също има две позиции, които се противопоставят. Според едната позиция индивидът винаги дължи нещо на обществото (общността), защото и винаги получава нещо в замяна. Тази позиция отстоява задължението на индивида да защитава и пази обществото (общността), защото смята, че е по природата си социално същество. Обратната позиция отстоява автономията на индивида, правото му да не се съобразява с обществото (общността).

По тази ос на различието от една страна, на индивидуализма, са либералите, докато от другата, на страната на социалността и общността, са социалистите и консерваторите. Последните се различават в разбирането си за социалната среда на индивида – социалистите предпочитат термина общество, консерваторите предпочитат термина общност. Тук либералите заемат дясната, индивидуалистката, страна, докато социалистите и консерваторите са на лявата, социеталната, страна.

Икономическата ос

Днес разделението по икономическата ос – доколко държавата (публичната власт) да се намесва в икономиката (или частната бизнес сфера) изглежда основната при разбирането за лявото и дясното. Това е ос на разделение, която съществува също отдавна, но особено ясно се проявява от времето на Голямата депресия през 1929-1932 г. От едната страна са привържениците на свободата на частната инициатива, на свободния от намеса пазар. Това е дясната гледна точка и тук либералите и консерваторите са на едни позиции, защото заедно отстояват идеята за неприкосновеност на частната собственост. От другата страна са привържениците на повече контрол и регулация от страна на публичната власт в икономиката, пазара и отношенията на собственост. Тук по традиция са социалистите и сродните политически позиции.

Икономическата ос днес се е превърнала в основна при разбирането на разделението между леви и десни. Това е така заради историята на противопоставянето между социалисти и либерали, най-вече по икономически теми, което е и основен политически дебат поне от края на Втората световна война до днес. Докъде и доколко е приемлива публичната регулация на пазарните отношения, доколко свободен да е пазарът, доколко публичните власти да могат да контролират икономическата и финансовата глобализация – поредица от остро дебатирани теми между левите и десните днес.

Трите класически идеологии на модерността – консерватизъм, либерализъм и социализъм – могат да бъдат от различни страни на опозицията ляво-дясно, която е ситуационна. Онова, което може да се каже, е, че консерваторите и либералите са в по-голяма степен десни, докато социалистите са най-вече леви и по трите оси на противопоставяне и дебат.

По интересни са междинните идеологии, онези, които се формулират и изграждат на границите на трите класически, както и техните екстремни, крайни варианти. На полето между либералните и социалистическите идеи се раждат различни социално-либерални проекти, които съчетават културния либерализъм и толерантност с чувствителност към социалния въпрос (това е валидно за немалко социалдемократи днес). На полето между консерватизма и социализма се раждат такива смесени идеологически проекти като сталинизма (социално-консервативна доктрина, лява в икономически и социетален план, дясна в културен план). На полето между либерализма и консерватизма се раждат различни християн-демократически проекти и подобни. Те са десни в икономически и културен план, но леви в социетален план.

Всяко от тези класически идеологически измерения (консерватизъм, либерализъм и социализъм) е раждало и продължава да поражда екстремни идеологии. Консерватизмът поражда ултраконсервативни, включително клерикални проекти, сред които и ислямизма. Днешната ксенофобска крайна десница споделя съвременни варианти на този краен консерватизъм. В миналото крайният консерватизъм е породил и нацизма – расова доктрина, ултраконсервативна социално и културно, но със силна социална демагогия. Либерализмът в днешния му краен вариант поражда либертарианския проект. Либертарианците са ултралиберали в икономически план (всичко за приватизиране, минимална държава), често либерални в културен план (подкрепят хомосексуалния брак и др.), ултралиберални и в социеталния план – „няма общество, има индивиди и семейство“. Либертарианците са най-гласовитите апологети на капитализма, при това в неговия най-безконтролен и а-социален вариант. Социализмът също е пораждал екстремни идеологически доктрини, като маоизма например. И днес също поражда радикални социални доктрини, понякога носталгични към опита на съветския комунизъм, съчетаващ социалното равенство със „силната ръка“.

Така идеологиите не са по принцип леви или по принцип десни. Няма „автентично ляво“ или „автентично дясно“, които можем да опишем с кохерентен набор от политически идеи и проекти. Различните идеологии и политически проекти (партии, организации, движения) имат повече ляв или повече десен профил в зависимост от различните позиции, които заемат по отношение на трите основни оси на политическия дебат.

От друга страна мнозина автори все пак са склонни да приемат, че има един фундаментален въпрос, който разграничава винаги лявата и дясната гледна точка и това е въпросът за неравенството (социалното). Десните смятат неравенството или за естествено (консервативната гледна точка), или за логичен резултат на различията в придобитите от индивидите способности (либералната гледна точка). Левите смятат неравенството за социален продукт, резултат от неравното разпределение на позициите и достъпа до ресурси, за което не са виновни отделните индивиди и техните различни способности. Неравенството за левите не е естествено, а резултат от определена социална еволюция.

За десните повечето неравенства (особено икономическите) са справедливи, за левите повечето неравенства са несправедливи. Колкото до социалната справедливост, обаче, отдавна вече си даваме сметка, че нещата не се свеждат единствено до разпределението на материалните ресурси, макар то да има особено важно значение и за останалите. Социалната справедливост е и по отношение на социалното признание на индивидите и групите в обществото. Чувството, че си непризнат, а поради това маргинализиран и често унизяван, поражда силни фрустрации. По този въпрос левите и десните също се отличават, като левите по-често и по-охотно застават на страната на преследваните, унизяваните, маргинализираните, докато десните по-често приемат, че привилегиите за маргинализираните групи не са оправдани. Друго, трето, измерение на социалната справедливост, е свързана с участието. Достъпът до участие в обсъждането и вземането на важните решения в обществото не е равен. Различията са свързани с достъп до материални и културни ресурси, с възможността изобщо един или друг гражданин да каже публично, какво мисли. Свързано е и с гражданската компетентност, която е неравномерно разпределена в съвременните общества. И тук левицата по-често заема страната на „мълчаливите малцинства“, на онези, които нямат възможността да говорят или се страхуват да го правят. Докато десните по-често приемат, че всеки е отговорен за това, което му се случва. Разбира се, има многобройни нюанси, които откриваме сред днешните леви и десни.

И така, леви и десни позиции има по всеки един важен обществен въпрос, спорът между тях е от философско естество – няма „вярна“ или „правилна“ гледна точка, въпросът е да заемеш позиция лично. Но има и общо поле, обща рамка, която прави дебатът между лявото и дясното възможен – това е демокрацията, разбирана в случая минималистично: правото и възможността да говориш публично и да отстояваш своята позиция, без заплаха или риск от репресия (била тя публична или частна). Този минимален консенсус древните римляни са наричали res publica (общи дела).

Антоний Тодоров е доцент по политология в Нов български университет и шеф на Магистърския факултет. Председател е на Българската асоциация по политически науки и член на УС на Института „Иван Хаджийски“. Работи в областта на политическата социология и международните отношения.

Детективският роман

Автор(и): Зигфрид Кракауер

Въведение

Детективският роман, който повечето образовани люде знаят само като извън-литературно и зле-скалъпено произведение, задоволяващо се да води мизерно съществуване по заемни библиотеки, постепенно се издигна до позиция, на която едва ли могат да се отрекат напълно ранг и значение. Същевременно формата му придоби твърди контури. В образцовите си творения той отдавна е престанал да бъде мътна мешавица, в която се събират отпадните води на приключенските романи, книгите за рицари, сказанията за герои, приказките, и е придобил определен жанров стил, който изобразява решително един собствен свят със собствени естетически средства. Определено влияние върху това развитие може би е оказал Едгар Алън По, в чиито съчинения за пръв път кристализира фигурата на детектива в чист вид и които за интелигентния наблюдател имат стойностен израз. В зададеното от него направление попадат, да споменем само някои имена, романите за Шерлок Холмс на Конан Дойл, романите на [Емил] Габорио, Свен Елвестад, Морис Льоблан, Паул Розенхайн; както и тези на аутсайдерите Ото Сойка, Фрак Хелер, Гастон Льору – произведения, които въпреки чувствителните си отклонения по същество и отчасти естетически спадат към един и същ смислов пласт и се подчиняват на сходни закони на формата. Това, което свързва всичките и се отпечатва в тях, е идеята, за която свидетелстват и от която биват сътворени: идеята за изцяло рационализираното и цивилизовано общество, което те схващат с радикална едностранчивост и въплъщават стилизирано чрез естетическо пречупване. На тях не им се занимава с правдивото пресъздаване на самата онази реалност, наречена цивилизация, а по-скоро от самото начало – с изкарването на показ на интелектуалисткия характер на тази реалност – пред цивилизоващото начало те поставят криво огледало, от което в него се вглежда втренчено карикатурата на собственото му безчинство. Картината, която предлагат, е достатъчно ужасяваща: тя показва състояние на обществото, в което лишеният от задръжки интелект е извоювал окончателната си победа, едно по-скоро само външно редополагане и разбъркване на фигурите и вещите, което се струва вяло и смущаващо, тъй като изкуственото изключване на действителността изопачава картината в разкривена гримаса. На интернационализма на това общество, което детективският роман има предвид, съответства точно интернационалната област на неговата валидност, на сходството в различните страни – независимостта на неговата структура и на главните му съдържания от всякакви национални своеобразия. И все пак подобни неща му придават в дадения случай променлива окраска, затова, определено, съвсем не е случайност, че тъкмо високоцивилизованите англосаксонци са открили неговия тип и са го разработили прецизно.

Проф. Стилиян Йотов

Хотелското фоайе

В Божия дом, чиято действителност е свързана с тази на общността, църковната община осъществява докрай делото на свързването, без да се налага на индивидите да правят това поотделно. Ако хората се откажат от съотнасянето, което е основата за това място, тогава мястото ще си остане само с някакво декоративно значение. Дори то да потъне в нищото, конструираното докрай цивилизовано общество би могло все пак да запази някои отличителни места, които да засвидетелстват собственото му неекзистиране, подобно на свидетелството, което Божият дом дава за обвързаните с действителността. Разбира се, цивилизованото общество не знае това, тъй като то не поглежда отвъд своята сфера и едва естетическият образ, чието оформление позволява на многообразието да се проектира, допуска откриването на съответствие. Типичните белези на постоянно появяващото се в детективските романи хотелско фоайе подсказват, че то е като противоположност на Божия дом; стига да предпоставим, че двата образа се схващат с достатъчна всеобщност, за да служат за определения на сферите.

И тук, и там хората се явяват гости. Но докато Божият дом служи за среща с онова, към което хората са се запътили, хотелското фоайе обслужва всички, които в него не отиват при никого. То е сцена за тези, които нито търсят, нито намират онзи, който винаги е търсен, и затова в пространството му те са гости на самите себе си, в пространството, което ги обгръща и е способно само на такова обгръщане. Безличностното нищо, което мениджърът представлява, застава тук на мястото на Непознатия, в името на когото църковната община се събира. И докато тя призовава неговото име и се посвещава да му служи, за да се изпълни съотнасянето, пръснатите из фоайето приемат да са домакини инкогнито, без да задават въпроси. Те просто са лишените от всякаква връзка, които се стичат на капки във вакуума със същата необходимост, която кара другите, които се стремят към действителността и са в нея, да се издигнат от онова никъде към своето определение.

Общината, която се събира в Божия дом за молитва и почитание, надраства несъвършенствата на съвместния живот не за да ги преодолее, а за да ги съхрани в ума си и да ги включва постоянно в напрегнатостта. Събирането ѝ е вглъбяване и единение на онзи напътен живот на общността, който принадлежи на две пространства: на пространството, покрито от закона, и на пространството отвъд закона. На това църковно място – впрочем не само там – разделените потоци се срещат, тук законът се сломява, без да бъде нарушен, а парадоксалното разцепление придобива легитимност, щом инертното му постоянство се снеме от време на време. Чрез назиданието на църковната община общността постоянно иззижда себе си наново, а въздигането над всекидневието предпазва самото всекидневие от потъване. Фактът, че това постоянно завръщане на общността към точката на своя произход трябва да се съобразява и да се вмества в пространствени и времеви ограничения, че то води извън светската общност и че се провежда чрез специално празнуване, е само знак за съмнителната позиция на човека между горе и долу, позиция, която постоянно го принуждава самостоятелно да фиксира онова, което е дадено или придобито в напрегнатостта.

Тъй като определящата характеристика на нисшия регион е липсата на напрегнатост, съвместността в хотелското фоайе няма смисъл. Макар и тук да имаме откъсване от всекидневието, това откъсване не води до там, общността да се увери в екзистенцията си подобно на църковната община, а само премества фигурите от недействителната суматоха на друго място, където биха се сблъскали с празнотата, стига само да се окажат нещо повече от референтни точки. Във фоайето хората се срещат vis à vis de rien [лице в лице с нищото (фр.)], то е чиста празнина, която дори не обслужва някоя поставена от рациото цел, подобно на заседателната зала в някое акционерно дружество, и която би могла в краен случай да прикрие уловеното в съотнасянето напътствие. Макар престоят в хотела да не осигурява нито изглед, нито излаз от всекидневието, той все пак предлага необоснована дистанция от него, която би могла да се използва най-малкото естетически – като „естетическо“ тук се свързва с определението на неекзиститиращия човек, остатъка от онова позитивно естетическо, което в детективския роман позволява на неекзистенцията да стане годна за употреба. Седящите бездейно наоколо са овладени от незаинтересовано харесване[123] на самосъздаващия се свят, чиято целесъобразност се усеща, без да се свързва с представата за някаква цел[124]. Кантовата дефиниция на красивото получава тук реализация така, че изолирането на естетическото и неговата безсъдържателност се случват по най-сериозен начин; защото при изпразнените индивиди на детективския роман – които като рационално конструирани комплекси са сравними с трансценденталния субект – естетическата способност действително се откъсва от екзистенциалната тяга на цялостния човек и се лишава от действителност до степен на чисто формална релация, която се отнася също толкова безразлично към Аза, колкото и към материала. Самият Кант може би не си е давал сметка за този ужасен финален спринт на трансценденталния субект, тъй като за него трансценденталното все още преминава без всякакво прекъсване в предоформения субектно-обектен свят. Фактът, че той не се отказва напълно от цялостния човек дори в естетическото, се потвърждава и от определението му за възвишеното[125], в което се отчита и нравственото, и по този начин се опитва да събере наново останките от разпарчетосаното цяло. В хотелското фоайе, разбира се, естетическото – което няма нищо общо с възвишеното – е представено без съобразяване с тези насочени нагоре интенции и затова формулата „целесъобразност без цел“ изчерпва същевременно и съдържанието му. Също както фоайето е пространство, което не препраща отвъд себе си, така и кореспондиращото с него естетическо състояние полага себе си като последна преграда. Преминаването през нея е забранено, докато напрежението, което тласка към пробив, остава възпряно, и марионетките на рациото, които не са никакви хора, се изолират от тяхната постоянна заетост. Но естетическото, което превръща себе си в цел, се изтръгва от своите корени; то закрива по-висшето, за което би трябвало да вещае, и взема предвид единствено своята празнота, която – в буквалния смисъл на Кантовата дефиниция – е само отношение на сили. То се издига над нищонеказващата формална хармония едва тогава, когато служи на нещо, когато, вместо да претендира за автономия, встъпва в онази напрегнатост, която се отнася не само за него. Ако човекът се ориентира не просто по формата, тогава и красивото може да разцъфне, и красотата му ще е изпълнена, защото ще е последица, а не цел – докато там, където красивото е било избрано за цел, от която нищо не следва, е останала само празната му форма. Както хотелското фоайе, така и Божият дом отговарят на естетическия смисъл, който чрез тях заявява правомерните си изисквания; но ако там красивото притежава език, с който да свидетелства и против себе си, то тук то е потънало нямо в себе си и не знае как да намери другото. В изящните кресла насочената към рационализиране цивилизация замира, докато украсата на църковния трон е родена от напрегнатостта, която ѝ придава разкриващо значение. И така хоралите, израз на божествена служба, се превръщат в потпури, чиито напеви стимулират една чиста нищожност, а религиозната вглъбеност застива в еротично задоволство, блуждаещо, без да има обект.

Равенството на молещите се също се отразява по изкривен начин в хотелското фоайе. Възникне ли общината, различията между хората изчезват, тъй като творенията имат едно и също предназначение и тъй като пред духа, който ги определя, се заличава всичко, което не определя самия него – границата на неотложното, положена от човека, и разделението, предизвикано от природата. Именно в Божия дом провизорността на съвместния живот се осъзнава като временна, а грешникът влиза в „ние“ така, както и праведникът, чиято сигурност тук е нарушена. От факта, че всичко човешко се ориентира по своята обусловеност, възниква равенството на обусловеността; голямото изчезва покрай малкото, добро и зло остават суспендирани, щом общината се обърне към онова, което никоя мярка не може да измери. Такова релативиране на качествата не води до объркването им, а ги въздига до равнището на действителността, тъй като съотнасянето с последните неща повелява разтърсване на предпоследните, но без те да бъдат унищожени. Равенството е положително и същностно, а не заглаждащо и повърхностно, то е осъществяване на различеното, което трябва да се откаже от независимостта на своята самобитност, за да се спаси онова, което е най-своеобразно. Именно това своеобразие се чака с търпение и се има на ум в Божия дом; докато обаче го засенчват граници, прокарвани от хората, то хвърля собствената си сянка върху обособените неща, щом човекът стигне до самата граница.

В хотелското фоайе равенството се основава не върху отношението към Бог, а върху отношение към нищото. Тук, в пространството на липсващите връзки, редуването на епизоди не оставя никакво място за целево действие и сякаш го заскобява в името на една свобода, която може да има предвид само себе си и поради това преминава в отпуснатост и безразличие. Докато в Божия дом човешките различия се снишават в своята преходност, изобличени от сериозността, пред която отстъпва увереността на всичко дефинитивно, то едно безцелно пребиваване, за което никакъв призив няма стойност, води до чиста игра, която въздига най-ниското всекидневие до степента на сериозност. Дефиницията на Георг Зимел за обществото като „игрова форма на социализиране“[126] е напълно правомерна, само че не преминава отвъд чистото описание. Онова, което се представя в хотелското фоайе, е формалното съвпадение на фигурите, едно равенство, значещо не изпълване, а изпразване. Напълно възможно е някой, издигайки се над постоянната залисия, да се сдобие с дистанция спрямо особеностите на „същинския“ живот, при това без да стане подвластен на ново определение, което би ограничило отгоре областта на валидност на всичките му фиксации; с това обаче той ще се изпари в неопределената празнота и безпомощно ще стане някакъв си „член на обществото изобщо“, който излишен стои отстрани и се опиянява, включи ли се в играта. Ето защо това обезсилване на съвместността, която в себе си е вече недействителна, не повлича нагоре към действителността, а по-скоро е подхлъзване надолу в двойно недействителната смесица от неразличими атоми, от които се изгражда привидният свят. Ако в Божия дом напред излиза творението, което се схваща като крепител на общността, във фоайето на хотела виждаме излющен лишения от същност основен елемент, от който се извежда рационалното социализиране. Той се доближава до нищото и възниква аналогично на абстрактните и формални всеобщи понятия, с които мисленето, избягало от напрегнатостта, си е втълпило да схване света. Тези абстракции са преобърнати образи на всеобщите понятия, възприемани иначе в съотнасянето: те ограбват от необятно даденото неговото възможно съдържание, вместо да го издигнат до степен на действителност, съотнасяйки го към висши фиксации; те не са в служба на напътения цялостен човек, който – приемайки света – ги пресреща по пътя, а се полагат от трансценденталния субект, който им позволява да станат част от безсилието, в което самият той е изпаднал, дръзвайки да се мисли за създател на света. Дори свободно реещото се рацио – осъзнаващо смътно своята обусловеност – да приема понятията за Бог, свобода и безсмъртие, това, което намира, съвсем не са еднозначни екзистенциални понятия и категоричният императив със сигурност не е заместител за указанието, произлизащо от етическото решение. Все пак сплитането на тези понятия в система потвърждава, че хората не биха искали да отхвърлят действителността, която са загубили; проблемът, разбира се, е в това, че те не могат да сложат ръка върху нея, защото я търсят със средствата на мислене, което напълно се е отказало от действителността. Пустотата на рациото се явява напълно едва тогава, когато си свали маската и се хвърли в празнотата на случайни абстракции, престанали да са мимикрия на по-висши фиксации, когато може да мине и без подлъгващи съзвучия и желае самото себе си дори в понятия. От безусловното не му остава друго освен открито признатото нищо, върху което, посягайки от долу на горе, то се стреми да основе действителността, от която обаче не е останал и спомен. Ако за човека, намиращ се в напрегнатост, Бог е начало и край на творението, то за напълно заблудилия се интелект, търсещ себе си, се поражда привидност за множество фигури, идещи сякаш от нулата. Той си мисли, че може да освободи света от тази безсмислена всеобщност, която се отличава от нищото по това и само когато се налага да се изведе нещо от нея, но светът е свят едва тогава, когато се интерпретира чрез опита за действителност на всеобщото. Интелектът подвежда пронизаните от многообразие отношения под общия знаменател на понятието за енергия, което е отделено от нулата само чрез тънък слой; или ограбва от случките на историята парадоксалността и схваща тяхната заравненост като прогрес в едноизмерното време; или пък – привидно отричайки себе си – възнася ирационалния „живот“ до степен на достойна фактичност, за да придобие отново себе си, ограждайки се от пуснатите на свобода останки от битието на цялостния човек, и за да проникне в диапазоните на всички сфери. Ако тази пределна редукция на действителното се приеме за основа, тогава – както се потвърждава от философията на живота на Зимел – може да се стигне до изкривяване на образа на находките, придобити във висшите сфери, и той не ще да е по-малко обхватен от този, изпъкващ чрез думите „Бог“ или „дух“; привеждането в действие на празни абстракции известява фактическата позиция на дерайлиралото мислене, при това много по-недвусмислено от злоупотребата при прилагането на категории, станали непонятни. Посетителите на хотелското фоайе, които са позволили на индивида да изчезне зад периферното равенство на обществените маски, съответстват на издуханите термини, които опитват да извлекат отлики от еднообразието на нулите. Тук те премахват неопределеното и особено битие, което в Божия дом само отстъпва и дава път на онова невидимо равенство на изправените пред Господ (като по този начин това битие се обновява и определя), запазвайки от него вече единствено нещо като фрак. А тривиалността на речта им, която се занимава безцелно с нищожни предмети, за да могат те самите да се срещнат във външните си прояви, е само противоположност на молитвата, отпращаща надолу онова, което те с безделието си заобикалят. — Също така пазенето на тишина е не по-малко задължително в хотелското фоайе, отколкото в Божия дом, което показва, че и на двете места хората се усещат като равни. В тази връзка в Смърт във Венеция на Томас Ман се казва: „В помещението цареше онази празнична тишина, която е включена в честолюбието на големите хотели. Обслужващите келнери стъпваха тихо, като че на пръсти. Долавяше се само потракване на чайни прибори или полупрошепната дума“[127]. Безсъдържателната празничност на тази конвенционално наложена тишина не произлиза от някакво взаимно зачитане, каквото може да се усети навсякъде, а служи за заличаване на различията; това е тишина, която се абстрахира от различаващото слово и принуждава към снишаване в равенството пред нищото, тишина, от която всеки глас, проникващ през пространството, ще се подплаши. В Божия дом, напротив, мълчанието означава съсредоточаване в напрегнатия Аз, а думите, отправени към хората, се заличават само за да се даде простор на другото слово, което – казано или неказано – е насочено и отвъд хората.

Тъй като онова, което се цени тук, не е диалогът, членовете на общината остават анонимни. Един спрямо друг те надрастват своите имена, тъй като същото това емпирично същество, обозначено от името, потъва в молитва, поради което се знаят взаимно не като особени същества, чието битие е многократно обусловено и затова ги вплита със света. Ако личното име оповестява своя носител, същевременно то го откъсва от онези, които вече са назовани; то едновременно открива и затъмнява и не напразно влюбените желаят да го разрушат, сякаш е последната стена, която ги разделя. Едва отказът от него, слагащ край на половинчатата обвързаност в междинните области, позволява всеобхватното свързване на онези, които напускат сумрака на взаимното докосване и стъпват в нощта и светлината на висшето тайнство. Сега обаче, тъй като те не знаят кой е техният ближен, съседът им става ближен за тях, защото от стопяващата се негова поява възниква творение, чиито черти са и техни. Разбира се, само стоящите пред Господ са си чужди достатъчно, за да се открият като братя, и са разбулени само дотолкова, че да могат да се обичат като непознати и безименни. На границата на човешкото те отхвърлят своето назоваване, за да може словото да им бъде дарено, слово, което ги засяга много по-чисто от която и да е човешка наредба, и в закътаността, към която ги тласка подобно релативиране на оформеното, те осъзнават своята форма. След като се открият за тайнството, даряващо имена, и станат прозрачни един за друг в отношението си с Бог, те встъпват в едно „ние“, изразяващо общността от творения, която снема и основава всички онези разделения и обединения, скрепени със собствени имена.

Този граничен случай на експроприиращо себе си „ние“, което заради човешката си обусловеност се осъществява чрез наместничество в Божия дом, в хотелското фоайе се превръща в изолация на анонимни атоми. Тук професията се откъсва от фигурата, а името пропада в пространството, тъй като само все още неназованата тълпа може да служи на рациото за прицелна точка. Рациото натиква в нищото, от което иначе иска да произведе света, дори привидните индивиди, които само е деиндивидуализирало и чието инкогнито не преследва никакви други цели освен безсмисленото движение по трасетата на конвенцията. Щом обаче смисълът на анонимността се изчерпва с репрезентирането на нищожното начало, с изобразяването на формална регулярност, това не задейства свързването на освободените от теснотията на името, а лишава срещащите се от възможността да се свържат, която името би могло да им осигури. Остатъци от индивиди изпадат в нирваната на отпускането, лица изчезват зад вестници, а постоянното изкуствено осветление не осветява нищо друго освен манекени. Налице е постоянно пристигане и заминаване на непознати, превърнали се в празни форми заради загубата на своята парола и преминаващи наоколо неуловими като безплътни призраци. Дори да притежаваха вътрешна страна, щяха да им липсват прозорци, и щяха да отминат със съзнанието за своята безкрайна изоставеност, вместо да познават своята родина, подобно на общината. Но като чиста външност те изчезват за самите себе си и дават израз на своето небитие чрез естетически лошо потвърждаване на чуждото, положено помежду им. Излагането на показ на повърхността за тях е обаяние, а полъхът на екзотичното ги гали приятно. Действително, за да потвърдят разстоянието, чиято дефинитивност ги привлича, те позволяват да бъдат отхвърлени и да се окажат в близост до нещо, което сами са предизвикали: монологичната им фантазия прикачва към маските обозначения, които използват насрещното като играчка; а беглата смяна на погледа, която създава възможността за размяна, се признава само затова, защото измамният образ на възможността потвърждава действителността на дистанцията. Също както в Божия дом, така и тук безименното разбулва смисъла на назоваването; но докато там то представлява изтрайващо чакане в напрежението, което разкрива преходността на названията, в хотелското фоайе то е отстъпление в неподложената на въпроси безоснователност, която интелектът превръща в изначална точка на имената. Там обаче, където повикването, обединяващо в „ние“, не се улови, изплъзналите се от формата се изолират необратимо един от друг.

Цялата общност възниква в общината, тъй като непосредственото съотнасяне към свръхзаконното тайнство открива парадоксалността на закона, който може да се суспендира в актуалността на отношението с Господ. Законът е нещо предпоследно и отстъпва назад, щом се случи свързването, което смирява подсигурените и включва застрашените. Също така и нищо неподозиращите фигури в хотелското фоайе представляват цялото общество; но не заради това, че тук трансценденцията ги е издигнала до себе си, а защото суматохата в иманентността е все още скрита-покрита. Вместо да напътства хората отвъд самите тях, тайнството се вмъква между маските; вместо да проникне през обвивките на човешкото, булото е това, което обгръща всичко човешко; вместо да го изправя пред въпроса за провизорното, то парализира питането, което прониква в това провизорно. Един пасаж в твърде рефлексивния детективски роман на Свен Елвестад Смъртта се отбива в хотела гласи: „Така за пореден път се потвърди, че един голям хотел е свят сам по себе си и че този свят е като останалия голям свят. Тук гостите се размотават в своето ведро и безгрижно лятно съществувание, без да подозират за странните мистерии, носещи се помежду им“[128]. „Странни мистерии“ – каква само иронично-двусмислена фраза. От една страна, с нея се има предвид най-общо потулването на битието, в което живеем изобщо; от друга, тя насочва към изопаченото висше тайнство, което може да се прояви в застрашаващи сигурността нелегални действия. Цялата потайност на всички легални и нелегални действия, към която изразът препраща изначално и непосредствено, е знак за това, че в хотелското фоайе псевдоживотът, разгръщащ се в чиста иманентност, е изтласкан обратно до точката на своето недиференцирано начало. Където тайната се измъкне от своята черупка, чистата възможност би изчезнала без остатък във фактите: още с откъсването на нелегалното от нищото Нещото би могло да излезе напред. Ето защо хотелската дирекция премълчава предвидливо пред гостите реалните събития, които биха могли да сложат край на естетически лошото състояние, прикриващо онова нищо. Също както висшето тайнство – което вече не се познава – тласка обърнатите към него да минат през средината, в която законът очертава границата, така и тайнството – представляващо изопачаване на висшето основание и с това е най-крайната абстракция от опасностите, разкъсващи иманентния живот – ги прокужда в застиналата неутралност на безсмисленото начало, от която изниква привидната средина. То възпрепятства изблика на обособености в служба на еманципираното рацио, което подсигурява победата си над Нещото в хотелското фоайе, като помага на конвенциите да надделеят. Те са така ошлайфани, че обезпечените от тях дейности са същевременно и скриващи – дейности, които са насочени в защита на легалния живот също толкова, колкото и на нелегалния, понеже като празна форма на всяко едно възможно общество те не са насочени към нещо определено, а са самодостатъчни в своята маловажност.

Зигфрид Кракауер (١٨٨٩–١٩٦٦) е немски журналист, социолог, филмов теоретик и философ на историята. Кракауер е автор на първата емпирично-социологическа студия в Германия („Служителите“) и се счита за един от съоснователите на филмовата социология.

Толкова обичаме Берба

Автор(и): Вергил Немчев

Още не си разбрал, че в този живот трябва да бъдеш като другите. Нито по-добър, нито по-лош – съвършената посредственост. Индивидуалността е чудовище, което трябва да бъде удушено още в люлката, за да не тревожи нашите приятели… Разбойниците и артистите са еднакви в очите на масите, предмет на възхищение и обожание, но там някъде се таи и желанието те да бъдат стъпкани, и то тъкмо докато са на върха на славата си.

„The Killing“ (1956)[129]

На всекиго се е случвало, опитвайки се да обясни свое пристрастие с разумни доводи, да прозвучи неубедително – не поради липса на основания, а поради вечното противоречие между разум и чувства. Пребиваваме в условия на свръхотчетност, изнемогваме от релативност, развяваме цветовете на благоразумието. Когато заговорят за Димитър Бербатов, хората, интересуващи се от футбол, често споменават необичайното съчетание от талант и липса на амбиция, от големи заложби и нехайство, тоест позовават се на едно противоречие. Не е нещо необичайно звездите да са като че обгърнати от плащ на непроницаемост. Енигмите обаче имат тази особеност да дотягат със своята енигматичност, а сприхавите отсъждания на публиката – да ги превръщат в минало.

Осемгодишният престой на Бербатов на Острова беляза Висшата лига с клинична ефективност пред вратата на опонента, с арогантност, с финес и с тъмното зарево на един балкански индивидуализъм. Звездната фаза трая много по-кратко: една година в „Тотнъм“ и една-две в „Юнайтед“. През останалото време българинът си остана до голяма степен изолиран и неразбран. Публичната проекция на образа му се люшкаше между гланца на таблоидите и контрастиращата скромност пред микрофоните. А когато сезоните на слава в „Юнайтед“ отминаха, останаха само месеците мълчалив труд в сянка, извън титулярните състави, под ироничните погледи на онези привърженици, които никога не го приеха. Не се старае, мърмореха, гледайки го да крачи по терена, въпреки статистиката. Не оправда парите, които платихме за него, окайваха се, въпреки качеството, индуцирано в играта на отбора. Егоист е, настояваха, макар всяко негово движение да бе пропито с мисъл за колективната победа.

Взех повод за това съчинение от червения картон, който, след толкова мачове по разни географски ширини, успя да получи едва с фланелката на „ПАОК“. Всеки в някакъв миг губи присъствие на духа, но малцина са очаквали това да се случи на Берба, гласи вестникарската шега, която впрочем илюстрира степента, в която Бербатов се е превърнал в легенда и в шарж на самия себе си. Той е… „The Continental“. Смешно наистина. Този картон очевидно не слага точка на кариерата, продължила порядъчно дълго, но е подходяща гледна точка към растящата сянка на забвението.

За футболиста Бербатов е изписано и изприказвано много, във всички тоналности, често без мярка. От гледна точка на футболната действителност хвалбите и хулите са вече в историята, както и всички онези отигравания и голове, които го превърнаха в една от ярките звезди на непостоянния футболен небосклон. Скоро, след официалния край на затихващата му кариера, ще излезе изчерпателен видеодокумент на по-специалните му изпълнения. Вече май и не остана друго, така че сме готови да се разположим по диваните с бутилка бира в ръка, за да си припомним отново как се прави: мигновена преценка, пас, елиминиране на чуждите фигури, освобождаване на своите, движение с идея. Колкото до настоящото съчинение, то е по дефиниция пристрастно, така че и аз мога, хе така, да посоча за бъдещата компилация поне три неомръзващи гола с фланелката на „Манчестър Юнайтед“: втория срещу Тотнъм 2008/2009, третия срещу Блекбърн 2009/2010, третия срещу Евертън 2010/2011. Както и хм, поне пет волета: PSV – TOT 2008, MID – TOT (2006/2007), MU – SUN (2009/2010), MU – LIV (2010/2011), FUL – STO (2012/2013). Любими щрихи в една кинетична изложба. Поемане, задържане, изстрел. Лаконичен. Пас към липсващия норвежец срещу „Нюкасъл“. Саркастичен. Дребни детайли. Нито едно ненужно движение, нито едно докосване повече от необходимото. Функционалност, деловитост, съвсем в разрез с аурата му на артист. Ръкописното следколедно послание, оголено на „Крейвън котидж“: Keep Calm and Pass Me The Ball – иронична шега с британските стереотипи, със съотборниците му и със самия него – с факта, че се бе превърнал в голяма риба в малък гьол, както гласи английският израз, който – в комичен модус – напомня положението на Макмърфи в кукувичето гнездо. Не се страхувай да изразиш себе си, на терена и извън него – ето какво казва героят на своите плахо обнадеждени почитатели. Един от класическите генератори на напрежение в живота и в изкуството е безизходицата на героя, породена от неприемливостта на възможните изходи. Безизходица е задача без решение, случка без фабула, комична и/или трагична, концентриран живот. Това съчинение няма за цел да обясни и опише Бербатовата кариера, то не се занимава с мачовете на националния отбор, не изброява лични постижения и рекорди, не припява клубни химни. То се опитва да очертае един характерен аспект на тази кариера, свързан колкото с футбола, толкова и с човешката природа изобщо: несъвместимостта между триумфа на победителя, отекващ из хилядолетни стадиони, и етичната забрана за манифестиране на превъзходството. Но нека набързо нахвърлим жалоните на тази кариера като реквизит на сцената на пътуващ театър.

Когато през 2005 година, тръгнал от детската школа на „Пирин“ Благоевград и преминал последователно през „ЦСКА“ София и „Байер“ Леверкузен (в сезона на проваления требъл, който представлява забележителен троен провал, защото второто място неизменно се откроява като провал), благоевградчанинът пристига в северен Лондон, екипът на „шпорите“ му пасва тутакси и не след дълго името Dimitar Berbatov вече е толкова шик, колкото имената на местни любимци като Winehouse и Cocknbullkid. Партньорството с Роби Кийн на върха на бялата атака носи на „Тотнъм“ редица престижни победи в Англия и Европа, както и купата на футболната лига. И тъкмо на този етап, в разредения въздух на успеха, Бербатов стартира своя благотворителен проект. Стъпката очевидно е премислена, както ще проличи от плодотворната дейност на фондацията впоследствие, но фактът, че е предприета в онзи напрегнат момент, когато би било по-естествено да не отклонява поглед от кариерата си, че вместо да си гледа в краката, той се е загрижил за хорските работи, сам по себе си говори за един скрит аспект, за един беззвучен контрапункт, без който общественият образ на Бербатов би бил непълен.

Дотук всичко е една възходяща крива и героят може спокойно да продължи напред. Идва ред на трансфера в „Манчестър Юнайтед“, една предизвестена раздяла, горчивина за феновете и сметки за лилиевобелия мениджмънт. Драматичните преговори, подклаждани от неприкритото желанието на Фъргюсън да го притежава, покачват цената на трансфера до рекордно число. След колебливото начало на „Олд Трафорд“ – пропуснатата дузпа в полуфинала за купата срещу „Евертън“ е един типичен гаф, един малък трън в петата, пример за това как олимпийските богове наказват високомерието – нещата потръгват и Бербатов прави исторически сезон с отбор, в който блестят имената на Роналдо, Тевес, Руни… Осемнайсета титла за „Юнайтед“. Следва втори сезон, най-пълноценният, макар и без шампионска титла, за да дойде последният, 2010-2011, с рекордната деветнайсета за „Юнайтед“, с двайсет гола за Бербатов, както и със „Златната обувка“, поделена с Тевес, преминал скоро след това в редиците на „шумните съседи“. Върхът. Лошата страна на върха обаче е винаги тази напред, която винаги води надолу. Напред и надолу от Манчестър – един работнически град, в който никой не бива да се прави на интересен и никой не бива да блести по-силно от семейната посуда. Бербатов не е новият Кантона, както мнозина, вероятно и самият Фъргюсън, са се надявали. Той се оказва съвсем друга порода – фин, етичен, стеснителен, понякога дори неуверен, нуждаещ се от насърчение, от потвърждаване на собствената му роля. А че тези качества съжителстват с прословутата арогантност, е само още едно противоречие. Следва отпадане от орбита, пейка след пейка, втора цигулка, трета цигулка, която все по-често звучи като обида, но какво да се прави, той не може да престане де бъде себе си. Небързащ, неамбициозен, нешумен, елегантен, сух. Нещастието продължава. Чувствителен и отблъснат, верен и непризнат, наличен и неизбран. Множеството се обръща срещу него: старите недоброжелатели със своето „Казах ли ви?“, новите почитатели, разочаровани, че техният астън мартин се е оказал муден в сравнение с вечните джагове и беемвета, и най-сетне голяма част от верните фенове, пожелали да го (овалят в катран и пера и) елиминират, също като в онзи Кортасаров разказ, където героите – страстни почитатели на бляскава кинозвезда – решават, че не е достатъчно да бъдат страстни почитатели. Редовните им вечерни сбирки постепенно ги довеждат до убеждението, че дължат на своя идол вярност до гроб – толкова обичат те своята Гленда – и за по-сигурно, да не би идолът да вземе да ги разочарова – отново – понеже те ама никак не носят на разочарования – разочарованията направо разбиват нежните им, вречени на красотата сърца – не до своя гроб, а до гроба на любимата личност: това винаги е по-лесно да се уреди и е най-сигурната мярка срещу нови разочарования.

Но, както ще покажат и престоите му на следващите, все по-спокойни пасбища, не може да се намери отбор за Бербатов, защото този отбор трябва да бъде скроен според Бербатов, а такъв отбор няма и не е редно да има. Толкова тягостна и отлагана бе раздялата с „Юнайтед“, че когато две години по-късно мениджърът Мюленстен, напуснал „Олд Трафорд“ след самия Фъргюсън и получил назначение във „Фулъм“, довтаса в късната есен на 2013 на старомодното игрище в западен Лондон, тутакси бяхме обхванати от чувството за надвиснала опасност. Много скоро чувството се оправда, статуята на Майкъл Джаксън потъна в Темза, а отборът – в Чемпиъншип. Бербатов пък си би камшика към Монако и, дума да няма, красивият, тих, невротичен стадион „Луи II“ се превърна в удобна сцена, към която той привикна и впоследствие оползотвори…

Никоя общност не насърчава индивидуализма. А българският казан в ада, настоява старият анекдот, няма нужда от пазачи. Съмнявам се обаче, че в един по-общ смисъл, английският е по-различен. Или пък немският, китайският, чилийският… Всеки човек, откроил се по някакъв начин от множеството (а това е най-често богатият, талантливият, известният, някой, обладаващ блясък и сила, но понякога и лудият, непримиримият, отчаяният), е предмет на общественото внимание, на обществените предразсъдъци и накрая – при първата несъгласувана волност – на общественото възмущение. Но да продължим още малко, връщайки се две стъпки назад. На тренировъчния терен Бербатов не престава да смайва с изпълненията си, ала неумението да реализира този потенциал във важните мачове, както и неспособността му да се бъхти, да препуска, да изпълнява племенните ритуали на „Юнайтед“ без да пита, постепенно го изтласкват назад в йерархията на отбора, за да дойде финалът на Шампионска лига 2011, когато мениджърът го оставя извън състава срещу „Барселона“. Унижението е прекалено голямо, сцената е ярко осветена, целият футболен свят гледа и голяма част от публиката злорадства. Едва ли суровият шотландски пълководец е искал да го посрами, просто го е цапардосал мимоходом с дръжката на копието, по онези ширини не се церемонят. Романсът отдавна е приключил, още когато е станало ясно, че Бербатов може да върши нещата само по своя начин и че Фъргюсън няма да успее да го преформатира. Това е началото на края, почти не остават славни моменти в „Юнайтед“, може би само голът срещу „Шефилд“ за купата, и скоро завесата се спуска посред вяли аплодисменти. Изпаднал в немилост, нападателят си тръгва тихо и скромно, също както след хеттрика срещу „Ливърпул“…

Често се чуват мнения като това, че за Бербатов победата сама по себе си не е всичко, че по-важен е начинът, по който я постига. Подмятат се ефектни фрази за естеството на футболната игра: „Демонстрация на сила или демонстрация на стил?“ „Победа на всяка цена или победа на добрия вкус?“ Това са занимателни, но по-скоро празни разсъждения. Бербатов добре знае, че победата е незаменима и върши нужното с оглед на нейното обезпечаване. Само че прави това, превръщайки стила в свидетелство. Той не може да си позволи половинчатост, дори когато тази политика му носи само несгоди. Купил си е билет за тази линия. Не слуша какво му се говори. И си остава underachiever, което в англосаксонския свят е жестока присъда, която се родее със слабак, ненадежден човек, смотаняк. Nearly man. Там по таланта посрещат, а по реализацията изпращат. Защото степента на осъщественост е равна на способността за отстояване на себе си, на своето, знаете как е. Няма да спорим дали този гледен ъгъл е особено присъщ на оцеленците, на последната велика империя, на всяка империя. Бий, за да те уважават, гласи и изстраданата народна мъдрост. Не се ли следва тази политика, победителят се превръща в пораженец, силният става слаб и змията предага всички букви на своите люспи, всяка капка от своето съмнение.

Но ето че тъкмо онова, което най-силно ядосва и отблъсква класическите запалянковци, онова ненужно и дори вредно рефлектиране и продълбочаване на времето, водещо до колебания и несигурност, тъкмо то очарова и печели друг вид привърженици, защото има отношение към друг вид съображения. Доста хора не се поддадоха на нетърпението, не подмениха житейските битки със съботните мачове, не дадоха ухо на дюдюканията. За тях новините продължиха да звучат по войнишки ведро. Димитър Бербатов притежава голям талант и го знае, а онова, което го прави специален, е лекотата, с която върши всичко. Не че не се старае, какъвто е най-честият упрек към него, просто не му личи. „Нападателят на „Фулъм“ е героят на неконформистите – един играч, който се носи над кървищата и трясъка на Висшата лига, верен единствено на своя стил…“ („Гардиън“ ноемв. 2012). В това се състои и проблемът на Бербатов, чиято снимка с фас в уста някъде из Лондон зададе тона на абсурден черен PR, който не престана да се сипе върху футболиста през целия период на престоя му в Манчестър. Фасът е израз на независимост и индивидуализъм, а това е нещо по-опасно дори от лошия пример за подрастващите, дори от престъпването на неписаните закони на спорта, и е толкова непростимо в Англия, колкото и в България. Да следваш обаче своята политика тогава, когато доминираш и можеш да си го позволиш, не е кой знае какъв подвиг. Работата е – и в това е и разковничето на Бербатовата харизма – че той го прави и тогава, когато не му изнася да бъде себе си, когато това му излиза твърде скъпо, по израза на Майлс Дейвис. Просто защото не може иначе. „Футболът е традиционалистки свят, където и най-малката отлика от другите се приема за слабост. Мениджърите търсят играчи, които се вписват в групата, съотборниците не желаят своенравни индивидуалисти в съблекалнята. Всеки, отклонил се от прототипа, си навлича репутация на примадона. Бербатов не обръща внимание на тези неща.“ („Таймс“, дек. 2012).

В България сдържаният тон никога не е бил на мода и най-гръмогласни са винаги отрицателите. Английските коментатори боравят с добре темперирана ирония и си имат за всеки случай чудесни поговорки, надеждни като секстант и излъскани като конски хамут. По отношение на Бербатов обаче щяха да направят добре да си припомнят не само „Формата е временна, класата – постоянна“, а и: „Оценявай онова, което имаш преди да си го загубил“. Едва пет години след славните сезони и стипчивата раздяла с българина голяма част от привържениците на „Юнайтед“ гледат с копнеж назад и говорят различно. Заради окаяната равносметка, стабилните неуспехи и донякъде заради липсата на качество, каквото внасят играчи като българина. А на лаконичната – като самия Бербатов – анкета в „Дейли мирър“, отговарят в огледално несъответствие с тогавашното си настроение.

Преждевременна ли бе раздялата на Димитър Бербатов с „Манчестър Юнайтед“?

Да – 64%

Не – 21%

Дезинтересирано пафкат „Голоаз“ – 15%

Какво още? Бербатов печели хора като мен, така наречените неутрални, колкото с футболните, толкова и с човешките си качества. Той е перфекционист на терена и извън него, той си задава възможно най-високи стандарти на поведение в спорта и в живота. „Този елен трябва да се пази, това не ти е някакво магаре“, формулира внимателно ситуацията баща ми преди трансфера в „ПАОК“, след като отказът от невидимо обречения „Астън Вила“ ни накара да въздъхнем облекчено. Защо да се връща там и да се подлага отново на бираджийските дюдюкания? Ненужно.

Бербатов се опитва да постигне непостижимото, да ни даде вдъхновение, поглед отвъд познатото. Той е звезда с работно време, а през останалото влага енергията си в обществени каузи и инвестира в подпомагането на чужди съдби и таланти. Играе за общото благо. Когато може да не се показва, скромно пуска своята лепта и си тръгва. А когато опре до него, излиза на терена и играе. Той изпълнява своя танц на един плосък зелен правоъгълник, понякога в ансамбъл, понякога сам, дърпа струните на земното притегляне и ни показва нагледно какво е да си пич. Той е един хуманистичен идеал, който се родее с други епохи, с непрактични, забулени в меланхолия времена. Защото човешкият живот е изтъкан от противоречия: от мечти и възможности, от горещо и студено, от вдишване и издишване, и в това тъкмо е неговото величие, на което се дивят роботи и ангели.

Вергил Немчев е автор на книгите „Перилата на срока“, „Голямото глезене“, „Радио. Роман“ и „Излишната част“. Носител е на наградата за къс разказ „Рашко Сугарев“. Английската версия на сборника разкази „Голямото глезене“ („The Big Pampering“) е издадена през 2006 от дъблинското издателство „Scotus Press“. Текстове на Немчев са публикувани в различни периодични издания, между които „Литературен вестник“, „Капитал“, „Страница“, „Алтера“, „24 часа“, „Vice“.

Езикът на омразата: степени на толерантност

Автор(и): Участници в уъркшопа „Езикът на омразата“

Журналисти от всички краища на България споделят своите истории, свързани с бежанците и езика на омразата

© за всички фотографии: Марица Колчева

„Езикът на омразата: степени на толерантност“ беше темата, която провокира проекта „Непознатият друг“ и която събра журналисти от всички краища на България в Непознатото пространство на 23 октомври 2015 година. Те споделиха истории за отношенията българи-бежанци, останали само на регионално ниво. Оказа се, че всичко онова, което филтърът на централните новини не е допуснал, често е по-важно, защото засяга пряко всички нас и ни дава възможност да се разберем и да живеем заедно много по-добре, отколкото поредната „разтърсваща новина“, пооформена с „шок“ и „ужас“ за разкош. Срещата беше обявена като уъркшоп, но се превърна в събиране на съмишленици, които са на път да изградят своеобразна журналистическа мрежа, схващаща като най-важни за професията информацията и истината, а не конюнктурата и рейтинга. Ето някои от хората, с които се срещнахме[130]:

Ани Турлакова, журналист в ТВ Стара Загора,

кореспондент на Нова телевизия

В началото на 2015 година се запознах със семейство сирийски бежанци, които бяха получили хуманитарен статут. Идваха от Харманли и разказаха потресаващи неща. Бяха тръгнали в сравнително добро благосъстояние от Сирия, но трафикантите и хората около лагера в Харманли са ги оставили почти на нула. Озоваха се в Стара Загора благодарение на групата „Приятели на бежанците“, която в града работи много активно. Не бих казала, че нагласите в Стара Загора към тези хора са положителни. Когато снимахме сирийското семейство, техните съседи в блока ми казаха: „Е, вие защо идвате сега да ги правите герои?!“. А те реагират така, защото не знаят какви са – били мръсни, не били ваксинирани, можело да плъзне зараза… И нека да си признаем – медиите сме виновни за тези нагласи. Истината е, че медиите започнаха да показват репортажи за това, че ще плъзнат зарази в България. Обикновеният човек, съсед, няма да се сети за това.

Когато репортажът за сирийското семейство излезе в местната телевизия през януари (2015, бел. ред.), Нова телевизия не го излъчи. Репортажът беше: ето това се е случило на тези хора, избягали са от война, минали са през тази граница, газили са с двете си деца в снега, отишли са в Харманли, там са им обрали парите, добри хора им помагат в Стара Загора, те искат да се установят в България, дайте да им намерим работа. А бащата е готвач по професия, говори английски и френски – защо да не си намери работа? Не можехме да намерим и училище за децата. Говорих с няколко директори, те казват „Ами не знам… Ами Държавната агенция за бежанците…“ Държавната агенция за бежанците спи, естествено, включително и Агенцията за закрила на детето.

През училища и институции успя да мине една изложба на ЮНЕСКО със снимки на деца от бежански лагери в България. За мен беше важно да видя реакцията на местните деца. Когато им се обясни, че това са други деца, но те са в неизгодна ситуация, тяхната реакция беше: „Ами дайте да им помогнем!“. Това е реакцията на децата – за съжаление, тя се губи някъде в порастването… Желанието ми е да реагираме на езика на омразата. Не само да не го ползваме, но и да реагираме на него. Нека да направим материали за това, че има сайтове, които всяват паника и страх. В крайна сметка това е наказуемо. Прокуратурата би могла да се самосезира.

Цветан Тодоров, Ловеч

главен редактор на NEWS глас – седмичник, онлайн издание и блог

Темата за бежанците дойде във вестника с въпроси на читатели, които се бяха объркали – не знаят какво е бежанец, имигрант, мигрант и постоянно ме питаха дори по телефона. Оттам се наложи да обясняваме на тези читатели за какво става дума. А3 поддържам проевропейска линия, винаги съм защитавал тези основни ценности и смятам, че основният критерий при отразяване е законността. Много е важно, когато попаднеш на случай, да знаеш доколко е законно и доколко – не. И ако моралът се различава от закона, да го посочиш.

Относно темите, които се повдигнаха3а речта на омразата: нашата общност по принцип се саморегулира. Хубаво е, когато колега навлезе много смело в тази област, да му се даде знак, че това не е редно. Например как може да излезеш и да кажеш: „Циганизирахме Ловеч!“ Циганите са малцинство в града. Ще дам друг пример: излиза кметът на Ловеч в „Панорама“ и казва, че въпросът в града е решен: „Ние казваме Не! на бежанците, няма да допуснем бежанец в града“. Но кога е поставен този въпрос, кога градът го е решил? Не е имало обществено обсъждане, но кметът излиза и го казва. А3 не съм съгласен с това. Това не е точно реч на омразата, но внушението, което ми оставя, е точно такова.

Вилдан Байрямова, Кърджали

кореспондент на Информационна агенция БГНЕС

През септември (2015 г., бел. ред.) ходих няколко пъти до Одрин. Там на три пункта имаше бежански лагери. Бях потресена от това, което видях: под открито небе имаше бебе на три месеца; във възможно най-малките палатчици се побираха по пет-седем души. Охраняваха ги полиция и жандармерия. Не знам дали заради камерата, но охранителите се държаха изключително човешки. Един полицай грабна бебето на една сирийка, гушна го и каза: „Аз имам такова вкъщи, но заради вас не мога да го виждам често“.

Имаше огромно напрежение, когато от най-големия лагер, намиращ се в нивите покрай магистралата във вътрешността на страната, тръгнаха около 600-700 души. Те бяха решили, че ще стигнат до границата. Не искаха да минат през България. Тяхната цел беше Гърция и от там да се прехвърлят към Германия. Една голяма част от бежанците, с които разговарях, бяха опитали да започнат работа, но негодуваха, защото пазарът на труда в Турция се подиграва с тях. Те са готови да работят възможно най-черната работа, но им се плащат жълти стотинки. Всъщност идеята им да потеглят за Европа е, че там, дори да работят черната работа, ще получават нещо по-достойно, за да могат да живеят. Друг е въпросът, че турската държава полага страшни усилия, правят се специални училища за децата на бежанците и мигрантите. Но има напрежение и в турското общество, защото евтината работна ръка подбива заетостта на местните хора.

По-сложно е обаче в България, защото тук мненията са наистина жестоко поляризирани. Няма я златната среда. Малко са хората, които биха могли да прегърнат бежанец, да прегърнат дете на бежанец. Всички си даваме сметка, че като най-бедната европейска държава ние не сме в състояние да поемем голям брой бежанци и да ги издържаме. Но поне за малкото, които са тук или тепърва ще дойдат, трябва да направим така, че да внушим на нашите читатели, че бежанецът не ни е враг. Той е човек като нас – иска да работи, да се храни, да си гледа децата, да бъде един от нас.

Христо Русев, Свиленград, фотограф

Следя конфликта с бежанците от 2013 година, когато бяха първите им стъпки в България. Имам наблюдения най-вече от лагера в Пъстрогор, но съм снимал и в Любимец и Харманли. Хората не приемаха бежанците, не ги приемат и сега. Тези хора, когато имат интерес, застават зад някаква маска, че приемат бежанци, но гледат на тях като на подвижни касички – кой за трафикантски услуги, кой за таксиджийски, кой за интернет услуги. Имай хора от града, които срещу съответната сума се съгласяват да станат попечители на деца бежанци, които са на почти 17 години и им остава малко до пълнолетие. И досега не съм видял цялостен материал за икономическата страна на бежанската вълна.

В момента в лагера в Свиленград почти няма хора или е наполовина запълнен. В Пъстрогор има около 150 души при капацитет 300. Преди, когато лагерът беше пълен, имаше много хора, които ходеха до града. Тогава един сириец отвори дюнерджийница в Свиленград. Него доста го уважават. Уважават тези, които са се интегрирали и са успели да преборят системата. Има и няколко семейства, които си купиха жилища.

Сериозен проблем обаче е, че се появиха много сайтове през това време, кои то започнаха да създават огромно напрежение сред хората, понеже всеки втори стана журналист и фоторепортер. Наскоро бяха обявили, че терористи от „Ислямска държава“ са окупирали наше погранично село. Това са нереални неща, но хората им вярват и започват да мразят бежанците – смятат, че трябва да има „трепане“.

Уъркшоп „Езикът на омразата: степени на толерантност“.

София, октомври 2015 година

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 68-73

Бурката: западният поглед

Автор(и): Лазар Копринаров

Присъствието на ислямския дрес код (задължителното облекло за вярващата мюсюлманка: бурка, никаб, фередже и т. н.) в западноевропейското публично пространство произвежда оживени политически дебати и светогледни конфронтации, водещи до забраната му в страни като Франция и Белгия, в някои провинции на Германия, както и до частичното му ограничаване в Холандия. Защо „парче плат“ се оказва способно да провокира толкова остър политически сблъсък и дори забранителен режим в общества, които са се доказали като пазители на либералните ценности? Отговорът на този въпрос не би бил достатъчен, ако се търси само с инструментариума на политическото мислене. Защото „бурката“ (разбирай, обличането на жената според каноните на исляма) е не просто един от възможните начини за обличане – тя е своеобразен свръх-знак, в който са напластени съществени религиозни, културни, джендърни значения, влизащи в противоречие с някои от основополагащите ценности на Запада. В бурката са имплицирани разнообразни ценности, способни да обединяват и да фрагментират обществото.

1. Ислямският дрес код: критерий за религиозна лоялност

Няма религия, която да е пренебрегвала възможността да наложи своите абстрактни идеи и теологически предписания чрез символизирането им в определено телесно поведение. Няма религия, която да е пропуснала големия шанс да артикулира вярата не само с вербална, но и с невербална комуникация, както и чрез миметиране на някакво телесно поведение. Най-често това са телесните ритуали по време на молитви, символичните жестове, контролът на тялото посредством аскетизъм, периодично повтарящите се диети и кулинарни ограничения, налагането на празничен календар, който да регулира съотнасянето на профанното и свещено, сексуалната абстиненция в определени периоди, лишаването от сън и т. н.

Но не само тялото, облеклото също е част от религиозните ресурси. То артикулира принадлежност и от-граничаване – принадлежност към една религиозна група и дистанциране от друга религиозна група. В този смисъл носенето на определени дрехи е знак на религиозен ангажимент и религиозна идентификация. Отклоняването от тях се възприема като липса на религиозна лоялност. Заедно с това обличането е много важен източник за дисциплиниране на тялото. Защото дрехата изразява индивида[131], но същевременно притежава способност и да властва над него. В „Записките на Малте Лауридс Бриге“ Рилке описва следната сцена. Малте, намерил купчина стари дрехи в семейния шкаф, облича един от костюмите и се оглежда в стенното огледало. „От мътното огледало насреща ми изплуваше нещо […] съвсем неочаквано, чуждо, твърде различно от онова, което току-що си бях представял.“ После той отново и отново пробва старите костюми, носители на семейната история. „Едва облякъл някой костюм, аз вече трябваше да призная, че съм попаднал под властта му; че той предопределя движенията, израза на лицето ми, та дори моите хрумвания; ръката, около която непрестанно се спускаше дантеленият маншет, изобщо не беше моята обичайна ръка…“ – пояснява Бриге (Рилке 1985: 116). Макар човек да избира дрехата, избирайки я, и той като Бриге попада под властта ѝ. Облеклото обозначава човека, но като го обозначава, го прави подвластен на облеклото. Тъкмо затова религиите използват начините за обличане като ресурс за контрол над вярващите. Това е особено характерно за исляма, тъй като тази религия в най-голяма степен интегрира трансцедентното във всекидневния живот. Тъкмо затова в исляма съществува най-стриктен дрес код и се упражнява най-силен контрол за неговото съблюдаване.

Контролът над облеклото е особено силен при исляма. Този акцент върху облеклото се дължи на спецификата на тази религия. Ислямът е религия, която поддържа взаимно обвързани морала, политиката, културата и сакралността. Поради това на облеклото се гледа едновременно като на религиозен, морален и политически знак. Като на знак, който задължително трябва да присъства не само в религиозния живот, но и във всекидневието на вярващите.

Принципите, върху които се строи ислямският дрес код, са духовна съсредоточеност, смирение, скромност, благочестие и умереност. Част от тях са формулирани в Корана, а друга част – във втория по значимост източник на ислямската мъдрост, в жизнеописанието на Пророка Мохамед. Заслужава отбелязване, че в тези свещени текстове се отделя повече внимание на облеклото на мъжете и целомъдрието на мъжкото тяло, отколкото на жените. Канонът за обличане на жените е представен в Сура 24 на Корана: „И кажи на вярващите жени да свеждат поглед и да пазят целомъдрието си, и да не показват своите украшения освен видното от тях, и да спускат покривалото върху пазвата си, и да не показват своите украшения освен пред съпрузите си или бащите си, или бащите на съпрузите си, или синовете си, или синовете на съпрузите си, или братята си, или синовете на братята си, или синовете на сестрите си, или жените [вярващи], или наложниците си, или слугите от мъжете без плътски нужди, или децата, непознали още женската голота. И да не тропат с крак, за да се разбере какво скриват от своите украшения“ (Светлина: 31).

В ислямските норми на обличане се слага акцент върху контрола над сексуалността и върху гарантирането на неприкосновеност на личното пространство. Женското облекло трябва да покрие цялото тяло на жената, с евентуалното изключение на лицето и дланите. Аргументът на този начин на обличане е, че е необходимо да се дисциплинират и блокират възможностите за изкушения и привличания, произтичащи от човешката телесност. Заедно с това обличането има за цел да охранява интимността, като тя бъде предназначена само за най-близкия кръг хора. Този дрес код сигнализира, че животът у дома е от фундаментално и определящо значение.

Дрес кодът на исляма съсредоточава в себе си силен контрол и самоконтрол. В някои от ислямските напътствия за обличане се поддържа едно разгърнато обяснение на причините за този засилен контрол: „В модерния свят нашите сетива са атакувани отвсякъде с изобилие от знаци, звуци и ухания. Ислямът ни учи да контролираме това, на което са изложени нашите сетива, тъй като преживяванията ни въздействат както външно, така и духовно. […] Когато нашите сетива са свидетели на безнравственост, престъпление или разврат, дори ако не участваме в деянието, губим част от невинността си.“ (Защо 2015). Специфична част от ислямския дрес код е и контролът над такава специфична функция на зрението като погледа. Изрично се посочва необходимостта от самоконтрол на погледа, от максимално редуциране на преките погледи.

Ислямският дрес код за жената следва традицията да се отчужди от облеклото неговата еротична конотация. На този род облекло се гледа като на средство за обуздаване на сексуалността, като на щит, пазещ скромността от посегателства. Обратно, част от противниците на „правото на бурката“ се аргументират с това, че този начин на обличане отчуждава забулените жени от тяхното право на сексуалност, както и от възможността за постигане на нормална женствена идентичност. Френската изследователка Елизабет Рудинеско, например, счита, че забулването пречи на жените да бъдат „обекти на желание“, а това е задължително условие за женствеността на жените. Защото „женствената идентичност зависи от мъжкото желание, а то зависи от наличието на визуална стимулация (Скот 2007: 158-159).

2. Имплицираните различия

Италианската изследователка П. Калефато обобщава начина на обличане в съвременните европейски мегаполиси с твърдението, че „сюрреалното навлиза във всекидневието“ (Calefato 2009:88): обличането поставя непредсказуемо едно до друго и едно в друго неща, които са мислени като несъвместими – обличането се превръща в нещо като мозайка от преднамерено или случайно, неорганизирано „цитиране“ на дрехи и стилове от различни точки на света. Ако разбираме хипертекста в смисъла на Дерида като „машина с няколко глави, които четат други текстове“, можем да смятаме, че обличането все повече придобива характера на хипертекст. Защото облечените тела, които се срещат, пресичат, разминават, взаимодействат в глобализираните урбанистични пространства, са в голяма степен невъобразима мозайка от погълнати чужди практики, от цитати на облекла, идващи „отвън“.

В този контекст не може да не възникне следният въпрос: ако разнообразието на обличането в Европа е толкова голямо, че различията се банализират, защо реакциите срещу ислямския дрес код са толкова бурни, защо в европейското публично пространство е налице една трудна за овладяване непоносимост към бурката?

Реакциите в западното общество срещу забулването разкрива няколко конфликтни точки, оформили се при визуализирането на исляма в това общество. Ще изтъкна три от източниците на тези стълкновения.

Първата конфликтна точка е стълкновението на две противоположни представи и практики за приватизиране на човешкото тяло. При стриктните последователи на исляма приватизирането на тялото означава изтегляне на тялото от публичното пространство. Жизненото, индивидуално, конкретно тяло, особено женското тяло, го има у дома и мястото му е само у дома. Неговият живот е в частния живот. Извън приватното пространство телесността подлежи на стриктно анонимизиране. Бурката има тъкмо тази задача. Тялото се опакова, за да може да излезе на улицата, без всъщност да присъства там. То остава приковано към дома. В този смисъл то е приватизирано. Но това е особена, парадоксална приватизация. В основата ѝ стои набожността. На тялото се позволява да принадлежи на себе си само в приватното пространство, защото то, тялото, не се мисли като напълно принадлежащо на себе си. Тялото и неговото продължение в облеклото на мюсюлманите е такова, каквото трябва да бъде, следвайки изискванията на Корана и Мохамед. Ислямският дрес код придава на тялото характера на своеобразна религиозна иконография.

Съвсем друга е посоката на приватизацията на тялото, която се разгръща в западната култура през последните няколко десетилетия. В основата ѝ е положено усещането за освобождаване на тялото – освобождаване от природната и божествената му предопределеност, от принадлежността му към нацията, към расата, към съответния пол. Съвременният човек, формиран от традициите на християнството и Просвещението, започва да живее с надеждата и с прибързаната, но нарастващата самоувереност, че тялото все по-мащабно се трансформира от неотменна съдба в проект, става обект на самоличната воля и се превръща от биологически факт в проектиран артефакт. Майкъл Джексън е съвършеният знак на тази тенденция – той беше нещо като киборг, човешко тяло плюс „протеза“, изработена от естетически хирурзи, козметици, коафьори, химици, стилисти и други дизайнери на човешкото тяло.

Волята за превръщането на тялото от съдба в проект е в края на краищата воля за радикално приватизиране на тялото, знак на вярата, че човекът е последният стопанин на тялото си. Това приватизиране намира своята визуализация в начина на обличане. Нормално е да е така, защото облеклото е най-лесния и универсален начин човек да придава пластичност на тяло, да измества границите на неговите налични качества и да го ориентира към някакъв желан образ. Когато искаме да сме други, да се разграничим от онова, което сме предопределени от съдбата да бъдем, ние „ремонтираме“ тялото си. Но облеклото се поддава на по-силно манипулиране, отколкото тялото. Затова най-често предприеманият „ремонт“ на тялото е ремонт на облеклото. Дрехата е мощно средство за една общо взето невинна игра на умножаване на личността. Чрез облеклото, което дава възможност на личността да се изразява, но същевременно и да се маскира, човек придобива шанса да избира своята „поредна“ роля, да гради „днешната“ си видимост, да произвежда желаната, макар и временна публична „явеност“. Тук е много уместно наблюдението на Р. Барт за способността на дрехата да превръща обличането на човека в сцена, на която се играят – понякога подсъзнателно, но най-често преднамерено, по предварително замислена драматургия – разнообразните пиеси на „множенето на личности“. Френският семиотик го казва така: „Строга – това сте вие; мила – това пак сте вие; с шивачите вие ще откриете, че можете да сте и едното, и другото, да водите двоен живот: това е старата тема за преобличането, същностен атрибут на боговете, полицаите и апашите. … Модата „играе“ с най-сериозната тема на човешкото съзнание (Кой съм аз?)“ (Барт 2005: 306-307).

Тук стигаме до втора конфликтна точка – противоположното отношението към модата. Модата в облеклото, чието начало е положено в Европа преди около два века, е символ на „специфично нетърпеливото темпо на съвременния живот“ (Simmel 1995: 37). Динамизмът е вътрешно заложен в модата, при това не само заради обвързването ѝ с динамизма на пазара в консумативните общества. Преди повече от два века Джакомо Леопарди е написал диалога „Разговор на модата със смъртта“. В него проникновено е обобщена мисията на модата: „Ние, модата и смъртта, и двете сме тленни рожби: една и съща е природата ни, един и същ е обичаят ни – да обновяваме света“ (Leopardi 2010: 18) Модата настоява миналото да бъде забравено и да не ни е толкова грижа за бъдещето. Тя съблазнително ни кара да се втренчваме в настоящето, пропускайки или пренебрегвайки другите измерения на времето.

Обличането в западната култура е подчинено на модата. Обратно, ислямският дрес код е анти-мода. Бурката е символ на спрялото време, на анахронизма, на неизменността, на вечността. Тя може да бъде част от хипертекста на съвременната мода. Но сама по себе си, като религиозно предопределен дрес код, бурката влиза в остро противоречие с модата като философия на обличането в западната култура. Бурката е „чуждо тяло“ в западното общество, защото символизира чужд режим на историчност, т. е. друга структура на съотнасянето на миналото, настоящето в бъдещето. В нея се въплъщава разбирането, че настоящето следва да се вдъхновява от миналото. Но режимът на историчност на днешното западно общество е белязан от презентизъм, ако използваме понятието на Франсоа Артог – настоящето е превърнато в самостоятелна величина[132]. Бурката много трудно може да бъде „преглътната“ при такова подреждане на времената.

Третата конфликтна точка касае разбирането за границите в отвореното общество. Стриктното спазване на ислямския дрес код в европейското публично пространство произвежда зрими вътрешни граници в едно общо пространство, което е оформено до голяма степен от традициите на християнството и от секуларизма на Модерността. Всички култури имат традиции по изработването на образци, правила, предписания, които да осигуряват фиксирането и поддържането на граници вътре в едно общество. За тази цел се изработват маркери, достъпни или дори натрапващи се на слуха, зрението, обонянието и т. н. Облеклото е сред най-интензивно използваните инструменти за символизиране на граници в публичните пространства. Можем да се обърнем за пример към метафората за двете тела на носителя на властта, въведена в научен оборот от британски историк Ернст Канторовиц. В изследването си за политическото богословие на Средните векове той вкара в употреба понятието за двете тела на краля – тленното и безсмъртното, това на определения човек с персонално име (Джордж, Ричард и пр.), и другото, пак носено от същия човек, но съградено и поддържано от невидими властови подпори. Канторовиц цитира текст на английски юрист от XVI век, в който се казва: „Неговото (на краля – Л. К.) политическо тяло, което не може да бъде видяно или докоснато, съществува за наставление на народа и за осъществяване на обществени блага“ (Канторовиц 2004: 19). Всъщност, политическото тяло съвсем не е невидимо: кралската мантия, короната, жезъла и т. н. са видимите атрибути на невидимото тяло на властта. Твърдението, че „кралят е гол“ всъщност е метонимия, в която голотата препраща към разконспирираното политическо тяло на краля. Облеклото на владетеля – неговата пурпурна мантия, скиптъра, короната и прочие – инсценира неговото политическо тяло. Кралските одежди са особен медиум – те правят видимо политическото тяло на краля, говорят в някаква степен от негово име. Показателно е, че в продължение на векове един от най-важните ритуали – коронацията – представлявал събличане и обличане: най-напред бъдещият крал свалял обичайното си облекло, а после надявал кралските одежди.

Властовите отношения се визуализират и поддържат чрез облеклото не само на върха на пирамидата на властта. Начинът на обличане произвежда в продължение на векове зримост на социалната структура на обществото, на границите между различните социални групи. Дрехите са били семантичен код за разчитане статуса на различните социални общности и инструмент за социалното категоризиране. Те указвали на ранга на човека, който ги ползвал. Носенето на нерегламентирано облекло, облекло, което не съответствало на социалното положение, се третирало като грях или като социално падение. В несъответното обличане са откривали или упадък, или греха на гордостта. Нещо повече, в края на XIII век се издават специални закони, нормиращи начина на обличане в зависимост от социалния статус и наказващи лицата, чието облекло излизало от ясно очертаните символни граници на социалните структури на обществото. Тези закони били мотивирани от опасенията, че нарушаването на кода на облеклото предразполага и е демонстрационен знак за бунт срещу установения социален порядък (Льо Гоф 2004: 312-313).

Дебатът за присъствието в европейското публично присъствие на жени, облечени по правилата на исляма, е до голяма степен дебат „за“ и „против“ инсценирането на граница между секуларизираното публично пространство и ислямската общност в него. Защитниците на „бурката“ (разбирай: спазване правилата на ислямското женско облекло) виждат в нея възможност за самоидентификация на мюсюлманина. Те интерпретират забраната ѝ като религиозна дискриминация. Обратно, онези, които са за забрана на ислямското женско облекло в публичното пространство, изтъкват, че чрез бурката се инсценира граница, служеща за самоизключване на ислямската общност от голямото общество.

Всяко общество съдържа в себе си други общества, „обществото е от общества“. Въпросът е дали тези „вътрешни“ общности са хем вътре в обществото, хем извън него, при това в негова вреда. Оттук, когато обсъждаме изпитанията на Запада като отворено общество – изпитания, предизвиквани от искането за поддържане на специфичното ислямско облекло в европейското публично пространство, – трябва да си дадем сметка за двойствеността на отвореното общество. То трябва да осигури правото на личния избор, но същевременно да не допусне самозатварянето, капсулирането на „малките общества“ в голямото общество.

Литература

1. Артог 2007. Франсоа Артог, Режими на историчността. Презентизъм и изживявания на времето. София: Нов български университет.

2. Барт 2005. Ролан Барт, Системата на модата, София: Агата.

3. Защо 2015. Защо мюсюлманите имат правила за облеклото (al-islam. org /nutshell/files/hijab-bg).

4. Канторовиц 2004. Ернст Х. Канторовиц, Двете тела на краля, София: ЛиК.

5. Льо Гоф 2004. Жак Льо Гоф, Цивилизацията на средновековния Запад. София: Агата-А.

6. Рилке, 1985. Райнер Мария Рилке, Записките на Малте Лауридс Бриге, София: Народна култура.

7. Скот 2007. Джоан Уалах Скот, Политики на булото. Забраната на ислямските забрадки във френските обществени училища, София: Алтера.

8. Calefato 2009. Patrizia Calefato, Acros the Borders of Fashion and Music. – in: Anglistica, №13.2.

9. Leopardi 2010. Dialogue Between Fashion and Death, London: Penquin Books.

10. Simmel 1995. Philosophie der Mode (1905). – in: Georg Simmel Gesamtausgabe, Band 10, Michael Behr, Volkhard Krech und Gert Schmidt /ed./, Frankfurt am Main: Suhrkamp.

Лазар Копринаров е български дипломат. В момента той е ръководител на катедрата по „Философски и политически науки“ при Философския факултет на Югозападен университет „Неофит Рилски“ (ЮЗУ) в Благоевград.

Коментари (6)

- 13-06-2016|Антон Гицов

„В бурката са имплицирани разнообразни ценности…“ Какви са тези ценности? И как един прост въпрос, трябва ли, нормално ли е момичетата и жените мюсюлманки да носят бурки примерно в България е европейските страни, може да бъде така усукан, че да не можеш да разбереш, мнението на автора за това трябва ли да се разреши или забрани носенето на бурки в България. Ето моето мнение публикувано наскоро във в-к „Стандарт“; вмъкнал съм една част, която беше съкратена от редакцията:

„В България няма място за ходещи палатки“

Антон Гицов

В-к Стандарт, 7 юни 2016г.

www. standartnews. com/mneniya-komentar/v_…_palatki-335386. html

Бурките са привнесени отвън и натрапени на родните мюсюлмани

Като „ходещи палатки“ в цивилизования свят са определяни от журналисти с чувство за хумор жените мюсюлманки с бурки, чието тяло е покрито от главата до петите само с малък процеп за очите. Хуморът настрана, но бурките в много държави се възприемат като символ за доминация и контрол на мъжете върху жените. Този вид облекло не само създава неудобства, особено през горещините, той е вреден и за здравето, защото не дава възможност на организма да изработва витамин D, за което е необходимо части от тялото да са изложени на слънчеви лъчи.

Бурките лишават навършилите пубертета момичета и жени да упражняват такива естествени права и възможности, като да спортуват, да се появяват на плажа с бански костюми, да отидат на ресторант, сладкарница или на кафе, защото трябва да открият лицето си. Да не говорим за участие в конкурси за красота или общуване лице в лице с млади мъже. Затова и техните бъдещи съпрузи се подбират от родителите им. Жените с бурки, естествено не биха могли и да се реализират в икономиката и в други сфери на модерния живот – представяте ли си жена в бурка да стане говорител по някоя от телевизиите или да бъде гимназиална учителка. Отделно радикализирани жени в бурки вече станаха извършители на бомбени атентати, защото поясите с експлозиви не личат под широките черни наметала. Ето защо учудване предизвикват българските защитници на бурките, които намират трибуна и в обществени медии.

Частта, съкратена от редакцията:

В неотдавнашно предаване на тази тема в Референдум по БНТ Юлияна Методиева от Българския Хелзинкски комитет, заяви във връзка със забраната на бурките за „накърняване“ на религиозните чувства и традиции на българските мюсюлмани (в едно интервю с Явор Дачков, тя заяви, че теократичните общества в Иран и Саудитска Арабия носели ценностите на ислямската култура!), а председателят на Асоциацията за европейска интеграция и права на човека адвокат Михаил Екимджиев разви тезата, че светската правова държава гарантирала правото да избираш определено религиозно облекло, но тъй като все пак жените не било да бъдат дискриминирани, по въпроса с бурките трябвало „да се намери един изключителен деликатен баланс“, без да обясни как си представя един такъв баланс, защото такъв е невъзможен, въпросът опира ясно до това дали да бъдат разрешени или забранени бурките. За съжаление колебливо или отрицателно е мнението на представители на ДПС по отношение забраната на бурките, а Джемал Авушин от отдел „Връзки с обществеността“ към Главното мюфтийство в България директно заяви, че „Мюсюлманското вероизповедание е против налагането на забрана за носенето на бурки на обществени места“.

Нека се спрем на основното твърдение на защитниците на бурките – че те са част от ислямското вероизповедание и традиции. Това твърдение е абсолютно невярно, никъде в Корана не се изисква жените да носят бурки. Не само това, в Корана не съществува и изискване жените да носят и хиджаб – забрадки, покриващи главата и шията. Коранът (сура 24:30-31) изисква жените да се обличат скромно, но то се изисква и от мъжете – вижте днес как модерно се обличат млади мъже мюсюлмани, които принуждават жените си да носят бурки.

Египетската изследователка на ислямския феминизъм Лейла Ахмед посочва, че покриването на косите не е наложено от Корана, то е съществувало далеч преди времето, когато е живял Мохамед. В Месопотамия, Византия и в Персийската империя, носенето на забрадки е било символ на висок статут и е имало разпоредби кои жени са можели и кои не да носят забрадки, в зависимост от социалното им положение и място в обществото. В Израел и днес има религиозни общности, в които от древни времена жените носят забрадки.

Покриването на косите с хиджаб и на цялото тяло с лицето с бурка изобщо не е прилагано като изискване и след смъртта на Мохамед. Бурката се е появила най-напред в Пакистан и оттам в Афганистан в резултат на противоречиви тълкувания на посланията и практиката на самия Мохамед. Пророкът, който често е бил посещаван от многобройни групи поклонници мъже е искал те да не да се взират в жените му. Затова разпоредил те да прикриват лицата си, но привържениците на хиджаба и бурките погрешно тълкуват, че това изискване се отнася до всички жени.

Днес най-последователни в това тълкуване са салафитите и уахабистите от страни като Саудитска Арабия, две ултраконсервативни религиозни течения, привърженици на шериата, на рязането на ръце на крадците, умъртвяването на хомосексуалистите и пребиването с камъни на изневерили съпруги (практикувано и в Иран), проповядващи, че джихадът е оправдано средство за насилствено противодействие срещу тези, които считат за врагове на Исляма, както и даващи право на мъжете да понабийват жените си, когато те не са много послушни.

Толкова за ценностите на ислямската култура. Българските туркини, които в миналото се трудеха в кооперативните стопанства, а днес са заети в тютюнопроизводството, никога не са били привърженици на носенето на бурки, нито са ги считали за задължение по силата на изисквания на исляма. Налагането на бурките днес в циганското гето в Пазарджик, както вероятно с основание се предполага с финансови поощрения на ултраконсервативни и радикални ислямски организации с корени в Саудитска Арабия, е ретроградно и ощетяващо правата и свободите на българските жени, приели исляма като религия. То наистина ги унизява и превръща в „ходещи палатки“ и трябва без отлагане да се забрани със закон в рамките на територията на българската държава.

Копирано от standartnews. com

- 14-06-2016|Сумая

Най- много се възмущавам, когато неспециалисти и немюсюлмани говорят за облеклото на мюсюлманката, и в частност за бурката. Престанете да ни „убеждавате“ колко сме изостанали и лесно манипулируеми. Това е наш съвсем осъзнат избор и това, юе мозъците ви не могат да го възприемат, си е ваш проблем, не наш. И това, че имате възможност в разни телевизионни, печатни и интернет издания да си развивате тезите, не означава, че сте прави. Останете си с мир! Напишете коментар

- 14-06-2016|Tashunko

Имамът към младоженеца: „А сега можете да целунете бурката“

- 14-06-2016|Златко

Уважаема Сумая, в България неспециалисти просто няма. Измрели са заедно с динозаврите.

- 14-06-2016|Антон Гицов

Драга Сумая, и Лейла Ахмед ли е неспециалист? Бих поспорил с вас лице в лице, но как да спориш с жена, чието лице е покрито с бурка? Че и очите и може да не видиш- виждал съм жени с бурки в Емиратите, на които и очите не се виждат- закрити са с мрежичка. Виждал съм шест- осем годишни момиченца в Лондон, деца на мюсюлмани, чиито коси са покрити със забрадки- и те ли ги носят, като знак на техен осъзнат избор? Ако имате дъщеричка, която мечтае да стане балерина, как ще стане тази работа, вие ще и забраните, тя не бива да си показва косите, лицето и голичките крака? И мога да ви дам примери- истински- когато бащи и майки мюсюлмани убиват собствената си дъщеря, която вследствие на осъзнат избор се е влюбила и пожелала да се ожени за християнин. В Германия преди години братя от турски произход убиха сестра си по същата причина- и сега са в затвора.

Такива примери от живота от един неспециалист, атеист между впрочем, слава богу не умрял заедно с динозаврите.

- 20-06-2016|Самолет 005

Приемам, че бурката е дрес-код. Приемам, че тя е осъзнат избор. Дотук всичко е добре и е просто теоретичен поглед. Но нека споделя учудването си. Учудването по принцип не е за специалисти, поради което имам право да го споделя. Съдбата ме ощестливи и аз момче от село се озовавам на летище Хийтроу. Прървото ми впечатление беше, че съм в някаква прокапала конюшня от текесезето на село. Вали като из ведро. Ако си протегнеш ръката можеш да я видиш само до лакътя. Вали като в Англия, както съм чел от романите. Чакам за автобус. Идва двойка араби. Смея да предполагам, че са араби по лицето на мъжа. От грозните араби. Аз съм гей и затова мъжете с техните лица и поведение са ми по-интересни от жените освен ако жените не са много естетски пипнати или много красиви, каквито са някои индийки, еврейки, французойки. Мъжът приличаше на много от свинеподобните български селяни, но по-чернокос и по-белокож. Бузи – тлъсти. Лице – космато, но обръснато. Парфюм, който те скопява. Поглед – мачистки. Ядосан и ругаещ… о, да!, на арабски с характерното за арабите гърлено „х“. Не е от хубавите секси араби. Влачи огромен пакет. О, не! Това не е пакет. Това е пакетирана от Кристо и Жан-Клод жена, но в черно, Виждам перденце пред очите и се забавлявам да си мисля, че е дантела, плетена на една кука. Как тази женица ще преджапа локвата? На Хийтроу локви? Да! Жената е напълно безпомощна и затова мъжът я води. Тя джапа в локвата и мъжът още повече се нервира. Довлича я до навеса на спирката и тя спира да мърда. Аз се чудя накъде да гледам, защото реших, че културният българин от селски произход не е прилично да гледа като „теле в календар“, а още по-малко в опакована жена с нервиран до краен предел до нея току що изял три вола за закуска мъж. Казвам си, абе религия – осъзнат избор, дрес-код за приобщеност и се примирявам. Нали съм и аз от „странните“, трябва да поддържам другите странни и да не ги критикувам. Смешни са ми в несретата ти тези хорица, но нима ние педалите не сме смешни? Замислям се – виждал ли съм в родното си село такова нещо. Не съм. Но работя в университет, където има много момичета мюсюлманки, посветили се на „най-хуманната“ (да пази Бог!) професия – лекарствуването. Ще го кажа и на русский – врачевание, с единствената цел да ви впечатля и да си кажете – абе, този е много интелигентен. Освен това в България в момента е хубаво да демонстрираш познания по руски и да цитираш Лермонтов, защото само така могат да те отличат за стойностен. Ако случайно цитираш нещо на френски – не минаваш. Та, замислям се за това, какво съм видял забрадено в университета си. Прелестно красиви жени. Ярки и пъстри цветове на забрадките. Изключително скъпи дамски чанти, от които се вадят табакери и се пушат цигари. Около тези изключително привлекателни млади дами със забрадки гъмжи от млади и секси арабчета. Мъже, с които да се любиш и да пееш. Ох! Искам и аз да съм в забрадка от розово и светло зелено, та дано някой ме забележи… Гледам една „студеНка“ – така казваме на студентките на село, гледам и изучавам по нея топографска анатомия. Пристиснат клин, на който големите лабии на женския орган се очертават като нощна пеперуда на лунна светлина. Викам си: „Боже! Ако бях истински мъж, сигурно щеше да ме хване страшна куродървица. Ама, каква куродървица, какви 5 лева! Та, това е дрес-код на непривлекателност. Отново потъвам в дъжда на Хийтроу. И какво да видя – съученикът ми Лъчо кара английско такси. Метам рЪце, ма‘ам, свиркам. Лъчо се прави, че не ме забелязва, защото е завършил Международни отношения. Тутакси ме качи един китаец. И аз продължих да си разсъждавам за дрес-кода. Китаецът също не ставаше за секс.

Нямам против жените да се правят на грозни! Имам против и то много против жените да се правят на тъпи! Без да са тъпи…

Да се страхуваш

Автор(и): Боряна Телбис

„Най-старото и силно човешко чувство е страхът, а най-старият и силен страх е страхът от непознатото.“

Из „Свръхестественият ужас в литературата“

Хауърд Лъвкрафт

Когато Хауърд Лъвкрафт пише това още в началото на миналия век, едва ли е предполагал колко експлоатиран ще бъде човешкият страх в следващите десетилетия. За съжаление, не само в литературата, на каквото явно се е надявал той. Бавно и полека, с всеобщите усилия на политици, медии и обикновени демагози буденето на страх у обикновения човек към различни явления и събития се превърна в изразно средство на предизборни кампании, новинарски блокове и онлайн „дискусии“. Все по-рядко ни плаши онова космическо, свръхестествено величие, което сме обречени никога да не разгадаем докрай. Все по-често се страхуваме един от друг, защото свикнахме да вярваме, че сме толкова различни, че ако някога световете ни се срещнат, ще настъпи край поне за единия от тях. Раздаването на уточняващи етикети, подкрепени с пламенни епитети, се оказа универсален начин за справяне с онова, което не познаваме. Ние сме „долни фашисти“ или „мръсни комунисти“, „смирени християни“ или „радикални ислямисти“, „прости гяури“ или „правоверни мюсюлмани“, „сърцати патриоти“ или „продажни родоотстъпници“, „умни и красиви граждани“ или „глупави и грозни селяни“ и нищо по средата. Тежко на онзи, който не умее да се определи и който все още наивно смята, че не е необходимо непременно да се стереотипизираме, за да живеем заедно.

А защо всъщност не можем да живеем заедно, беше и един от въпросите, които ни провокираха да се върнем в селата Розово, Телиш и Калище, станали медийно известни през 2013 и 2014 година с протестите, които местните жители организираха, за да не допуснат заселването на бежанци на тяхна територия. По време на събитията беше някак задължително оценките и тълкуванията на случващото се да бъдат крайни и от страна на поддръжниците на протестите, и от страна на противниците им. Силното „любене“ и „мразене“ беше неизменен атрибут на всеки съпътстващ коментар. Сега се оказва, че не всичко е било тъй бяло и черно, както го схващаше широката общественост. След като страстите се поуспокоиха, взе да става ясно, че всеки един от тези три граждански бунта има своя предистория, на която медийно-политическата истерия не даде глас. Днес емоциите са уталожени, репликите – рафинирани, а изводите, доколкото е възможно, направени.

Годината е 2013, а бежанската вълна към Европа се засилва с всеки изминал ден. Оказва се, че България трябва да изгради нови центрове, за да посрещне поне някаква част от големия брой хора, отправили се към Европа. В началото на ноември кметът на Телиш – Нели Дакова, съвсем случайно разбира, че на територията на бившето поделение в селото се правят определени преустройства, за да бъде пригоден теренът за бежански лагер. В качеството си на кмет тя отива да провери какво всъщност се случва и за най-голяма изненада слухът, стигнал до нея, се потвърждава. В поделението кипи усилена работа, пълно е с коли на Гражданска защита и с хора от Пожарна безопасност, които приспособяват няколко халета за пребиваването на бежанци. На въпрос от страна на местната управа защо се правят такива неща без предварително предупреждение, се получава отговор, че няма как да бъде оповестено по-рано заради опасността селото да се възпротиви. Нели Дакова е убедена, че макар всичко това да става ясно в последния момент, жителите на Телиш все пак ще се вдигнат на бунт. Още същата вечер, съвпадаща с традиционния събор на селото, тя в качеството си на кмет, вместо да приветства хората с „Добре дошли“, е принудена да им съобщи какво се подготвя в поделението.

В този момент пред множеството, събрало се на площада, започват да преминават коли на Гражданска защита, водоноски и камиони с химически тоалетни. В настъпилата паника от неочакваната новина телишчани незабавно сформират инициативен комитет и вземат решение да си търсят правата. Първата стъпка от тяхната кампания е блокада на особено важната пътна артерия София-Плевен-Русе. В продължение на повече от 40 дни телишчани са на барикадата. През това време при тях идват всякакви важни държавни мъже, включително и тогавашният министър на вътрешните работи Цветелин Йовчев, които носят със себе си пълни кошници с обещания за светлото бъдеще, което очаква селото веднага след изграждането на лагера. Но Телиш остава непреклонен. Накрая Министерският съвет решава да се откаже от решението си за обособяване на бежански център на територията на селото. Блокадата е вдигната, а жителите на Телиш празнуват най-голямата си победа. Докато трае подчертано гражданският протест, някои политически формации се опитват да припознаят каузата му като своя, а сутрешните блокове правят редовни включвания от селото с актуална информация от блокадата. Мнозина останаха с впечатлението, че ксенофобията е единственият мотив, който тласка протестиращите към тези действия. Повече от година след събитията става ясно, че това не е бил най-същественият аргумент.

Джамил и приятелите му от Харманли с две от момчетата от администрацията на лагера (четвърти и шести от ляво на дясно): „Снимай, снимай ни с коменданта!“

През 2015 година телишчани все още са на мнение, че са постъпили правилно. При срещи и разговори с кмета на селото и с хората, взели най-дейно участие в протестите, става ясно, че основният мотив за бунта им срещу държавата е бил по-скоро желанието да запазят поделението като индустриална зона, в каквато е било превърнато няколко месеца преди да започне конфликтът. „Новината беше шокираща, абсолютно шокираща. Цялото население знаеше, че поделението в Телиш вече е с отпаднала необходимост и е една от най-големите индустриални зони в България. Не беше развита, но всички знаехме за проявен инвеститорски интерес към терена. И в момента, в който ни казаха, че там ще има бежански лагер, просто потъпкаха мечтите на хората за работни места и за прогрес на селото“, казва Петя Митрашкова, превърнала се в неформален говорител на протеста в Телиш. Напрежението идва и от факта, че никой не знае нищо и всичко се върши тихо, тайно и по тъмно. „Сигурна съм, че ако управляващите бяха предприели някаква кампания и срещи с общността на Телиш, преди да вземат това решение, селото нямаше да реагира така. Или поне нямаше да реагира така остро, защото ние се явихме срещу управляващите едва ли не на нож. Не трябваше да се случват така нещата“ – според кмета Нели Дакова. Оказва се, че в случая страхът от непредсказуемите действия на държавата е това, което най-много е уплашило хората и ги е тласнало към протестни действия. По време на събитията „телишкото разузнаване“, както шеговито нарича инициативния комитет пенсионирания о. з. полк. инж. Марин Шкодров, намира плана на МВР за овладяване на кризисната ситуация с бежанската вълна, отправена към България, и от него се разбира, че капацитетът на лагера в Телиш трябва да е 4000 души, което стряска допълнително населението, наброяващо по-малко от 1000 жители. Упоменато е също, че лагерът ще е от закрит тип, което навежда всички на мисълта, че при тях ще бъде изграден „бежански затвор“ за нелегални имигранти, хора с неустановена самоличност и такива, свързвани с терористични групировки или склонни към вандализъм и противообществени прояви. „Слуховете в такива населени места са като някакъв вятър, като пожарище. Мине, и селото настръхва. Това е психологията на селянина. Той се чувства незащитен“, разказва местният писател Йото Йотов по повод цялата информация и дезинформация, която са получавали жителите на Телиш по време на протестите.

Допълнително масло в огъня на бунта налива и срещата на министър Йовчев с местното население, която има за цел уж да поуспокои нещата. Получава се точно обратното. Това посещение не само че не успокоява хората, ами и ги обижда. „Той (министър Йовчев, бел. авт.) дойде да се срещне с нас на 5 ноември и категорично каза, че не знае колко души ще бъдат настанени тук и няма представа дали ще бъдат само сирийци. Точно след два дни в процеса на нашето самоинформиране разбрахме, че 4000 души ще бъдат настанени тук. Не може на 5 ноември г-н Йовчев да не знае, а на 7 ноември ние да четем план, който е бил публикуван две седмици по-рано. Така че това беше откровена лъжа. Следващата обида дойде след въпрос, отправен от нас, защо не е била уведомена поне местната власт. Неговият отговор беше: „Ние никога не сме си мислили, че кмет ще приеме бежанци с отворени обятия“, спомня си Петя Митрашкова. Високомерното отношение на централната власт, отнасяща се пренебрежително към жителите на селото, „все едно ги нямат за хора“, както казва кметът Дакова, е едно от нещата, които най-много настървяват местното население. Като капак на всичко идва и изказването на автора на идеята да има лагер в Телиш вместо в Плевен – тогавашният главен секретар на Областна администрация – Плевен, Емил Димитров-Ревизоро (понастоящем депутат от Патриотичния фронт, бел. авт.), което си спомня Петя: „Представете си, че ако мине един самолет, пусне бомба и тя падне в града-ще умрат 20.000 души, а ние отклонихме „бомбата“ да падне на полето и да убие кравата на баба Минка.“ „Селото ни е сравнено с една поляна и с една крава – огорчено добавя Петя. – Просто нямам думи за този цинизъм.“

В допълнение към обидите от политици и коментарите на журналисти, общественици и обикновени хора, които наричат телишчани „ксенофоби“ и „прости селяни“, идва и страхът от чуждото, непознатото, новото – страхът от другия. „Мюсюлманинът има друга вяра, те имат други обреди, имат други разбирания за нещата. Нас това ни плаши. Защото ние все слушаме „В Близкия изток това, в Близкия изток онова…“ – там са все бандити“, казва Йото Йотов. „Мога да приема само този, когото познавам. Представете си, че у вас идва някой и се настанява. Вие, без да го познавате, ще го оставите ли? Ще го оставите ли да стои във вашия дом? Няма“, смята Марин Шкодров. Повечето жители на Телиш са на същото мнение. И макар приемането на чужденци да не е нещо ново за селото, защото на територията му в момента се развива дейност от южнокорейска компания, съжителството с бежанци остава нещо, което телишчани не могат да си представят най-вече заради чутото от медиите. „Основната информация получаваме от телевизора, а ние не чуваме нищо положително за бежанците. Всичко, което достига до нас, е изключително негативно, така че просто не може да се очаква позитивно мнение: дарени дрехи се изгарят от бежанците; протести на бежанци заради забавени статути; повече афганистанци, отколкото сирийци… – разказва Петя и допълва: – Никой не е имал против сирийските бежанци. Всички сме наясно с една толкова голяма хуманитарна криза, но сме против това, че нашата държава не е подготвена, а всички политици са длъжни да бъдат далновидни и да знаят как да реагират“.

Година по-късно местните жители разказват, че в селото няма безработица – всички хора в трудоспособна възраст са наети от компанията инвеститор, заела част от територията на бившето поделение. Няма малцинства. Няма и бежанци. Вероятно няма и да има, защото тази битка на „обикновения човек“, както често обичат да се изразяват политиците, срещу държавния Голиат показа поне едно: страхът може да обедини хората както нищо друго. И ако този страх е предизвикан от непознатото, може би е време държавата да си свърши работата и вместо да планира неадекватно в последния момент, да помисли как най-добре да обясни на населението какво се случва на по-малко от 2000 километра от границата и да информира своевременно за политиката, която се предприема в тази посока.

Оказва се, че няколко месеца по-късно урокът все още не е научен. Само половин година след като протестът в Телиш приключва, жителите на село Розово, до известна степен вдъхновени от него, също се вдигат на бунт срещу няколко сирийски семейства, настанили се на частни начала в къща в селото. Съвсем случайно хората разбират, че техни съседи вече са 17 сирийци, сред които и пет деца, и решават да ги изгонят. Пред местната телевизия се чуват всякакви реплики: „Утре като започнат да крадат и изнасилват, аз какво да правя?“; „Не ме интересува какви хора са, не са оттук, никаква работа нямат тук, няма да останат“; „Имам две деца. Идва лято. Как да ги пусна? Имам момиче на 12 години. Как да ѝ обясня що за хора са тези? Не ги познавам, но чувам по новините, че са по-зле и от цигани. И моята дъщеря разсъждава, че и те били хора. Как ще ми гарантират, че като ги настанят тук, няма да ѝ извади някой нож?“; „Дойдох да протестирам, защото най-чистото село искат да го превърнат в циганско село. България е за българите, а не за някаква измет.“ И понеже „България е за българите“, пред портата на къщата няколко от протестиращите закачат български знамена, а през това време бежанците гледат уплашено през прозорците. Чудесни кадри за телевизиите. Чудото продължава точно три дни. На третия бежанците са изведени, без никой да разбере, и са закарани на друго място. Розово се успокоява и се връща към нормалния си ритъм на живот.

Една година след тези събития се срещаме с кмета Теодора Георгиева и с Христо Христов, който се е заселил в селото след пенсионирането си и не е местен жител, но въпреки това е взел активно участие в протестите. Оставаме с впечатлението, че почти никой в Розово не желае да говори за конфликта. Дали защото вече няма проблем и няма какво да се коментира, дали от срам и разкаяние, че са се показали пред всички като негостоприемни и нетолерантни хора, дали от притеснение, че евентуално може и да споделят друго мнение, различно от това на протестиращите преди година, едва ли би могло да стане ясно. „Не искам да коментирам, защото ми е болно как се отнесоха с Розово“ – беше един от отказите, които получихме, докато бяхме в селото, за да поговорим с хората за случилото се и за тяхното отношение към събитията от дистанцията на времето. Оказва се, че местните жители са обиден и от начина, по който са чули да се говори за селото им в медиите. Особено засегнати остават от определенията „ксенофоби“, „битови фашисти“ и „негостоприемни хора“. Последното е нещо като нож в сърцето на гордостта на всеки розовец, както разбрахме впоследствие, защото селото е свикнало да посреща и да обгрижва толкова много чужденци в рамките на прословутия Празник на розата, че е абсолютно недопустимо за всеки негов жител то да бъде свързвано с някакъв вид негостоприемство.

Днес и Теодора, и Христо си дават сметка, че емоции те са били прекалено силни – от една страна, заради медийния интерес, от друга, заради страха от новодошлите. Това, което е подпалило фитила на недоволството у местните хора, е фактът, че никой не е уведомил управата, че в селото ще бъдат настанени сирийски семейства. Оказва се, че Държавната агенция за бежанците не е задължена да го прави, но ако хората имаха предварително подготовка, може би многото въпроси, родени от страха, щяха да получат по-адекватни отговори. Така розовци, подобно на населението на Телиш, остават с впечатлението, че в тяхното село се върши нещо тайно, че има някакъв скрит план за масово заселване на бежанци. „Страхът беше да не би първоначално да заселят 7 човека, 12 човека, след това да докарат още 30- 40 души и така да се обособи една общност от сирийци. Ако не бяхме реагирали, щяха да си кажат, че могат да изпратят и още, и да се направи един лагер“, убеден е Христо Христов. „Населението се страхуваше, защото ние нямахме достатъчно информация какви хора са. От медиите знаем, че има убийства, кражби, бежанци… Но тези бежанци не бяха изкарани невинни. В новините нищо хубаво не се казваше за тях. Хората бяха стоварени, а тези, които ги докараха, си запалиха колата и си тръгнаха. Оставиха 17 човека. Багажът им беше изхвърлен на двора в едни найлонки и колата я няма. Просто пуснати отнякъде си, но какви са, защо са…“, спомня си Теодора Георгиева. По време на протестите в Розово идват полиция и имиграционни служби, които проверяват документите на настанените и се оказва, че са абсолютно легални. Това не успокоява хората, напротив – присъствието на полицията още повече засилва усещането им, че има от какво да ги пазят. Към това се прибавя и подозрението, което розовци имат към човека, отдал къщата си под наем на бежанците. Според Христо той няма много добра слава и не може да му се има вяра. Най-големият удар по достойнството на местните хора е фактът, че цялата държава ги коментира, но никой не е дошъл при тях, за да обърне внимание на опасенията им. Вместо това всички са заклеймени като расисти и ксенофоби. „Историята придоби една мащабност и цялото население – без значение съгласни или не, просто всички бяхме под един знаменател“, спомня си Теодора и продължава: „Най-голямата обида дойде най-вече от медиите. Каниха се различни хора – едни националисти, други – професори, и всеки един изказваше мнение, но никой не дойде тук. Тогава коментарите между населението се въртяха около това: „А дали до тези хора живеят сирийци?“. Никой не каза „Да, аз имам комшии сирийци. Да, тези хора са добри“. Отстрани е много лесно да вземеш отношение по дадена тема, но ти не си вътре“.

Ето част от мнения на хора, „които не са вътре“. Например в свой коментар за събитията в сайта news. bg, прочетен над 20 000 пъти, журналистът Евгени Колев пише: „Хора (има се предвид жителите на Розово, бел. авт.) с подобен тесен кръгозор изконно избиват дълбоко вкоренени комплекси и мечтаят да видят родината си на три морета, без дори да могат да артикулират кои точно водоеми имат предвид. За тях е самодостатъчно да мразят „другите“ просто защото мразят себе си, презират жалкото си битие и мизерното живуркане“. Със свое мнение за случилото се се включва и тогавашният председател на ДАБ Николай Чирпанлиев: „Село Розово се вписа в картата на европейската ксенофобия“. От друга страна, бързо избухналата на политическата сцена супернова Николай Бареков, понесен на крилете на предизборната си кампания за европейски парламент, посещава селото: „Дойдох на място, за да изслушам хората, и съм дълбоко възмутен от две неща – от поведението на българските политици и от мълчанието на правителството. Вина имат и медиите – не може да се лепят етикети на хората, че са ксенофоби“. Към политическите коментари по темата се включва и зам.-председателят на „Атака“ Десислав Чуколов, цитиран от „Дневник“: „Естествено, че ще ги изгонят, разбира се. Какво, да ги гледат и да ги дундуркат ли? С шутове трябва да ги изгонят. И от България трябва да ги изгонят“.

Теодора Георгиева разказва, че след събитията е срещала хора в селото, които са ѝ се оплаквали „Изкараха ни чудовища“, но не само това: „Говорих с една майка, която сподели, че учителката по история е казала на детето ѝ „Не ви ли е срам, че изгонихте сирийците?“. Не може на едно дете втори клас да му кажеш такова нещо, смята Георгиева. Христо Христов е сигурен, че и до ден днешен розовци таят неприятните спомени: „Влязохме в новините, в устите на цяла България, заковаха ни на стълба на позора и започнаха да ни сочат с пръст. С най-различни епитети ни наричаха. А нямаха право, защото всичко стана толкова бързо и се разви толкова мълниеносно… Истината е, че нещата не бяха такива, каквито ги показаха. Всеки един от селото знаеше, че има деца, че тези хора не са дошли тук ей така, доброволно – те просто бягат от войната. Но така, както ни поднесоха информацията, че и други селища са правили барикади и не са допускали сирийци, изведнъж и в това село се образува нещо като организация“.

Христо е прав, че нещата се развиват мълниеносно – за по-малко от три дни. Но отзвукът от тях кънти още известно време. Големите медии, позакъснели с новините от Розово и успели да прихванат репортажите на местните телевизии, продължават с темата. В центъра на събитията остава кметът на селото Теодора Георгиева. „Тормозът, който изживях аз и моето семейство след това, продължи малко повече от три дни. Оставям телефонния терор, защото той беше непрестанен. Извървяха се всички телевизии. Няма да казвам от коя телевизия стояха до 22 часа пред вкъщи и сутринта от 6:30. Нито можах да се прибера до 22 часа вкъщи, нито сутринта успях да си заведа децата на градина и на училище“, спомня си Теодора. Към онзи момент тя отказва да дава интервюта, след като случаят е приключен, защото не би искала да се продължава с бъркането в раната и с настройването на обществото срещу Розово. „За три дни достатъчно помия се изля върху населението, за да допусна още поне три дни да се говори. Ако бях дала ново интервю, дотам щеше да се стигне.“

Днес селото е спокойно, но според Христо местното население и сега няма да допусне бежанци: „Няма да могат да се пригодят към тукашните условия. Няма работа за тях, няма училище, няма джамия. Те оттук заминаха за Крън. Там има джамия. Трябва за тях и джамия ли да се прави? Според мен няма да бъдат добре дошли“. Кметът на селото смята, че въпреки всичко няма причина Розово да не приеме бежанци, ако властите си свършат работата, както трябва, и подготвят населението предварително. Тя споделя и съжалението си, че събитията са се развили по такъв начин: „Не ми стана приятно от агресивното поведение и епитетите, които използваха някои хора. Трябваше да бъдат малко по-сдържани. Някои от епитетите бяха твърде цветущи и не бяха на място. Ето за това мога да кажа, че съжалявам много, защото всички сме хора на тази земя“. В цялата суматоха въпросът на 13-годишната Ивелина Станчева, зададен в репортаж на телевизия Стара Загора, звучеше най-мъдро и смислено: „Ако хората са добри, какво пречи да са тук?“. Ето това може би е единственият отговор, който трябва да се търси. Останалото е пропаганда, политически размествания и опити хората да бъдат вкарани в модел на поведение, който не им е присъщ.

* * *

За съжаление, само няколко месеца след събитията в Розово България осъмна с родителския бунт на жителите на община Ковачевци, които протестираха срещу записването на деца-бежанци в единственото останало в района училище – това в село Калище. Тук настроенията срещу жителите на селото от страна на обществото бяха още по-изострени и местните хора бяха обвинени в най-големия грях – отказ да помогнат на деца в беда. Кметът на Ковачевци заедно с директорката на училището получават призовки, за да се явят пред Комисията за защита от дискриминация. Започва разследване и се повдига обвинение.

Бариерата пред Детския екологичен комплекс в Ковачевци,

която, макар и вдигната, спира всички

В крайна сметка ДАБ заедно с Районния инспекторат по образование в Перник решават да насочат децата към друго училище в региона. Разбира се, нещата не приключват така. Медийните изяви, коментарите и соченето с пръст между хора и институции продължава. Започва прехвърляне на топката чия е вината за случилото се. А то е следното: едни деца, онези чуждите, са нежелани, Защото родителите на нашите деца се страхуват да не би да са заразни и да не би да пречат на обучението. Това се видя, от една страна. От друга, се оказа, че има някои неща, които медийната история пропуска просто защото започва от края вместо от началото. А то се оказва година по-рано от злополучния 15 септември 2014.

През есента на 2013 година кметът на община Ковачевци Васил Станимиров научава от местни журналисти, че към селото пътуват автобуси с бежанци, които ще бъдат настанени в Детския екологичен комплекс, намиращ се там. Той успява да говори с тогавашния председател на ДАБ: „Г-н Чирпанлиев се обади и каза, че държавата е в много трудна ситуация. Помоли да не правим бунтове и да не пречим на хората, защото те трябва да живеят някъде, а не могат да ги настанят в това, което дадоха по телевизията в Харманли – в палатки и в мизерия. Увери ни, че това е някакъв вариант да спаси положението за зимните месеци. И от тази гледна точка жителите на Ковачевци дадоха своето гостоприемство“.

Денят е петък и вече преваля. Въпреки това местната управа успява да създаде организация за посрещането на бежанците. „Знаехме, че тези хора ще дойдат вероятно гладни и на другия ден ще тръгнат да пазаруват. На всички магазини на територията на Ковачевци казахме, че трябва да поръчат повече хляб и хранителни стоки, за да не би да остане местното население без храна и да се получи някакво вълнение. С хората, които са малко по-негативно настроени, проведохме разговор още в същия ден. Казахме, че ще бъдат настанени временно и че не трябва да имаме проблем с тях“, разказва Васил Станимиров. В следващите дни той успява да се срещне с отговорника за настаняването от страна на ДАБ и задава резонния въпрос „Защо не ни уведомихте навреме, за да се подготвим?“. Отговорът е същият като в Телиш: „Ако ви бяхме казали, нямаше да може да ви изненадаме и да вкараме хората вътре“. Надлъгването на държавата със собствени те ѝ граждани е жалка картинка. Общината обаче успява да се мобилизира и местните хора се въздържат от протести. Така започва съжителството на бежанците с населението в Ковачевци. Не само че няма бунтове, ами се оказва, че местните жители и управата са най-големите благодетели на центъра особено в първите дни, когато, както казва кметът, „положението е много зле“, защото няма достатъчно храна, а населението започва да събира помощи. После един по един се занизват проблеми от най-различно естество – от една страна, за бежанците, от друга – за общината. Първите не могат да обменят валутата, с която разполагат, за да пазаруват, защото на територията на общината няма чейндж бюро. Проблем се оказва и настаняването в болница, защото не разбират езика и няма как да се приберат до селото, след като бъдат изписани. Кметът разказва, че местни хора са ходели до Перник с личните си коли, за да прибират бежанци, излизащи от болницата. Общинската управа пък се сблъсква с няколко съществени проблема, които никой не е предвидил. Един от тях се оказва сметката за ток. „Всичко се хвана на нашия гръб. Ние имаме бюджет и всяка година правим разстановка колко пари да отидат за улично осветление, за детски градини, за социални домове, за патронажа и т. н. Когато дойдоха бежанците, се наложи да увеличим уличното осветление. То стана денонощно, за което изразходихме много средства. И всички обещания, че ще бъдат дадени допълнително някакви пари за електроенергията, останаха напразни. Спомням си и един случай, в който ни донесоха писмо от РЗИ, че в лагера има човек, болен от малария, и трябва да напръскаме цялата община против комари. И аз пиша писмо и до министъра на финансите, и до Министерския съвет, и до здравеопазването, и до Държавната агенция за бежанците. Отговорът беше, че те ще си изпръскат двора на комплекса, а ние, понеже сме си имали бюджет, да сме си пръскали всичко останало за наша сметка.“ И това се преглъща и местните хора все пак успяват да останат в добри отношения с настанените в Детския екологичен комплекс бежанци. „Участваха в нашия живот без проблем – казва кметът и добавя: – в този период, до септември месец, мен ме водеха като мечка на панаир да показват колко сме гостоприемни и как може да съжителстват местната власт и бежанците.“

Проблемът идва, когато става ясно, че 12 деца на бежанци трябва да бъдат записани в училището в село Калище. „Едно от най-важните неща за общинската администрация и най-вече за мен като кмет е да запазим основното училище в село Калище. Полагаме доста усилия, за да може да го задържим, и водим разговори с всеки един родител, агитирайки го да запише децата си тук“, споделя Васил Станимиров. И тъй като броят деца, учещи в Калище, е много малък, всяко отписано дете означава затваряне на учебното заведение. Когато в началото на септември 2014 година родителите разбират, че заедно с местните деца учебната година ще започнат и деца от лагера, някои от тях заявяват категорично, че няма да допуснат подобно нещо. Кметът е убеден, че ако е имал достатъчно време да предупреди хората и да им обясни всичко по такъв начин, че те да проявят разбиране, вероятността да се стигне до събитията от следващите дни би била много по-малка. Интересното в случая е, че общинската управа се е опитала да се осведоми относно образованието на децата-бежанци още при настаняването на семействата в лагера. Отговорът от представителя на ДАБ според официалния протокол от заседание на общинския съвет на Ковачевци е бил следният: „Вероятността да останат тук е малка. Те имат роднини на Запад“. Тук е и основното разминаване в официалната информация от институциите и това, което разказва кметът. Според ДАБ директорката на училището и местната управа са били предварително информирани, че има деца, които трябва да влязат в класните стаи на 15 септември. Според кмета това не е така и освен всичко друго децата не може да бъдат записани, защото не са положили съответния изпит по български език, което пречи да се определи в кой клас трябва да бъдат записани. Междувременно се свиква извънредно събрание на общинския съвет на Ковачевци, на което присъстват и представители на Регионалния инспекторат по образованието – Перник, г-жа Коконова и г-жа Божичкова. Ваня Коконова заявява, че децата са общо 12, от които седем за първи клас, едно за пети, едно за седми, а три са без документи и не се знае в кой клас трябва да бъдат записани. Оказва се още, че госпожа Божичкова не е работила по интеграцията на тези деца и все още не е наясно как ще се случи тя. А това е едно от най-големите притеснения на местните жители: ако в първи клас има две българчета и пет деца бежанци, кой кого ще интегрира.

Протестите на родителите продължават не повече от ден и е пресилено да бъдат наричани „протести“, смята Васил Станимиров. Малко повече обаче продължават коментарите по темата, циркулиращи в медиите. Кметът предполага, че цялата история се раздухва по този грозен начин, за да бъде отклонено общественото внимание от институциите, които не са си свършили работата, и добавя: „Както ги приехме първоначално, така щяхме да приемем и децата. Ами те са деца… Те са деца като нашите деца. В цялата тази ситуация на мен дори ми беше жал за тях. Никой от децата или учителите не е бил против. Единственото, което искахме, е да се изпълнят нормативните документи, за да не се пречи на учебния процес“. Заради невъзможност да обяснят същината на проблема, заради преекспонирането на медийно вкусния конфликт, заради личното отношение към различния, другия, чуждия, което всеки пази в себе си, истинските мотиви на родителското недоволство в Калище не успяха да станат ясни. Потвърди се обаче притеснителният факт, че държавата не работи добре и това ѝ създава много повече проблеми, отколкото може да реши.

До извода, че държавата не се справя и поставя хората едни срещу други без тяхно желание, са достигнали жителите на Телиш, Розово и Ковачевци. И в трите села днес животът си върви по старому. Или поне така си мисли външният човек, когато бъде посрещнат с отворени обятия от тези иначе така „негостоприемни“ хора. Освен гостоприемството обаче той би могъл да забележи и иронията във всяка от трите истории: в Телиш бягащите от война трябваше да бъдат посрещнати във военно поделение и в регион, пълен с бивши военни; в Розово скандиращите „България за българите“ изкарват поминъка си от маслодайната роза, дошла именно от Сирия, или са заети в производството на местните военни заводи, които официално не изнасят оръжия за Близкия изток, но кой знае; в Ковачевци децата бежанци са приети в Детския екологичен комплекс, но не успяват да бъдат приети в училището, макар местните им връстници да са прекарали лятото в игри с някои от тях. Може би има още какво да се добави. А може би трябва да спрем да говорим по темата. Или поне да сменим начина, по който го правим. В противен случай сме обречени събудените от страха Телиш, Розово и Калище да се повтарят постоянно. Друг е въпросът дали това не е целта.

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 40-57

Боряна Телбис е българска журналистка и авторка на многобройни репортажи за различни български издания – печатни и онлайн – между които „Капитал“, „Жената днес“, „Sofia Live“ и др. Заедно с Фелия Барух тя е една от авторките на проекта „Непознатият друг“, части от от който ви предлагаме в „Либерален преглед“.

Ислямът и жените на Балканите

Автор(и): Ина Мерджанова

Откъс от главата „Ислямът и жените на Балканите“ на книгата „Мюсюлманските общности на Баланите: посткомунистически трансформации“, публикувана от издателство „Критика и хуманизъм“, 2016, в превод от английския оригинал „Rediscovering the Umma: Muslims in the Balkans between Nationalism and Transnationalism“ (Oxford University Press, 2013).

Книгата „Мюсюлманските общности на Балканите: посткомунистически трансформации“ анализира мястото и ролята на исляма в процесите на национално изграждане на Балканите след разпадането на Османската империя, по време на социализма и след 1989 г.

Фокусът е върху структурните и културните преобразувания на мюсюлманските общности след края на Студената война. Това е време, когато мюсюлманите предоговарят своето място и преутвърждават своите ислямски идентичности в секуларни юридически и нормативни контексти, в повечето случаи – като малцинства в общества с преобладаващо християнско население.

Книгата разглежда влиянието на сложен комплекс от национални и транснационални, локални и глобални фактори върху трансформацията на мюсюлманските общности в региона, както и променящите се статус и роля на жените мюсюлманки. Тя оспорва представянето на исляма и мюсюлманите като чужди на Европа, което пренебрегва факта, че югоизточната ѝ част е дом на значителни местни мюсюлмански населения и на общества, които са развили определени модели на съсъществуване на културните различия.

Посткомунистическите процеси на Балканите водят до значителни промени в ролите и мястото на жените мюсюлманки както в самите мюсюлмански общности, така и в обществото като цяло. Както вече посочих в предишната глава, въпреки мощните секуларизационни процеси и свързаната с тях трансформация на религиозните институции, лидерските структури, религиозните практики и нивата на обвързаност с религиозните традиции, религията остава значим културен фактор и идентификационна характеристика на Балканите. Нещо повече, религиозните възгледи продължават да оказват значително въздействие върху отношенията между половете. Редица емпирични изследвания в региона отчитат ниски показатели на участие и представеност на жените в публичния и политическия живот и това често е свързано с устойчиви патриархални социални норми и ценности, базирани на религиозни учения и практики.[133] Тези заключения съвпадат с анализа на по-мащабни изследвания като например анализа на Ингелхарт и Норис на изследванията на световните и на европейските ценности (World Values & European Values Surveys) за периода 1995-2001 г. Според този анализ, освен структурните процеси, културните фактори, и особено религиозните възгледи, играят важна роля за равенството между половете в различните общества.[134]

При все това аз далеч не твърдя, че позицията на жените мюсюлманки на Балканите днес се определя основно от исляма. Както навсякъде по света, фактори като социална класа, образование, възраст и местоживеене (град, село) обуславят до голяма степен ролята и общественото положение на жените.

Важно е да се има предвид, както подчертават Айкелман и Пискатори, че „периоди на бързи икономически и политически промени придават нови значения на разбиранията и традициите в обществото“[135]. Неизменно във време на промени ролята на жената заема централно място в дискурсивните усилия за ново интерпретиране и дефиниране на социалните норми и референтни рамки. Нещо повече, в днешния контекст на безпрецедентно фокусиране върху всичко, свързано с исляма, въпросът за „жените мюсюлманки“ е превърнат в символна арена за идеологически дебати и сред мюсюлмани, и сред немюсюлмани. Мириам Кук предлага неологизма женамюсюлманка, който насочва вниманието към появата на нова идентификация. Тази идентификация обединява религия и пол, като в същото време пренебрегва национални, етнически, културни и исторически разлики. Както се изразява Кук:

Толкава прекомерно е вниманието към жените мюсюлманки днес, че забулени или дори незабулени, за жените вече не се мисли като за индивиди; те са превърнати колективно в женамюсюлманка… Тази идентификация е създадена за мюсюлманките от външни сили, било то немюсюлмани или ислямисти. Женатамюсюлманка очертава граница между „нас“ и „тях“. Като жени, мюсюлманките са едновременно аутсайдери и инсайдери в мюсюлманските общности, където принадлежността им е все повече свързвана с идеята за булото. Като мюсюлманки те постоянно предоговарят културните роли на аутсайдера и инсайдера в малцинствените мюсюлмански общества.[136]

Може да се твърди, че погрешните представи за исляма често са доминирани от акцент върху статуса на жените. Нерядко мюсюлманките биват представени по есенциалистки и неисторически начин, пренебрегващ факта, че ролята им се е променила драматично във времето, и особено през XX в., в резултат на икономически и политически процеси. Мюсюлманските общества навсякъде по света преминават през процеси на урбанизция и модернизация, които предоставят на жените нови възможности за обучение и работа. Появата на международни феминистични движения и на дискурси за универсалността на правата на човека със специален акцент върху правата на жените също имат значителен и комплексен принос за тези развития.

В историята на исляма дискусиите и дефинициите относно ролята и положението на жените в мюсюлманското общество са прерогатив на мъжете. През последните десетилетия обаче жените мюсюлманки изразяват все по-уверено своите позиции, встъпват в публични дебати и се ориентират ловко сред множество дискурсивни репрезентации на половете.

За разлика от значителната по обем и все по-нарастваща литература за жените и исляма в различни места по света, студиите за жените мюсюлманки на Балканите се броят на пръсти, като изключим публикациите за жените като жертви на войните в Югославия през 90-те години на XX в.[137] Променящите се статус и роля на жените в мюсюлмански общности на Балканите са обект на сравнително малко изследвания, с няколко изключения. Тук трябва да споменем три задълбочени етнографски студии: на Тоне Бринга за ролята на селските жени за запазване на културата и на религиозната идентичност в Босна; на Корнелия Сорабжи за преоткриването на исляма от жените в градски условия в контекста на утвърждаването на тяхната етническа идентичност в Босна и на Кристен Годси за социалните и икономически фактори, които допринасят за разпространението на нови форми на религиозни практики и на роли на жените сред помаците в посткомунистическа България.[138] Позовавайки се на тези изследвания и на личните си наблюдения от няколко години работа на терен и множество разговори с жени, които са активни в отделните мюсюлмански общности на Балканите, в тази глава аз обсъждам влиянието на трансформациите на исляма преди и след 1989 г. върху жените. След кратък исторически преглед на променящото се положение и роли на жените мюсюлманки на Балканите аз разглеждам тяхното място и роля в семейството, религиозното образование и публичната сфера, спирайки се на забрадката като централен въпрос при дебатите относно исляма и жените. Признавайки, че „ислямът и жените на Балканите“ е обхватна и предизвикателна тема, която заслужава отделно изследване (или по-скоро изследвания) и че моето обсъждане в тази кратка глава е по-скоро обобщение, отколкото подробен анализ, аз все пак реших, че е важно да започна разговор, който да постави във фокус специфични за жените развития в различните мюсюлмански общности в региона.

Балканският контекст

Дискусиите относно жените и исляма на Балканите са често повлияни от по-широкия контекст на несекващо конструиране на исляма и мюсюлманите като „други“ от страна на националистическите идеологии и практики. Материалното и нормативно отделяне на модерните балкански държави от Османската империя съдържа експлицитен, идеологически антиислямски акцент, който се проявява както в рестриктивни социални и политически практики към мюсюлманските малцинства, така и в непрестанно определяне на мюсюлманите като „други“. Разбира се, понятията за нация са по принцип различно ориентирани по отношение на жените и на мъжете, а „конструкциите на националността включват специфични понятия за женска и за мъжка природа“[139]. Впоследствие дефинирането на мюсюлманите като „други“ е особено отчетливо по отношение на жените. Мюсюлманките, „малцинство в малцинството“[140], са обект на двойна маргинализация: веднъж като жени в доминирани от патриархални порядки общества и втори път, като мюсюлмани в общества с трайни антимюсюлмански настроения.

Независимо от модернизацията на постосманските общества на Балканите, преобладаващите патриархални властови структури и културни практики възпрепятстват еманципацията на жените. Въпреки многобройните новосъздадени образователни институции, които имат за цел да ускорят модернизацията на обществата, нивата на неграмотност сред жените остават много високи. Едва радикалните модернизационни мерки на авторитарните комунистически режими успяват да ликвидират неграмотността сред жените и да въведат пълни гласоподавателни права за всички жени. Във всеки случай местното население не възприема непременно като насилствени мерките за масово ограмотяване и задължително образование и много жени мюсюлманки ценят възможността да завършат училище и да работят извън селското стопанство.[141]

Преди да бъдат закрити, шариатските съдилища се занимават с решаването на въпроси, свързани със семейното право, като брак, наследство и др., а жените са подчинени на мъжете, въпреки че определени практики като полигамия и брак между братовчеди, които са разрешени от шариатското право, са редки в региона. Трябва да се отбележи, че и след отменянето на религиозното законодателство, което става в Албания още през 1928 г., а в Югославия през 1946 г.[142], неговото влияние върху ценностите и нагласите на мюсюлманите не изчезва напълно.[143] Много жени обаче виждат отменянето му като ключов момент в утвърждаване на техните права и позиции в обществото. Както споделиха няколко от жените, които интервюирах (всичките практикуващи мюсюлманки), това е „едно от позитивните нововъведения на комунизма“.

Процесите на ускорена индустриализация и модернизация след Втората световна война изискват все повече работна сила; жените са масово ангажирани в строителството на комунизма и тяхната роля вече не се ограничава до дома и отглеждането на децата.[144] Новото законодателство утвърждава равенството между половете и насърчава участието и професионалната реализация на жените, въпреки че те продължават да бъдат сравнително слабо представени в политическата сфера. Ускорената секуларизация и масовото образование намаляват значително различията между мюсюлманките и немюсюлманките. Важен фактор за тази социална хомогенизация е специалното внимание, което комунистическите режими отделят на положението на жените мюсюлманки, тъй като ги възприемат като жертви на няколко вида експлоатация. Поставени в категорията „краен пролетариат“[145], жените мюсюлманки са подложени на специални мерки за еманципация. Особено се набляга на премахването на забрадката, като тази стъпка се разглежда като „мерило за успех по пътя към социализма и към изграждането на хомогенна нация“[146].

Разбира се, комунистическият строй е пълен с противоречия. Авторитарната държава се базира на надмощието на мъжа (рутинно представено чрез партийното лидерство, състоящо се почти без изключение от мъже) и на патерналистичното отношение към всички нейни граждани, и мъже, и жени.[147] Въпреки въведеното равенство между половете, дълбоко вкоренените патриархални нагласи продължават да действат, като се проявяват особено в сферата на семейния живот, при разпределението на ролите и отговорностите в семейството.[148] Жените продължават да носят главната отговорност за домакинската работа и за отглеждането на децата, като в същото време работят на пълен договор извън семейството и допринасят към семейния бюджет.

Падането на комунистическите режими създава условия за завръщането на религията в публичната сфера. Връзката между национални и религиозни идентичности в региона допълнително засилва религиозните влияния в посткомунистическите общества, доминирани от националистически дискурси и практики. Едва ли е изненадващо, че статусът и ролята на жените са предефинирани според набиращите скорост националистически проекти, подкрепяни от религиозни идеологии, както ислямски, така и християнски. В този контекст традиционните роли на жените са акцентирани навсякъде в региона. Религиозни служители и политици националисти подчертават, че главната отговорност на жените са задълженията им като майки и съпруги, като биологически и културни възпроизводители на общността. В същото време участието на жените в публичния живот, и особено в политическата сфера на управление, намалява значително.[149] Маргинализацията на жените след падането на комунизма включва по-ограничен достъп до пазара на труда, повишена опасност да станат жертви на престъпление, загуба на семейно ориентирано социално подпомагане и рязък спад на и без това ниското им парламентарно участие.[150]

Кръвопролитните конфликти в бивша Югославия прибавят нови травми към предизвикателствата на процесите на демократизация и засилват допълнително посткомунистическото маскулинизиране на културата.[151] Жените мюсюлманки са особено засегнати, понеже войните в Босна и Косово вземат най-много жертви сред мюсюлманското население. Статистиките показват, че жените и децата са много по-засегнати от мъжете войници (85 % от хората, пострадали от войната, са цивилни, основно жени и деца; в Босна 20 000 жени са изнасилени).

Негативното влияние на посткомунистическите процеси върху положението на жените върви успоредно с активното участие на жените в живота на религиозните общности след възстановяването на свободното практикуване на религията. След 1989 г. жените участват активно в различни културни, хуманитарни и образователни инициативи, особени след като религиозните училища отварят отново врати и им позволяват да изучават богословски науки наред с мъжете. И все пак засиленото присъствие на религията в посткомунистическите общества има различно въздействие сред мъжете и сред жените. Новите възможности за активно участие на жените в живота на религиозните общности не променят значително техните традиционни роли. Жените и в мюсюлманските, и в християнските общности не са допускани до участие в съответните управителни органи и биват възпрепятствани по различни начини да заемат преподавателски длъжности в институциите за висше религиозно образование.

[…]

Булото[152]

Мюсюлманското було носи огромен символен потенциал. То може да бъде интерпретирано като знак за висока нравственост и богоотдаденост, но също и като индикатор за женското подчинение и изостаналост. Поради символната му натовареност (Салваторе говори за „иконичната сила на булото“[153]), то често бива превръщано в арена за съревноваващи се дискурси за ролята и мястото на жената, чрез които властовите отношения в едно общество биват изразявани и преструктурирани. Булото може да бъде централен въпрос в западни дискурси за правата на човека и за равенството на жените, както и в ислямски дискурси за правата на човека и за свободата на религиозно себеизразяване сред жените; то може да се превърне във фокус на модернизиращи националистически проекти, както и на опити за реислямизация на обществото.

Дебатите относно забулването на жените на Балканите започват в края на XIX в., когато Османската империя започва да се разпада. До края на Първата световна война активното участие на жените мюсюлманки в обществото е ограничено от широко разпространени възприятия за ролите на мъжа и на жената, които са базирани на патриархални структури и са подкрепяни от религиозни вярвания. Тези дебати се водят основно от мъже, в контекста на борби за надмощие между модернизиращите се мюсюлмански елити и консервативните религиозни кръгове.

В периода между двете световни войни споровете се разгорещяват. Модернизаторите призовават за разбулване и образование на момичетата и жените, както и за системни мерки за тяхното участие в публичния и в социалния живот. Консерваторите се опитват да ограничат жените в рамките на техните традиционни роли в домакинството. Някои автори и участници в тези дебати интерпретират ислямските норми по начин, който разрешава разбулването на жените и тяхното участие в публичната сфера.

През 20-те години на XX в. реформистите, които оглавяват Ислямската общност в Албания, призовават за реорганизиране на Общността, реформиране на религиозните училища и премахване на булото.[154] Държавната забрана за покриване на лицето е предназначена да илюстрира символично модернизацията и западния модел, който следва Албания, както и да насърчи участието на жените в социалноикономическия живот на нацията. Въпреки че водачът на Ислямската общност заявява, че ислямът не забранява на жените да откриват лицата си, масовото противопоставяне на разбулването не позволява цялостното въвеждане на държавната политика по този въпрос.[155]

В Македония либералното отношение към булото от страна на реформистите в медресето „Крал Александър“ в Скопие ги прави доста непопулярни сред местното население, докато традиционалистки настроените улеми в медресето „Медда“ упорито продължават да защитават булото дори през първите години на комунистическия режим (и някои от тях попадат в затвора заради тази своя позиция).[156]

В Босна, въпреки че водачът на Ислямската общност Джемалудин Латич и реформисткият кръг около него твърдят, че жените могат да се разбулят при определени условия, Конгресът на мюсюлманите интелектуалци, проведен през 1928 г. в Сараево, подчертава, че жените трябва да бъдат образовани, а не разбулени, а през 1939 г. Ислямската общност официално порицава жените, които се разбулват.[157]

След установяването на комунистическите режими кампаниите за премахване на забрадката целят да насърчат участието на жените в публичния и в икономическия живот. Управляващите организират ограмотителни класове за жените и подкрепят създаването на женски асоциации, които улесняват разпространяването на комунистическата идеология, наблягайки на равенството между мъжете и жените като част от класовата борба. За пръв път жените вземат участие в дебатите за тяхната еманципация.

В Югославия традиционното за мюсюлманите облекло е забранено през 1950 г. „с цел премахването на вековните традиции на потискане на женското население“, според официалния изказ на Комунистическата партия.[158] В България забрадката се възприема като пречка за националната интеграция и прогреса на комунизма и често служи като символ за лоялност или нелоялност към новия строй.[159] Така наречената „културна революция“ от 1958-1960 г. атакува директно специфичните за мюсюлманките дрехи, макар че официално държавно постановление, забраняващо традиционното мюсюлманско облекло, е обнародвано едва през 1984 г. в рамките на кампанията за българизация на турското население в страната. При все това забрадката не е отменена напълно в селата, където и мюсюлманки, и християнки продължават да я използват.

С намаляването на комунистическия натиск върху религията в Югославия след края на 60-те и особено през 80-те години на XX в. някои от мюсюлманките в градовете започват отново да носят забрадка. Особено в Босна процесът на ислямско възраждане е тясно преплетен с конструирането на етнонационална идентичност и протича още по-засилено по време на войната и непосредствено след нея, както показва и цитираното по-горе изследване на Сорабжи.

Забрадката в местата след военен конфликт като Босна понякога се разглежда като наследство от времето на войната, когато босненските мюсюлмани получават помощи от ислямски държави и са съответно приканвани да съблюдават ислямските закони. Както посочва Жером Белион-Журдан, раздаването на помощи на жените зависи от това, дали носят ислямската забрадка, въпреки че самите хуманитарни организации отричат да са имали подобен подход.[160] Една 45-годишна жена от град Тузла, разположен в Северна Босна, посочва в интервю, че забрадката не е била въпрос на избор за нея и двете ѝ дъщери, след като съпругът ѝ е убит в Сребреница (през юли 1995 г. над 8000 мъже и момчета мюсюлмани са избити в Сребреница от поделения на армията на босненските сърби под командването на генерал Ратко Младич) и тя остава да отглежда сама четирите им деца. „Помощите, които получавам, ни стигат да живеем сносно, но аз трябва да съблюдавам религиозните закони. Моите дъщери посещават религиозно училище, а синовете ми ще следват безплатно в Сараево или в някоя голяма мюсюлманска страна.“[161]

Историята на тази жена илюстрира как хуманитарните помощи, получавани от определени ислямски фондации, пристигат заедно със специфични условия и имат за цел да осъществят проектите на тези фондации за реислямизиране на местните мюсюлмани, както вече стана дума във втора глава. Слуховете, че жените, които започват да покриват главите си, получават ежемесечни помощи от „арабите“, са неизменно трудни за потвърждаване, макар че често се появяват в различни медийни репортажи не само за Босна, но и за други места в региона. Аз самата чух няколко подобни истории от местни мюсюлмани на различни места на Балканите.[162] И все пак няма съмнение, че днес за огромното мнозинство от жените, които покриват главите си, това е въпрос на личен избор, израз на вяра и идентичност.

В по-голямата си част практикуващите исляма жени на Балканите носят цветни хиджаби, подобни на разпространените в Турция, Палестина и Египет; пълното покриване на лицето под формата на никаб или бурка е по-скоро изключение. Мнозинството от мюсюлманките не покриват главата си и не се различават от немюсюлманките.[163]

По време на един организиран от мен през 2009 г. междурелигиозен семинар „Младежта и междурелигиозният диалог“ в хърватския град Осиек участниците мюсюлмани ни поканиха в местния ислямски молитвен дом (в града няма действаща джамия). Когато пристигнахме, нашите домакини ни раздадоха няколко брошури на хърватски език, една от които беше посветена на значението и важността на хиджаба. Текстът беше преведен от арабски и публикуван през 1993 г. (тоест в разгара на войната в Босна) от Катарския комитет за подпомагане на сираците. Малката книжка беше организирана в стандартния формат на въпроси и отговори, обяснявайки на читателите, че мюсюлманката трябва да носи хиджаб, за да се различава от немюсюлманките, за да бъде предпазена от злини, неморалност и изкушения (особено ако е красива); за да предотврати „фитна“ (смут) в общността, но също и за да се отличава от мъжете, тъй като носенето на мъжки дрехи от жени също може да доведе до фитна. Книжката посочваше, че хиджабът трябва да е скромна дреха, покриваща цялото тяло с изключение на лицето и ръцете; той не трябва да е нито красив, нито пъстроцветен, нито парфюмиран. Хиджабът трябва да е непрозрачен и да пада свободно около тялото. Текстът завършваше с призив към жените да си отговорят сами на въпроса дали трябва да носят хиджаб.

След срещата поговорих с местния имам за живота на мюсюлманите в Осиек и той ми каза, между другото, че мненията, изразени в книжката за хиджаба, са спорни и не съответстват на „местната традиция“. На моя въпрос, защо тогава книжката беше раздадена на участниците в семинара, той подчерта, че не той, а нашите млади домакини са ни я раздали. Очевидно имамът се беше въздържал да се противопостави на ентусиазма на младите хора да ни представят исляма възможно най-подробно, но в същото време искаше да ме предпази от добиването на погрешни впечатления за местните ислямски обичаи. Сякаш за да опровергаят предписанията на книжката, младите хора, които ни я раздадоха, съвсем не следваха предписанията ѝ: момичетата мюсюлманки покриха главите си едва когато влязохме в молитвения дом, а в юлската жега навън бяха облечени в тениски и къси шорти.

В Косово булото е силно проблематизирано в епохата на засилващо се изграждане на национална държава. Както посочва Красники, съвременните албански политици в Косово се опитват да предефинират националната идентичност като модерна, западна и европейска чрез отхвърляне на исляма, което е специфично при мъжете и при жените.[164] Този стремеж към западна себеидентификация получава комични измерения през 2003 г., когато делегация от високопоставени държавни служители от Косово потегля за спонсорирана от Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ) работна среща в Германия. Жената преводач на групата, косовска албанка, която работи за ОССЕ, настоява да пътува с хиджаб. Делегацията, състояща се изключително от мъже, възприема това настояване като криещо опасност да създаде „фалшива“ представа за албанската нация като изостанала, ориенталска и ислямистка, и поради това като потенциално вредно за националния имидж. Когато жената отказва да отстъпи, делегацията отменя пътуването си, за да предотврати появяването си в Европа в компанията на забрадена албанка. Събитието предизвиква бурни дебати в Косово, като различни страни го използват, за да предявяват специфични искания. Някои членове на делегацията твърдят, че нямат нищо напротив, ако жените носят забрадки у дома си, но смятат за неподходяща появата със забрадка на публично място. Те очевидно се опитват да лансират разбиране за религията като стриктно частна практика, допустима единствено зад стените на дома, независимо че това виждане е противоположно на ислямското изискване към жените да покриват главите си на публични места. Един западен говорител на ОССЕ, на свой ред, защитава носещата забрадка преводачка, като се позова на правата на човека и на свободата на вероизповеданието, докато различни религиозни групи използват „инцидента“, за да настояват за повече място за религията в социалния и политическия живот.[165]

Забрадки и мюфтии: един пример от България

Както вече стана дума, забрадката може да се превърне в арена за водене както на борби за надмощие и за предефиниране на отношенията между мюсюлманите и държавата, така и на борби за власт сред самите мюсюлмани. За това могат са бъдат посочени редица примери, тук ще разгледам един от България. През лятото на 2010 г. се разрази обществен спор дали на мюсюлманките да бъде разрешено да носят забрадки на паспортните си снимки, в който се включиха ислямски лидери, журналисти, политици. Спорът беше свързан с въвеждането на паспорти с биометрични данни в съответствие с изискванията на Европейския съюз, към който България се присъедини през 2007 г. Изискванията не включваха изрична забрана на паспортни снимки със забрадки, но уточняваха, че трябва да се виждат добре лицето, ушите и най-малко един сантиметър от косата на сниманото лице. Лидерите на мюсюлманското вероизповедание обявиха това изискване за противоречащо на религиозните правила жените мюсюлманки да покриват цялото си тяло с изключение на лицето и ръцете до китките.

Пръв постави въпроса Неджми Дъбов, мюфтия на Смолянския район в Южна България, където е концентрирано значително помашко население. Той отправи изискване към регионалното полицейско поделение в Смолян да позволи на мюсюлманките да се снимат за новите паспорти със забрадки, което впоследствие беше подкрепено от Главното мюфтийство. Последва широк обществен дебат.

Този случай не беше първият, при който забрадката разбуни емоции в публичната сфера. През 2006 г. на две ученички мюсюлманки от същия район беше забранено да посещават забрадени занятията в тяхното училище, понеже това противоречало на задължителните униформи в това училище. Една ислямска неправителствена организация изпрати оплакване пред Националната комисия за защита от дискриминация, но последната отхвърли жалбата, позовавайки се на принципа за равенство на половете.

Новият спор за паспортните снимки обаче не беше просто подемане на стар дебат. Той се разрази по време на дълбока криза в мюсюлманското вероизповедание след решението на Върховния касационен съд от 12 май 2010 г. да заличи регистрацията на настоящото Главно мюфтийство, ръководено от Мустафа Алиш Хаджи, в полза на неговия съперник Недим Генджев. Генджев е избран за пръв път за главен мюфтия през 1988 г., във време на смут и стрес сред турските граждани на страната, които бяха принудени в средата на 80-те години на XX в. да сменят своите турско-арабски имена с български след проведени преди това подобни насилствени кампании сред помаците и ромите. Поради сътрудничеството си с комунистическия режим Генджев е смятан за противоречива фигура, неподходяща да ръководи мюсюлманите. Въпреки това той продължава да води борба за поста главен мюфтия.

Тук трябва да отбележим, че въпреки че Конституцията от 1991 г. регламентира отделяне на религията от държавата и забранява използването на религиозните общности и институции за политически цели, държавата на практика упражнява контрол върху делата на религиозните общности в България чрез регистрацията на техните управленски органи. Върху избора на лидери на мюсюлманското вероизповедание оказва натиск и партията, която представя турското и другите мюсюлмански малцинства в страната, Движението за права и свободи, което се противопоставя категорично на номинацията на Генджев. Спорът за поста главен мюфтия започва да се надига в началото на 90-те години на XX в. Сменящите се правителства регистрират съперничещи си лидери, което води до разделения сред общността. Тези разделения се разпростират и на местно ново, сред районните мюфтии и имами. Те пречат на мюсюлманското вероизповедание да реорганизира успешно своя институционален и религиозен живот и предоставят на държавата предлог да забави реституцията на национализираното от комунистическия режим негово имущество.

Коалиционното правителство, което идва на власт през 2005 г. и включва Движението за права и свободи, отказва да признае фракцията на Генджев, въпреки че Европейският съд за правата на човека и Върховният касационен съд в България са отсъдили по-рано, че Генджев е неправомерно отстранен от длъжност през 1997 г. Междувременно екипът на неговия съперник, Мустафа Хаджи, предприема масиран опит да възстанови и развие организационните структури на мюсюлманското вероизповедание. Отворени са нови районни мюфтийства начело с млади и динамични кадри. Провеждат се редица образователни, културни и междурелигиозни дейности. Общността започва да се възстановява от предишния период на стагнация. Произнесеното през 2010 г. решение на Върховния касационен съд в ползва на Генджев е последвано от мирни протести, организирани от несъизмерно по-многобройните и по-добре организирани последователи на Мустафа Хаджи в цялата страна.

Когато се заражда спорът за забрадката, двете страни се опитват чрез позициите си по въпроса да засилят своята легитимност и власт. Последователите на Хаджи застават твърдо зад становището, че специфичните изисквания от страна на държавата за паспортните снимки накърняват религиозните права на жените мюсюлманки. На тези, които предупреждават, че паспортни снимки със забрадки могат да възпрепятстват влизането на притежателките им в някои западни държави, Хаджи отговаря, че мюсюлманките са свободни да решат за себе си кое е по-важно в техния живот: техните религиозни задължения или пътуванията в чужбина. Един от мюфтиите на Хаджи набързо се отказва от своето отклоняващо се от доминиращата позиция мнение, че въпреки че забрадката е религиозно задължение, всички български граждани трябва да се подчиняват на законите в България. Мюфтийството обявява планове да отправи петиция до парламента за промяна на изискването за паспортните снимки, независимо че Движението за права и свободи не подкрепя такава петиция. Генджев, на свой ред, обявява пълната си подкрепа за държавата, твърдейки, че когато мюсюлманите следват законите на държавата, в която живеят, те следват законите на Аллах. Едва ли е изненадващо, че тези контрастиращи изказвания на двете страни отразяват тяхното позициониране по отношение на държавата, която последователите на Хаджи виждат като все по-враждебна и накърняваща техните религиозни права и задължения. Така спорът за забрадката е силно политизиран и се превръща в поле за предоговаряне на отношенията между исляма и държавата.

По напълно предсказуем начин заклетите български националисти се включват веднага в дискусиите с мощно говорене за засилващ се ислямски фундаментализъм в страната, целейки да засилят страховете на немюсюлманското мнозинство. Дебатите стихват постепенно след постигането на компромис и забрадките биват позволени на паспортни снимки, при условие че са спазени останалите изисквания. Спорът е прекратен окончателно след няколко месеца, когато Мустафа Хаджи и неговите последователи си връщат управленската власт.

Тези примери от различни места на Балканите илюстрират завръщането на забрадката след 1989 г. като противоречив и емоционално натоварен въпрос. Значителна част от мюсюлманите и немюсюлманите в региона виждат в забрадката, както и в други специфични за жената практики, символ на „ориентализация“ и на привнесен отвън „арабски“ ислям в един критичен момент, когато обществата на Балканите трябва „вместо това да вървят към Европа“.[166] Други се опитват да възстановят централното ѝ значение за религиозната идентичност на жената мюсюлманка или да утвърдят принципа за религиозната свобода, изразен в избора на жената да носи забрадка. Нещо повече, тези примери потвърждават заключението, че в посткомунистическите общаства практиките и ролите, свързани с пола, се използват като важно средство за придобиване и утвърждаване на политическа власт от страна на местни и на международни патриарси.[167]

Религиозното образование

В ислямската традиция образованието се цени високо. „Образованието е основата, на която трябва да почива всичко. Най-големият проблем на мюсюлманската общност е липсата на знание“, акцентира бившият мюфтия на София.[168] И мъжете, и жените са насърчавани да търсят знание, а предаването на ислямските вярвания и практики заема централно място за съхраняването на личните и общностни идентичности на мюсюлманите. И все пак исторически достъпът до знание е специфичен за двата пола. Предишният неравен достъп до религиозно образование на жените в сравнение с мъжете днес е трансформиран в подобно неравностойно положение на свързания с религията пазар на труда след дипломиране. Нещо повече, религиозното образование, което е напълно достъпно днес, продължава да подкрепя доминиращото положение на мъжете посредством учебници, които експлицитно утвърждават традиционните за двата пола обществени роли.

Както пише Сорабжи за жените мюсюлманки в Босна[169] (тези наблюдения са валидни и за другите части на Балканите), те се различават значително по своето образование, като основните фактори на диференциация са възрастта и местоживеенето (в града или на село). За жените, които израстват в градски условия преди Втората световна война, е по-вероятно да са получили и религиозно, и светско образование, докато за тези в селата е по-вероятно да са получили основно религиозни познания от родителите си и от местния ходжа (учител) за ислямските молитви и обичаи и за живота на Пророка (без да изучават арабски език). Повечето от жените в селата са неграмотни. След Втората световна война началното образование става достъпно и задължително за всички, макар че някои родители в селата продължават да държат дъщерите си далеч от училище, докато мюсюлманите в градовете често насърчават дъщерите си да продължат образованието си в гимназия и дори университет. Стандартите на религиозното образование обаче се понижават постоянно. Комунистическите режими затварят мектебите и повечето от медресетата. В Босна женското отделение на главното медресе в Сараево „Гази Хусрев бей“ е затворено през 1952 г. и отворено отново през 1978 г., в Албания и България до края на комунистическото управление не остава нито едно действащо медресе.

След 1989 г. религиозното образование постепенно преодолява десетилетията на маргинализация. Жените мюсюлманки в региона се възползват от появилите се възможности да научат повече за своята религия. Те посещават както начални, така и средни религиозни училища, и днес са дори мнозинство сред студентите в много богословски факултети. Африм Таири, секретар на Ислямската общност в Македония, посочи, че 60 % от завършилите техния Факултет по ислямски науки са жени, като процентът на жените е щял да бъде дори по-висок, ако до неотдавна медресетата не са приемали само мъже (за прием във Факултета по ислямски науки се изисква диплома от местно медресе). „Много жени дойдоха при нас и заявиха, че са изучавали исляма в частни условия. Понастоящем ние приемаме жени в медресетата в Тетово и Скопие, но ако този интерес от страна на жените продължава, това ще бъде заплаха за нас“[170] – очевидно визирайки под „нас“ доминираното от мъже управление на Ислямската общност в Македония.

Във Висшия ислямски институт в България през 2008 г. двадесет и двама от петдесет и шестимата студенти бяха жени. Лидерът (мъж) на студентската организация в института ми каза, че всички са горди от доброто представяне на жените. По същото време около една трета от студентите във Факултетите по ислямски науки и в Сараево, и в Прищина бяха жени. Няколко жени преподаваха арабски, английски и педагогика във Факултета в Сараево, но нямаше нито една преподавателка по основните богословски дисциплини.

По принцип ключовите академични области за професионална реализация като богословие и ислямско право са запазена територия на мъжете. Въпреки че жените понякога преподават ислям в държавните училища, тези възможности остават доста ограничени, като се има предвид, че обучението по религия е избираема дисциплина в страните, където се предлага. Много рядко след завършване на факултетите по ислямски науки жените работят в системата на официалните ислямски институции. Неотдавна в България няколко жени бяха назначени за ваизи, които да проповядват пред жените в местните общности, очевидно под влияние на започналото назначаване на жени ваизи в системата на турската Дирекция по религиозните въпроси (Диянет). Не особено ентусиазираният прием сред тези общности обаче поставя под въпрос бъдещето на подобна новопоявила се практика.

Несигурността в професионалната реализация на жените, които следват ислямско богословие, потвърждава, че една отворена към жените религиозна образователна система не означава непременно нещо повече от символично и доста фрагментарно присъствие на жените на свързания с религията пазар на труда. Трябва да се подчертае обаче, че това не е проблем, който засяга само жените мюсюлманки; и жените, които завършват православни и католически богословски факултети в региона са изправени пред подобна ситуация.

Едно изследване на Зилка Спахич-Шиляк[171] върху образа на жените в учебниците по ислям в Босна показва, че учебниците насърчават дискриминационни модели и патриархални отношения към жените, използвайки религията за лансиране на традиционните културни ценности, в които се прави стриктно разделение между ролите на мъжа и на жената и между публичната и частната сфера. Учебниците представят исляма като доминирана от мъжа религия, освен когато става дума за области от живота, които се отнасят специфично до жените. Принципите на патриархалните структури с мъжа като задаващ нормите се предават или чрез възхваляване на дейностите и задълженията на мъжа, или чрез приписване на мъжа на характеристики като смелост, интелектуална сила и лидерски качества. Образът на синовете преобладава в ислямската традиция, защото религиозните задължения, особено в публичната сфера, се изпълняват традиционно от мъжете, докато жените са изключени от петъчната молитва, както и от молитвата в края на месеца Рамазан и по време на погребения. СпахичШиляк заключава, че учебниците са част от политиката на последователно изключване на жените от публичния живот. Мъжете са представени като лидери, имами, религиозни учители и служители, в няколко случая като лекари и учени, докато жените се грижат за семейството и го обслужват. По този начин учебниците утвърждават патриархални стереотипи за ролите на двата пола, ситуирайки жените в областта на семейния живот, а мъжете в публичната сфера.

И все пак лансирането на специфично женски роли в семейството, и особено акцентът върху майчинството и обгрижването като главна задача на жената, не са непременно разглеждани от жените като средство за тяхната маргинализация чрез ограничаването на реализацията им до частната сфера. Поне такова е моето категорично впечатление от многобройните ми разговори със студентки в различни ислямски образователни институции на Балканите. Много от тях виждат своята настояща или потенциална майчинска роля като основна не само за личното им осъществяване, но и за тяхното обществено положение. Нито една жена не спомена, че това да си майка е, или би било, пречка за работа извън домашната сфера, макар че много жени посочиха, че биха предпочели да се посветят изцяло на своите деца и на семейния живот, ако финансовото им положение позволява това. Нещо повече, никоя от студентките по богословие, с които разговарях, не постави под въпрос стриктното разделение на ролите на двата пола, което се насърчава чрез религиозното образование. Една жена в Босна, която възнамеряваше да прави докторат, сподели, че предпочита да работи върху тема от областта на ислямската култура, а не от някоя от класическите ислямски дисциплини, защото по нейно мнение „жените като цяло не се интересуват особено от предмети като тафсир [тълкуване на Корана] или усул ал-фикх [ислямско право]“. Някои от моите събеседници бяха любопитни да разберат как аз, като жена и като майка, успявам да водя професионален живот, който в техните очи изисква значително надхвърляне на общоприетите разбирания за „мястото на жените“. Очевидно трябва да се проведат по-нататъшни изследвания, за да се установи до каква степен рутинното възприемане на специфични семейни и професионални роли като „женски“ е свързано с ранната социализация на момичетата под влияние на техните родители и до каква степен то е резултат от интернализация на възгледи, които те възприемат чрез изучаването на исляма във формите, в които той бива преподаван понастоящем в религиозните образователни институции в региона.

Тук трябва да направим едно уточнение. Като се има предвид значението на майката за първоначалното образование на бъдещите членове на религиозната общност и на обществото като цяло, домашната сфера и жените в нея имплицитно възприемат определени публични функции. В този смисъл призивът на известния ислямски интелектуалец и политически активист Алия Изетбегович в неговата „Ислямска декларация“ (1970 г.) за признаване на майчинството като „социална функция“ е не просто неопатриархално утвърждаване на традиционните роли на мъжа и жената. Този призив по-скоро носи духа на реформисткия ислямски дискурс, появил се през втората половина на XIX в. и предизвикал преход от позицията на бащата като основна фигура при образованието на младото поколение към един нов тип еманципирано майчинство, което носи голяма обществена отговорност чрез ролята си при предаването на ислямските ценности и вярвания.[172] По думите на Изетбегович,

Позицията на жената навсякъде в мюсюлманските общества трябва да бъде променена в съответствие с нейното задължение на майка и на естествен учител на децата. Една необразована, пренебрегната и нещастна майка не може да отгледа и образова синове и дъщери, които са способни да инициират и да осъществят успешно възраждането на мюсюлманските народи. Ислямът трябва да предприеме инициативата за присъждане на майчинството на ранга на социална функция. Харемите трябва да бъдат забранени. Никой няма право да се позовава на исляма, за да държи жените без права, и всякакви подобни изстъпления трябва да бъдат прекратени.[173]

Като цяло след 1989 г., въпреки ограниченото си участие като преподаватели в образователните институции на своите религиозни общности, жените играят по-голяма роля в колективния живот на мюсюлманите посредством по-голям достъп до религиозно образование и чрез предаване на ислямските норми и вярвания на следващото поколение. Все още не е ясно дали тази ограничена форма на власт ще генерира по-мащабни промени в начините, по които жените виждат статуса и ролята си в своята общност, както и отвъд тази общност.

[…]

Заключение

Един поглед отблизо върху реалностите на Балканите опровергава доминиращите в различни публикации за исляма възприятия и идеологически репрезентации на жените мюсюлманки като хомогенно, потискано и безгласно малцинство. Макар че ислямът, по подобие на християнството, остава важна културна сила и маркер на идентичността в секуларизираните, мултиетнически и мултикултурни общества на Балканите, жените срещат различни видове рестрикции, които не се ограничават само до консервативните и доминирани от мъже интерпретации на религията. Позицията на жените мюсюлманки в посткомунистическите общества на Балканите продължава да бъде определяна от икономически, политически и по-широки културни фактори, а не само от религиозни възгледи и практики. И все пак животът на тези жени показва много по-голяма гъвкавост, отколкото се смята по принцип.

Ина Мерджанова преподава в Irish School of Ecumenics, Trinity College, Dublin. Тя е автор на четири книги и множество научни статии в областта на политическата социология и антропологията на религията в Източна и Югоизточна Европа. Предишната ѝ книга „Междурелигиозният диалог за изграждане на мир на Балканите“ (в съавторство с Патрис Бродьор), също е преведена на български от Виктор Коцев.

Смътният:,, Непосилната лекота на битието“ на Милан Кундера

Автор(и): Александър Кьосев

Планетата се носи в празното без господар.

Това е непосилната лекота на битието.

Преди време, когато за първи път прочетох „Непосилната лекота на битието“ и споделих впечатленията си (възторга си) с един мой познат англичанин – доцент по чешка литература, той не можа да сдържи учудването си: „Как е възможно да се възхищаваш на тази политическа публицистика?“ В неговия вкус не можех да се съмнявам, в своя – не исках; оставаше ми да допусна, че разминаването на нашите прочити се дължи на нещо по-важно от недоразумение. По-късно гледах екранизацията на романа от режисьора Филип Кауфман и подозрението ми се засили: независимо от огромната известност на Кундера на Запад, нещо в него се изплъзваше на западното културно око и стилът му ставаше едноизмерен. Западният културен филтър пропускаше историята на Томаш и Тереза или като откровен (и елементарен) политически реализъм, или като еротична мелодрама: Кауфман „преразказваше“ романа като историята на един холивудски красавец, който има известни политически неприятности.

Бях склонен да допусна, че този елементаризиращ културен филтър означава едно: между двете гледни точки има някакво огромно разминаване по въпроса за политичността на човека. Политиката е винаги универсален феномен, но начинът, по който тя универсално се намесва и структурира човешкия живот в западното демократично общество и в обществото, което днес наричаме тоталитарно, е различен – толкова различен, че може би двете „политичности“ са взаимно непроницаеми.

Нещата за мен се усложниха още повече, когато установих, че и прочетен „от изток“, романът невинаги събужда възторзи. Мой приятел с твърде радикално източно око направо обвини Кундера, че „нормализира“ тоталитарните форми на живот така, че те да съвпаднат със западните пазарни изисквания. „Той не е пътувал в автобус 94!“ – каза моят приятел за героя на Кундера. Това трябваше да означава: животът на Томаш е моделиран като подозрително приватен и „нормален“, изпълнен до нахлуването на руските танкове с мили цивилизовани навици; живот на един буржоазен (=годен за западна консумация) особен индивид, а не на частицата от комуналното тяло-маса, дисциплинирано чрез патетични комунистически социални технологии, мачкано в сплотяващи автобуси, единно ревящо в редиците на манифестация, тълпящо се на опашки, стационирано в бетонните кораби на жилищните комплекси. И плуващо заедно с тях към „царството на свободата“…

Почувствах се застрашен – трябваше по някакъв начин да защитя своя начин на четене, осъществен в процепа между западния „стоков“ прочит и източното радикализиращо четене. Те искаха силово да ми наложат категорични избори: да нормализирам света на Томаш, свеждайки го до западни клишета, или да го „ненормализирам“, припомняйки един чудовищен тоталитарен фон зад него, фон, който прави немислими всички „нормални“ форми на живот.

Краят на XX в. превърна „изкуството на интерпретацията“ (Емил Щайгер) във властова операция – в „преписване на текста в господстващ код“ (Фредерик Джеймсън). Вилицата на два такива властнически кода се опитваше да ме принуди да нормализирам или да истеризирам романа на Кундера: трето сякаш не беше дадено. Всяко друго четене не можеше да бъде нито различно, нито сложно – пред категоричната яснота на алтернативата то можеше да бъде само смътно.

* * *

Всъщност Томаш, главният герой на романа, е също смътен. За пръв път той се появява в романа объркан, незнаещ какво да прави – с поглед в една сляпа стена. Животът му не е нищо друго освен низ от смътни постъпки: накрая и самият роман сякаш го изпуска от фокус и го оставя да избледнее и да се слее с фона – Томаш става второстепенна подробност и повествованието не полага повече усилия да го тълкува. „Мисля за Томаш от много години“ – така е започнал авторът романа и сюжетът е бил продължение на тази рефлексия с други средства: дългогодишното усилие да се мисли за Томаш се е превърнало в опит да се постигне чрез сюжета едно логическо поле от възможности – възможни човешки съдби, възможни човешки избори, сред които Томаш е само един вариант, една възможност. Изчерпването на възможните човешки пътища в света, където живее Томаш, е трябвало да изясни самия него; това обаче не става и размишлението за него прекъсва по един половинчат, несмел начин, сякаш се отказва да подчини Томаш на своите ясни логически инструменти…

Още в началото повествованието описва Томаш в объркани, почти оксиморонни категории – по неразбираем начин той съчетава несъчетаеми неща: Дон Жуан и Тристан, казва самият Кундера за него, но това е малко, за да изрази несъчетаемостите в него. Защото промискуитетът му има интелектуални, а дори и политически измерения – той е студена хирургическа страст към микрочастицата индивидуалност в другия (в един свят, свеждащ индивида до типови тоталитарни роли). А и верността му не е точно тристановска, тя е по-скоро нечовешка, райска – тя е вярност, произтичаща от мистерията на Съчувствието; една отвъд-еротическа любов, чийто символ е не сплитането на телата, а сплитането на ръцете по време на сън.

И в емпирическото, и в митологическото, и във философското измерение на сюжета Томаш запазва своята объркваща междинност. В чешкото политическо сътресение от 1968 г. той е заставен да избира между колаборационизъм и съпротива, в частния си живот е принуден да избира между две жени – Тереза и Сабина (всъщност жените са повече от две и това допълнително обърква нещата). И в двата случая той сякаш избягва да направи избор или прави нещо, което не прилича на избор. Политически поведението му е непоследователно – въпреки самоубийствените последствия след идването на руските войски и края на Пражката пролет той не се отказва от опозиционната си статия. Но заедно с това отказва да се присъедини към протестните акции на чешките интелектуалци. Оказал се между Тереза и Сабина, Томаш описва някаква абсурдна осморка между техните траектории. Чистата моногамност на Тереза изглежда проява на способността ѝ да избира окончателно – и по-късно тя сякаш избира Томаш и политическата съпротива, избира да се завърне в Чехословакия и да се откаже от професията си. Сабина също изглежда способна за категорични избори – и тя избира интелектуалната и морална свобода от обвързаности: живот отвъд традиционното приличие и отвъд ролите, които предлага тоталитарният свят; по-късно тя ще се окаже способна да напусне и Томаш, и Чехословакия, и всяко ново обвързване, запазвайки единствено свободата на художника в себе си. Митическият архетип на Тереза е Изолда или още по-добре Ева – като тежка онтологическа капка съдбата ѝ пронизва пластовете на емпирическото съществуване, за да се утаи в митологическата гънка на чистотата, идиличната любов (любов, способна да бъде не само отвъд цивилизацията, но и отвъд антицивилизацията на тоталитаризма). Митическият архетип на Сабина е противоположен. По-лека от сянката на прашинка, тя се движи от бягство към бягство, вярна единствено на непосилната лекота на свободата. Тя пресича пластовете на времето в обратна посока – към бъдещето, но не за да спре в постиндустриалното общество, а за да се пръсне в друг митически жест – в мита за човека, разпилял собствения си прах по вятъра. Една по-решителна философска редукция би позволила да се види, че като абстрактни сюжетни фигури Тереза и Сабина изразяват опозициите във философското пространство на Парменид: Тереза-тежестта и Сабина-лекотата. В мито-философското пространство между полюсите би трябвало да трепти искрата на Ерос. В пространството на сюжета между полюсните герои трябва да се намира героят медиатор; онзи, който ще изпита чрез себе си полюсните ценности и ще опосреди-разреши противоречието.

Сравнени с тези прастари модели, нещата в романа на Кундера изглеждат нелепо разместени. Еротизмът не е концентриран в междинния герой – той се е „разлял“ и е обхванал други герои (Томаш и многобройните му любовници, Сабина и Франц, Сабина и Тереза, Тереза и нейния любовник). В самия Томаш има – въпреки неговия донжуанизъм – абсурдно ядро едновременно от хирургическа студенина и от съчувствие. Като сюжетна фигура Томаш също е агент на абсурдни постъпки: той напуска Чехословакия – Тереза, за да се върне (и за да съжалява, че се е върнал); той е силният и свободният, който в един момент ще се окаже несвободен, слаб, свръхуязвим; той е лекият, който внезапно ще стане тежък и все пак ще запази някаква особена безтегловност в себе си. Накрая той ще загуби и статута си на герой, изпитващ ценностите, защото ще се превърне в подробност от света на Тереза, второстепенен герой, не по-важен от заек или куче. Преди да избледнее и да изчезне, той сякаш прави опит „да избере“ и двата Парменидови полюса: медиаторът става абсурден, сюжетът не се разрешава, логическото пространство се разпада.

* * *

На това място трябваше да си дам сметка – романът се опитва да преобразува междинността и слабостта на своя герой в някаква особена ценност. В това е неговата собствена идеология, господстващият код, в който той, романът, се опитва да препише значението на своя герой. Но идеология, която идеологизира слабостта, не може сама да бъде силна – тя може да се проявява в романа само деликатно, почти невидимо, разчитайки на съчувстващата интуиция на читателя. Тази идеология може да бъде открита всъщност повече вън от романа – в други текстове на Кундера, които неафиширано изпълняват роли на интерпретативна парадигма на романовия свят. Това е един слаб, парадоксален „господстващ код“ – той е само намекнат и затова може лесно да бъде надделян от радикални западни или източни прочити. Но оставя в ръцете им само клишета.

През 1984 г. – същата година, в която се беше появил и романът – едно есе на Кундера взриви нестихваща дискусия в западните интелектуални среди. Английското му заглавие „Трагедията на Средна Европа“ беше по-неточно от заглавието в чешкия оригинал: „Отвличането на Запада“. Средна Европа принадлежи политически към Изтока (= към съветския блок), но културно към Запада – твърдеше Кундера в него. Нещо повече – тя е сърцето, концентрираната сърцевина на западния свят, която е отвлечена и забравена, изоставена в ръцете на източния тоталитаризъм. В Средна Европа културната идентичност, схващана като максимално многообразие върху минимално пространство, все още се преживява като съдба, като ценност, за която се правят морални избори и за която може да се умре. И заедно с това Средна Европа е инкарнация на слабостта, на принципната ранимост на този свят на културата. Тази същинска част на Запада, неговата културна родина, е отвлечена и забравена: това е възможно, защото Западът вече не е Запад; Европа вече не възприема европейското като ценност. Културата отстъпва място на нещо, за което Кундера се отказва да разсъждава.

Този ключ за тълкуване трябваше да разреши всички загадки и смътности в романа. В един катастрофиращ свят нито един сюжет не може да бъде „разрешение“; героят медиатор принципно се проваля, ценностните полюси се разпадат поради невалидност. Рефлексията върху Томаш не води никъде, защото той е последният връх на един разпадащ се континент. В средноевропейския свят на Томаш, Тереза, Сабина има човешка сложност, еротизъм, свобода, трагически избори, но в един момент този свят увисва в безтегловност между униформения ужас на тоталитаризма и самодоволната автоматична западна циркулация на стоки-митове-имиджи (симетричните двойки Тереза-агентът на тайните служби и Сабина-Франц трябва да изразят това). Томаш е последният мохикан на Средна Европа, а в този смисъл и на европейското изобщо. Той принадлежи към лагера на слабите, на загиващите субекти на културата: той подобно на Александър Дубчек, Чешката пролет и на самата Средна Европа е инкарнация на уязвимостта срещу грубата сила и самоволната посредственост. В този смисъл описващият сложни осморки Томаш е морален субект: той е избрал срещу Изтока и срещу отказалия се от себе си Запад, той е избрал срещу двете единствени възможности и с това се е самоунищожил. Другите две съдби – на Тереза и на Сабина – не са ценностните координати, сред които той се движи: те са част от плуралистичната множественост на средноевропейското съществуване и именно затова са съдби, избори на културна идентичност, която се устоява докрай, сред постепенното загубване на всякакви стойности, в едно пространство без памет, между Запад и Изток.

Аз обаче четях романа от неопределената точка на Балканския полуостров. Сантиментално-апокалиптичната патетика на отвлечения Запад и забравената Средна Европа не можеха да ме трогнат особено – моята собствена точка беше повече забравена дори и поради това, че никой никога не ѝ беше приписвал западност и не беше виждал в нея концентрация на европейското. Романът ми се разкриваше по друг начин – начин, който идеологията на средноевропейското се опитваше да потисне и да препише в своите утопични-антиутопични категории.

Балканската ми гледна точка отказваше да разреши въпроса със смъртността на героя, като преобразува парадоксално неговата смътна междинност в свръхценност, в Средна Европа, в драма на Запада. Като посттоталитарен човек аз четях през друга призма – „Непосилната лекота на битието“ беше преди всичко роман за непосилността, а не за лекотата: отвъд своите собствени идеологии той описваше непосилното битие на човек между невъзможности.

Чрез инварианти в поведението на своите герои романът демонстрираше някакви непостижими мутации в самата структура на моралния акт. Онова, което героите извършваха в една или друга ситуация на изпитание, не беше избор, то беше спазъм. Те не избираха една или друга позиция, а попадаха в нея. И попадаха в нея, защото непоносимият спазъм на отвращението ги беше оттласнал от другата, противоположната. На първо място именно „ясните“ герои – Тереза и Сабина, не бяха класически морални субекти. Тереза не избираше онтологическата тежест, Сабина не избираше лекотата на пълната свобода. Те извършваха своите квазиизбори, спазматично оттласквайки се поради непреодолимо отвращение от другото. Тереза попадаше във верността, моногамията и тежкия архетип на Ева, защото не можеше да преодолее едно отвращение: отвращението от концлагеристката унификация на голото тяло, от това, че то може да стане анонимно и заменимо сред други голи тела. Сабина „избираше“ свободата, измените и лекотата поради идиосинкразно оттласкване от кича, идиличния живот и идеологиите. Свързани първоначално от еротично напрежение, двете фигури на сюжета се разбягваха не защото бяха извършили различни морални избори, а защото телата им бяха подвластни на различни идиосинкразни спазми. Милан Кундера нарича това „категорическо съгласие – категорическо несъгласие с битието“, но неговото тълкуване е средноевропейска идеология, превеждаща в патетични морални термини една чисто телесна идиосинкразия. Тоталитарното публично пространство е смътно по един особен начин: то може да бъде непоносимо отвратително, без да престава да бъде цивилизовано и средноевропейско. То допуска в него да има смислени социални роли: добри писатели (какъвто е Кундера), добри художници (каквато е Сабина), добри фотографи (каквато е Тереза). Но всяка подобна смисленост е взета в залог, тя – както обясни Ивайло Дичев в едно свое есе – е заложник на превърналата се в чиста заплаха власт. Ситуацията е обърната спрямо западната: не политическата власт защитава и гарантира смислеността на социалните роли, а обратно, самите граждани защитават тази смисленост от заплахата на властта. Това принципно раздвоява всеки гражданин като морален субект: той е едновременно „лекар“ и „защитник на лекаря“ – когато лекарят е взет в залог, защитникът е безпомощен, свободната му воля е принципно иззета. Това превръща социалното пространство в пространство на невъзможности или иначе казано – в пространство на пълната несвобода, в отвратително пространство. В това пространство се извършват постъпки, но те са резултат или на чиста принуда, или на спазъм.

Всички възлови постъпки на героите в романа на Кундера се диктуват от подобен телесен импулс – от виене на свят, от свити на топка черва, от непоносима болка в стомаха. Отвращението е невъзможност – невъзможност да не се повърне например. То е негативен морален императив, лишен от класическото cogito и вписан подобно на йероглиф върху самото тяло. Неговата парадоксалност се въплъщава може би най-добре от Томаш: Томаш се оттласква от всички императиви, от всички „es muss sein“, но не защото е избрал абсолютната лекота, а защото се отвращава от тях, защото тялото му се разтриса от непоносимост при вида на назидателно вдигнатите им показалци.

Преди да настъпи спазъмът, Томаш е живял в някаква относителна средноевропейска цивилизованост: отчужден от тоталитарните механизми на публичност в едно свръхеротизирано приватно микропространство, където са били възможни индивидуалностите, трепетът на привличането, свободата. Свръхеротизмът на Томаш е лична утопия, компенсаторен оазис, опазващ от пустинната отвратителност на публичния свят заложник. Именно защото е бил компенсаторен, еротизмът е свръхеротизъм – отделните участници в този оазисен микросвят са нещо повече от взаимнозависими. Изживявайки се като свободни индивидуалности, те всъщност са били слети в едно неразчленимо еротическо тяло. То е различно от комуналното тяло на „сияйното другарство“, дисциплинирано от тоталитарните технологии. То по-скоро би искало да наподобява някаква микроскопична Средна Европа – територия на множественост, индивидуалност, сложност, морални субекти и морални избори. Но не си дава сметка, че тази оазисна илюзия е възможна само паради взаимната вкопченост на телата, поради еротическата им несвобода.

Но еротическото привличане винаги е амбивалентно, то винаги носи призрака на непоносимостта, на преситеното спазматично оттласкване на телата. Още преди да настъпи – под формата на руски танкове – сътресението на големия свят, в този микросвят е зреело отвращението: чешката катастрофа от 1968 г. само взривява разнопосочните идиосинкразии и всяка отломка от колективното еротическо тяло спазматично „избира“ в коя посока да полети.

Тук повтарящото се в съдбата на Томаш, Тереза и Сабина демонстрира за втори път невъзможността на моралния избор в тоталитарния свят. На всеки от тях спазъмът му изглежда избор: героите имат съзнанието, че са избрали да емигрират или да останат в Чехословакия, че са избрали съчувствието към слабите и уязвимите или свободата, че са избрали Прага или провинцията. Всъщност избор няма, има сътресение, спазми и квазиалтернативи. Отломките се разлитат по широкия свят, който завинаги е изгубил възможността да бъде еротично привлекателен; те летят все по-далеч една от друга, пресичайки континенти и митове, летят не по някаква морална или политическа логика, а по логиката на собствената си идиосинкразия. Но съзнанието на човека отломка не може да понесе, че това не е избор, а гърч на частта, погнусила се от отвратителното цяло: то трябва да представи постъпката като свръхизбор. Отломъчният човек започва истерично да идеологизира своя „избор“, за да може да почувства сам себе си като морален субект – той го превръща в свой императив, в биографичен мотив, чрез който строи своя живот като морален живот. Това има обратна страна – в тази идеология другите, липсващите части на живота (онези полетели в други посоки части на колективното еротическо тяло, които тялото отломка травматично помни като липса, вписана в контура на отломъчността), са обявени за негативни избори. Те трябва да обозначат погрешните пътища, възможностите, от които моралният субект се е отказал. Отвращението се маскира като морал – идеологизирайки идиосинкразния тласък, който го е откъснал от колективното тяло, човекът ампутира пластове от неговата (т. е. своята) биография. Когато отвращението се мисли за морален избор, миналото се оказва съставено от алтернативни пластове, между които трябва да се избира. Така Сабина задрасква в себе си съчувствието, политическата ангажираност, Чехия, генезиса на своето изкуство, за да стигне накрая до отказ от безмерно интимни, лични символи, които потъват в неразбираемостта. По същия начин Тереза унищожава за себе си свободата, широкия свят, фотографията, за да стигне до отказ от човешкия свят в полза на животните. Животът след спазъма е морално самоунищожение – това може да бъде оприличено на тяло, което в спонтанни актове на погнуса откъсва от себе си крак, ръка, око, член… Дали тялото е направило верния избор?

Средноевропейската идеология на Кундера иска да представи това като забрава, унищожение на миналото, произтичащо от бездуховността на един посткултурен западен свят. Всъщност забравата не идва отвън, а отвътре и не би трябвало да бъде наричана забрава, а изтръгване: Томаш изтръгва от себе си еротичните приключения, връзките си с опозиционни интелектуалци, Сабина, хирургията, хищническото си любопитство към разнообразието на света… Парадоксът е, че вследствие на своите откази-погнуси той губи пласт след пласт от сложността си, става безинтересен и се слива с митологическата идилия на Тереза; накрая той губи и образа си, изчезва за сюжета, за да остави след себе си символа на уязвимостта.

Моралният избор за втори път е станал невъзможен. Той изисква субектът на този избор да има минало – само чрез траещата идентичност със своето минало той може да бъде гарант на избора, може да го удържа като избран път и ценност. В свят, в който биографията се самоунищожава, изборът е абсурд.

* * *

Свободен ли е моят прочит от идеологии? Не, разбира се. Но той държи на своята идеология – тя е в състояние да извади потиснати съдържания в романа на Кундера; съдържания, които самият роман не иска да признае. Призмата на неговия опитващ се да господства средноевропейски код иска да представи групата герои като поле от човешко многообразие, свобода, морална субектност, като все още живата, но изчезваща Европа в един посткултурен, разделен на блокове свят. Посттоталитарното око чете другояче: блоковете са се разпаднали, налице е само някаква мутация на човешкия опит, която, без непременно да изменя макроструктурите на европейското, го е поразила клетъчно, в класическите му европейски универсални. Романът на Кундера позволява да се види, че тоталитарният принцип не съвпада задължително с автобус 94 и технологично-терористичното производство на грандиозни комунални тела по площади, концлагери и манифестации. Те са само утопическият (антиутопическият) предел на този свят, който никога не беше реализиран докрай. Затова и този свят се разпадна, иначе би застинал в някаква абсурдна стабилност. Тайната на този свят може би беше всъщност в това, че грандиозните социални технологии бяха реализирани само донякъде, че съществуването в него остана някакъв смътен хибрид между традиционните форми на живот и подмяната на клетъчните структури: човешката субектност, моралния избор, биографията, публичното и приватното съществуване, дори телесния субстрат на опита.

В последна сметка фактът, че силови типове интерпретации изпускат това, така както повествованието накрая изпуска своя Томаш, е съвсем обясним. Съдбата на този опит е да избледнява и, да се надяваме, постепенно да изчезва. Така както остават туморни клетки, неуспели да се разраснат в рак.

Смътният. За романа на Милан Кундера

Непосилната лекота на битието.

Панорама, год. VII, 1991, 1-2.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Преди Брекзит, встрани от хористите

Автор(и): Петър Чолаков

„I am not too bad“ – „не съм прекалено зле“, това е отговорът на баналния въпрос от ежедневието „как си“, който англичаните нерядко обичат да дават. Тези думи, в които озадаченият чужденец може да прочете самосъжаление, според мен са по-скоро израз на самоирония. Тъй като ценя умението за нея, трябва да се съглася с прозрението на Джоан Роулинг за чудовищата събудени в подземията на съзнанието от Брекзит. Дискутирайки предстоящия референдум във Великобритания, политици, политолози, социолози, икономисти и т. н. неусетно се надпреварваме да описваме негативните последици, според някои от излизането, а според други от оставането на страната в ЕС, по начин, който поразително напомня на общия плач на хора и актьорите („комос“), ознаменуващ връхната точка („климакс“) в древногръцка трагедия. Освен тъжна лирична песен, κομμος е и биенето в гърдите като израз на мъка; жест, който съпътства риданията и терзанията. Някои извеждат и произхода на медицинския термин „кома“ от същата дума, но той произлиза от κῶμα – „дълбок сън“, а κῶμος е обратното на κομμος – „пир, гуляй; празнична песен“. Такива радостни напеви вероятно ще огласят лагера-победител на референдума.

Позицията на наблюдателя и коментатора не е нищо повече от тази на хористите на сцената в трагедията. Роулинг, чието образование (BA in Classics) е прозорец към езиците и тайните на Античния свят, вероятно би се съгласила с направеното от мен сравнение. Социологическите проучвания, в частност, могат да влияят върху общественото мнение. Но предназначението им все пак е да бъдат преди всичко сеизмограф, който улавя нагласите, за да прогнозира дадено поведение на избирателите вместо да го манипулира или предизвиква. Проблемът е в това, че социологията се затруднява да предвиди какво точно ще се случи на референдума на 23 юни. Тя вече претърпя фиаско на предишните парламентарни избори във Великобритания. Резултатът се разминаваше сериозно със сценариите, които повечето социолози рисуваха.

Краят на уикенда и началото на седмицата бяха ознаменувани от сензационни заглавия в британската преса за обрат в надпреварата между лагерите „Да останем“ и „Да напуснем“ ЕС, породен от убийството на депутатката Джо Кокс на 16 юни. За такъв обрат заговори и Найджъл Фараж, лидерът на UKIP. Кокс, политик от лейбъристката партия и майка на две малки деца, която агитираше в подкрепа на членството в ЕС, беше намушкана няколко пъти от 52-годишния Томас Меър пред библиотека в Западен Йоркшър, където трябваше да има среща с избиратели (constituency surgery). Според очевидец, Меър, когото полицията определи като човек с психически проблеми, свързан с нео-нацистка формация, базирана в САЩ, извикал „Британия първа!“, извършвайки престъплението. Britain First, е и името на крайно-дясна националистическа партия, създадена през 2011 г., от която обаче заклеймиха акта на Меър, а лидерът ѝ Пол Голдинг призова убиецът да бъде обесен на най-близкия стълб на уличното осветление.

Според изследвания като това на YouGov за Sunday Times, подкрепата за запазването на членството на страната в ЕС се е повишила с пет процента и в момента е 44% срещу 43%, които са за напускане. Тези новини доведоха в понеделник до отстъпление на долара в битката с британския паунд. Въпреки това, по-нови проучвания дават противоречиви оценки. Отново според YouGov, преднината на евроскептиците, които искат излизане от ЕС, се запазва и е 2% (44% срещу 42%). ORB посочват 7% аванс за тези, които искат да „останат“ – тук става дума обаче само за тези, които твърдо са решили как да гласуват; ако се отчетат всички избиратели, тогава лагерът „Да останем“, според ORB, води с 2%.

Следователно, ключова ще бъде ролята на колебаещите се избиратели. Тя е важна във всеки вот, но особено значима при малката разлика между лагерите, която се очертава. Възможно ли е убийството на Кокс да донесе победата на лагера „Да останем“ (пояснявам, че предишният ми текст по темата „Брекзит“ публикуван в „Дневник“ беше написан преди това престъпление, което разтърси Великобритания)? Можем да потърсим отговор в сравнението между съдбата на Джо Кокс с тази на Ана Линд. Линд, политик от социалдемократическата партия и министър на външните работи на Швеция, почина на 11 септември 2003 г., след като бе нападната и прободена с нож, докато пазарува в Стокхолм преди телевизионен дебат. Нейният убиец – Михайло Михайлович е швед от сръбски произход, за когото съдът установи, че е страдал от психично заболяване по време на престъплението. Линд е известна с подкрепата си за кампанията Швеция да се присъедини към Еврозоната. Но, на референдума, който е проведен за въвеждане на еврото само няколко дни след смъртта ѝ – на 14 септември, тържествува шведската крона.

Като отчитам преобладаващите настроения сред колебаещите се избиратели във Великобритания, пословичният консерватизъм, дълбоката антипатия към радикалните промени и актовете на насилие, които са характерни за жителите на тази страна, моята прогноза обаче е, че по-скоро Брекзит няма да се състои. Но какъвто и да резултатът от референдума, наблюдателите и анализаторите са само хористи, припяващи на политическата сцена. В крайна сметка, от неясните предсказания в песента на хора, когото изкуствоведите ласкаво наричат „идеалният зрител“, печели демокрацията. Последната дума принадлежи на избирателя.

Петър Чолаков е главен асистент по политически конфликти в Института за изследване на обществата и знанието – БАН и хоноруван лектор/асистент в УНСС. Роден е през ١٩٧٨ г. в София, където завършва НГДЕК „Константин-Кирил Философ“. Магистър по политология – външна политика и национална сигурност (СУ „Св. Климент Охридски“, 2002 г.); магистър по политическа философия – идеята за толерантността (University of York, Великобритания, 2003 г., стипендиант на Chevening/OSI); доктор по политология (СУ „Св. Климент Охридски“, 2009 г.).

Три скорости на пробягващите образи

Автор(и): Жана Попова

Фотографии: Фелия Барух

Този текст е за бежанците, които не останаха у нас. И за нас, които се опитваме да останем със себе си.

Опитвам се да проследя как телевизиите лишават от основания за избор решенията на хората, които изобразяват на екран. Човек има избор. И още докато го прави, е намислил мотивите или изобретил оправданията, с които го прави. Които ще даде на другите, ако избере да ги даде. Или които ще преглъща като слюнки.

Телевизиите обаче не се занимават с човешките избори, превключват на скорости, с които бягащите от войната хора са превърнати в образи. Рисувани чрез образа на „множеството“, на един от потока, който „ни“ залива през 2014-2015 година. В образа на заплахата за „нашата“ идентичност. И в образа на мъченика, който ние-още по-големи мъченици – не можем да спасим.

Лагерът – „вълна“ от образи, която се връща със скоростта на телевизията

В телевизионен репортаж през 2015 година един от протестиращите в града мъже стои до бежанския лагер в Харманли и обяснява на „цяла България“ как прииждат стотици, хиляди бежанци на ден. „Само за ден са дошли 1000, така казаха по телевизията.“ Той е там, до лагера, но информацията, че „те“ са хиляди, не е от видяното в лагера, а от видяното за лагера по телевизията. През февруари 2016 година пак по телевизията съобщават новината, че в лагера са останали малцина, според някои медии – 300 души, според други-само 15. Харманлията го няма в репортажа да каже какво е казала телевизията. Репортерите нямат нужда вече от него. Справят се сами. Кореспондентът на Нова телевизия Димитър Иванов обяснява, че „обитателите“ на лагера са предимно деца. Те имат всякакви други назовавания, но не „хора“.

Колко често виждаме харманлия, ямболлия, подгумерец или телишчанин на екрана? Видяхме ги като парчета от протестните „вълни“ в репортажите за несъгласието на местно население срещу настаняването на бежанци или като „ловци на глави“, които смятат, че бранят българското. Дори не говореха в протестните си крясъци за „нашата цивилизация“ или за „нашата култура“, те са родени да бранят „българското“.

Те нямат „нищо за губене“, затова ще ни вземат „всичкото, което имаме“ – това е основно послание в медиите. А какво имаме? Ако гледаме репортажите, имаме крехко здраве, което бдим да не бъде заразено от многобройните заплахи за епидемии, които канените в телевизионните студиа „експерти“ по сигурността ни инжектират в телата на бежанците. Имаме крехка ивица гранична земя, коя то хем е наша, хем е на Европейския съюз. В Телиш, Ямбол, Харманли и Розово хората нямат работа, но репортажите не говорят Задните на хората там, говорят за страховете им в какво ще се превърнат нощите там.

Медиите и журналистите често са обвинявани, че не показват историите на страдащите в бягството си хора. Имаше медии, които направиха опит да разберат как журналистическото говорене може да променя отношенията между хората, които живеят тук, и хората, които преминават от тук. Но малкото репортерски изключения потъваха в кампании за съпричастност, в естрадни концерти и още повече затвърждаваха стереотипи, вместо да говорят за бежанската криза. „Журналистическите разследвания“ на Росен Цветков от bTV не доведоха до вглеждане в нашата полиция, в нашата избягала от отговорност държава. Само затвърдиха представата, че като няма държава, всеки от нас трябва да се справя с бежанската криза с ей тия „две голи ръце“, както видяхме водещият на сутрешния блок на bTV Антон Хекимян да провъзгласява за герой човек, който „лови“ бежанци. „Аз говоря перфектно английски“, обясняваше ловецът на бежански глави и всичко разбираше от отговорите на бежанците в импровизираните разпити в репортажа, само не разбираше какво е това ДАЕШ. Репортерът Александър Марков от БНТ върви по линиите заедно с бежанците. Не ги кара да спират пред микрофона му, както правят колегите му, а ги следва, за да не ги забави в бягството им през Сърбия. Не ги разбира и не се преструва, че ги разбира, но ги изслушва.

Онова, което телевизиите пропуснаха да покажат, е какво имаме да губим. За какво се страхуваме. Бежанците идват с оголените си пред нас страхове – децата, майките, с разказите за бомбардираните къщи, за разрушените професии, за изоставените градини в градовете им. А срещу тези страхове националистическите партии у нас излизат с лозунги за браненето на земята, на кръста и на границите ни. Страданието на бягащите сенки на бежанците през Странджа и Родопите прояви като негатив образа на празнотата, която щяха да видят, ако бяха поспрели.

Може би най-големият ни страх беше да не приседнем до бягащите и да не ни разкрият най-страшния грях, който са извършили, бягайки от войната.

Образите на хора-премеждия

Вместо бранещи ценности хора, които намират смисъл в местата, в които живеят, телевизиите изрисуваха образи на хора, чийто смисъл е да служат като премеждие по пътя на бягащите. Трафиканти, които превозват в хладилни камери умиращи мигранти, контрабандисти, които получават парите за преминаването на границата и плащат подкупа си на полицай, баби, които водят на отчет преминаващите край къщите им брадати от дните (и от религията, ще добавят те) мъже.

Ще ни претопят, ще ни затрият, ще ни асимилират… От година телевизиите излъчват най-дългите монолози на изчезването. Страхът да не вземат „жените ни“ (жените винаги са в мн. ч.), да не ги изнасилят, да не ни сменят религията, да не опорочат земята ни, докато преминават по нея, беше изповядван пред телевизионния микрофон. Телевизията не въобразява как ще се случи „асимилацията“ ни, но говорещите по нея чертаят стратегии за асимилация? Ще се появят жените с бурки, ще ни потопят с раждаемостта си, ще звучи името на друг бог, ще пренесат своята култура… Кога ще стане това? Историята на телевизионното прогнозиране отнася това към „нашите деца“, независимо че говорещите са от баба до внуче.

През това време виждаме в репортажите политическите фигури да водят преговори, а не говореха. Политическите сенки, които се сливаха през 2015 година, ни казваха от телевизорите, че бягащите от войната хора са без лица, без истории, без памет, те са жертва на политическите игри между свръхсили, които водят война на територията, от която бягат „тези хора“. Те са само потърпевши. И в същото време ни внушаваха, че ние не сме пионки, ние сме исполини. Исполини-жертви. И можем да спрем, само да поискаме, същите тези световни свръхсили, които не са назовавани дори, а са представяни като стихии. Кметът на Харманли дори сравнява в един репортаж бежанската вълна с водната стихия, която потопи село Бисер презго12година. И винаги накрая в телевизионните репортажи – както беше и за село Бисер, и за квартал „Аспарухово“, и за село Калоян – бежанската вълна се превръща в обект на преговори за отпускани средства от правителството към общината, от ЕС към правителството…

Виждаме бягащите да носят най-важното – документи, бебешки пелени, пари, но знаем, че са скатали дълбоко тая тяхна толкова различна (а най-вече толкова непозната) култура. Дали не се объркахме и не се изплашихме точно заради това? Не си спомняхме къде ние сме намотали нашата култура. Не се сещахме, че можем ние да им я покажем. Те ли не ни забелязаха културата, ние ли нямаше какво да им покажем. Дали не се чувствахме като хора, които отдавна не чакат гости, отдавна не тъкмят ни култура, ни къщите си, ни пътеките си.

Оттук преминаха хиляди хора, които сякаш нямаше с какво да ни запомнят, ако ние не им размахвахме пистолети, юмруци, полицейски палки. Сякаш се стреснахме, че няма какво да им покажем, че те носят „цялата култура“ не на народа си (никога не се говори за сирийския народ), не на нацията си, а на една друга цивилизация. Проблемът е в начина, по който медиите представят ценностите на „тяхната“ цивилизация. Ние май Знаем повече за липсата на ценности на ДАЕШ, отколкото за ценностите на цивилизациите, които са се развивали в Близкия изток. Телевизиите ни изобразяваха – нас, неподвижните обекти в тези репортажи – като хора, които не могат да спрат разрушителите на света на бягащите от войната, но можем да служим като премеждия по техния път.

Образът на мъчениците, изминали дългия път до Германия, и образът на жертвите, които трябва да изтърпят ботушите на мъчениците, се сближиха толкова, че непрекъснато разменяха местата си в образа на мъчителя. Телевизиите ни представяха наближаването на деня, в който жертвите от войната ще ни потопят във война и ще ни превърнат в свои жертви.

Бежанецът с образ на дете

Тригодишният Айлян, който не успя да доживее до бреговете наостров Кос заедно с петгодишното си братче, може би ни прати най-ясния сигнал – водатабешезабилаличицето му в пясъка. Ние искаме дазабием вариото на камерата в лицето му и после добросъвестно да сложим маркер, с който да го прикрием, за да покажем етиката си. Айлян стана символ. Петгодишният му брат остана в новините без име* т°й не е символ, а обикновен труп. Но нямаше ярост. Бяхме обрекли децата на бежанците на състояние, в което нищо не можем да променим. Тригодишният Айлян е жертва на избора на родителите си, а не е жертва на нашата безяростност.

Товасастатичнитеобрази в телевизионните репортажи за пътя на бежанци те-на децата им. Те винаги са статични, не пробягват като тези на родителите им или като тези нагонещитеги из нивите „местни“ ловци на образи.

Дали тези статични образи ще ни внушат, че каквото и да се случи занапред, ще е резултат от нашите избори или от нашите оправдания?

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 74-77

Д-р Жана Попова е преподавателка във Факултета по журналистика и масови комуникации и авторка на книгата „Жанрове и форми за забавление в телевизията“.

Нанкин – стар и нов Китай

Автор(и): Аврам Агов

Откъдето и да се погледне забуления в тънка мантия от влага и смог Нанкин, навсякъде се чувства забързания ритъм на растежа. Мащабът на осеммилионния град е респектиращ, но той е на 15-то място по население сред китайските градове… Разположен в делтата на река Яндзъ – централно място на източен Китай – Нанкин е условна пресечна точка на северната и южната половина на страната, разполагащ с едно от най-големите речни пристанища в света, достъпно и за морски кораби. Нанкин е административен център на провинция Джянсу, която е най-богатият район в Китай по доход на глава от населението, макар и неравно разпределен между богатата южна част (в района на делтата на Яндзъ включващ Нанкин и Суджоу) и по-бедната северна част на провинцията.

Да се каже че някой град в Китай има дълга история, не е нещо забележително. Но Нанкин се откроява като една четирите велики столици на древен Китай наред с Пекин, Луоянг и Шиан. Градът води началото си от военен форт и крепост от ерата на Воюващите държави през 5-ти век пр. н. е. и е бил познат с редица имена, между които Джяннинг (мирна река) и Джинлинг или „златна могила“. Нанкин е бил столица на шест династии на древен Китай: за първи път през 3-ти век (на държавата Източна У) и накрая по време на династия Мин (1368-1421 гг.). През 6-ти век Нанкин е най-големия град в света с население от около един милион души. Нанкин, което означава „южна столица“, носи името си от ерата на Мин. Първият император на Мин, Хану, е един от малцината основатели на китайски династии, който произлиза от скромен не-аристократичен род. Джу Юенджан (по-късно император Хану) е селянин и будистки монах, който се присъединява към Въстанието на червените забрадки през 1352 г. Джу предвожда бунтовническа армия, която сваля монголската династия Юан 16 години по-късно. Хану е свързан с грандиозни проекти като изграждане на императорски дворец и градски стени дълги 48 километра, строени близо 20 години от 200,000 работници. Стената в Нанкин датира предимно от това време и е добре запазена. Династия Мин възстановява Великата стена на север, страхувайки се от ново завоевание от монголците (заплахата идва по-късно от Манджурия). Друго наследство на Мин е възстановяването на Великия канал и построяването на Забранения град – императорския дворец – в Пекин, както и морските експедиции на мюсюлманския евнух Джън Хъ, чийто флот достига бреговете на западна Африка в началото на 15-ти век.

„Синовният мавзолей на Мин“ е монументален комплекс, включващ гробницата на император Хану. Неговият син, император Йонглъ, влага огромни ресурси за строежа на мавзолея, който е включвал и 22-километрова стена. Мавзолеят е издигнат на хълма Цъджиншан (виолетова златна планина), прекрасно място в североизточната част на Нанкин. Със своята вековна гора, планината е като дихателна система на запушения град и оазис за отмора. Изкуствено езеро привлича стари и млади за плуване (нищо че табела предупреждава да не се плува защото е дълбоко 17 м.), риболов и пикници. Сакралният път, познат още като Пътя на слоновете, води към мавзолея. Алеята е осеяна с каменни статуи на войници и шест вида животни – слонове, лъвове, камили, коне, както и митическите животни кирин (с черти на дракон, който се свързва с велики владели и мъдреци) и шиеджъ (еднорог звяр, наподобяващ куче – олицетворява справедливостта и закона), които пазят императорските гробниците от зли духове.

Династия Цин и Великобритания подписват мирно споразумение в града (1842 г.) в резултат на поражението на Китай през Първата опиумна война. Наред с отварянето на пристанища за търговия по източното крайбрежие, договорът включва колонизирането на Хонконг и редица други наложени спогодби които подкопават суверенитета на Китай. Това е началото на съдбовни размествания в Китай и региона и началото на края на Поднебесната империя. Новите глобални империи изместват старите империи. За две хиляди години китайската империя е в процес на завоевания и колонизиране на територии на юг и на запад. Нанкин става столица на въстанието на Тайпините (най-разрушителното в историята на Китай) и тяхното Небесно кралство, 1856-1864 гг. В края на 1911, Парламентът на 17 южни провинции, който се свиква в Нанкин, избира Сун Ятсен за първи президент на Република Китай след свалянето на монархията. Възпитан в духа на конфуцианството, но образован в западен стил (включително медицина), Сун Ятсен е бащата на нов Китай, дал основа за изграждане, макар бавно и мъчително, на модерна национална държава чрез „трите народни принципа“: национализъм, демокрация (народовластие) и народно благосъстояние. Въпреки историческата си „несъвместимост“, Китай и Тайван тачат наследството на Сун Ятсен, като че ли и двата съперника са излезли от престилката на доктора. След смъртта му през 1926 г. Сун е положен в мавзолей в Нанкин. Мавзолеят на Сун е недалеч от гробниците на династия Мин на хълма Цъджиншан. След провъзгласяването републиката Сун отива на поклонение на Мин като символичен акт на сбогуване с монархичното минало. Поради не-китайския произход на последната династия Цин (която е основана от Манчу, които покоряват Китай през 17-ти век), Сун избира церемонията да се извърши в мавзолея на последната китайска династия – Мин.

Нанкин е столица на републиката от 1927 до 1937, период познат като „десетилетието на Нанкин“. Трагедията също е част от историческата памет на това място. „Клането в Нанкин“ и „Изнасилването на Нанкин“ са метафорите за японската инвазия и окупация през 1937, когато стотици хиляди жители на града намират гибелта си. Шианлин, кварталът, в който живея, е бивше село в покрайнините на Нанкин и място на масови гробове от времето на тези трагични събития. Паметта от Втората световна война в Азия все още пречи на отношенията на съвременен Китай с Япония. Раните бавно зарастват, а и могат да се използват за разпалване на национализъм.

Нанкин е ключов културен център от ерата на монархията до наши дни. През 4-ти век е построен императорски университет, в който се е изучавало конфуцианство и по-късно са се държали държавни изпити за назначаване в администрацията и армията. Съчетаването на класическо конфуцианско образование със заемана позиция в държавната бюрокрация (а не на наследствена титла) формира постфеодална меритокрация в Китай. Храмът на Конфуций е издигнат в академията и сегашният му вид е запазен от 19-ти век. Огромни барелефи на позлатени дракони украсяват стената на храма, която се издига на брега на река Чинхуай. От двете страни на реката са запазени сгради в традиционен стил, които създават усещане за древен свят но туптящ с ритъма на съвремието. В двора на конфуцианския храм се издига каменна статуя на Учителя и на някои от неговите ученици. На каменни плочи от двете страни на външния вход на храма са издълбани гравюри изобразяващи картини от духовния, стопанския и и социалния живот на традиционен Китай. В средата на плочите са изрисувани два йероглифа – „рен“ (хуманност) и „ли“ (благоприличие) – две от основните концепции на конфуцианството. Конфуций създава духовно течение през 5-ти век пр. н. е., наричан от Ясперс „осев век“ на света заради началото на основополагащи духовни направления (будизмът, гръцката философия, Старият завет, който е основа на Новия завет и Корана) и „събуждането“ на човечеството. В Китай това е епохата на Стоте школи когато се формират основните философски учения и религии. Идеите и практиката на конфуцианството допринасят за формиране на обща културна сфера в Източна Азия – роля, която играе християнството за европейската цивилизация.

Храмът на Конфунций

Нанкин преживява бум на висшето образование през 20-ти век. Само в района на Шианлин са построени модерни километрични кампуси на осем университета, включващи най-престижния Национален университет на Нанкин, Университет по телекомуникации, Институт по традиционна медицина, Финансов университет и прочие. Старият кампус е издигнат в центъра на града когато той е столица на републикански Китай. Новият кампус в покрайнините е впечатляващ комплекс, който включва общежития, спортни съоръжения, изкуствени езера и канал, наподобяващ река. Естествено е мащабът да бъде приоритет при проектиране на кампуса, за да поеме огромна маса студенти, но архитектурата също е амбициозна. Сградите на централната библиотека (под формата на отворена книга) и студентския съюз с витиеватите си форми създават усещане за футуристичен град. Тази нация гледа напред. Китай инвестира 100 милиарда долара годишно в образованието и напоследък увеличава средствата в тази област с по 20% годишно. Понастоящем в Китай се записват около 6 милиона нови студенти годишно в над 2,000 университети и колежи, което е 37% от една кохорта. Китайските ВУЗ-ове привличат все повече чуждестранни студенти. Китай се превърна в най-популярната дестинация за образование в Азия и е на трето място в света по брой на чуждестранни студенти.

Строителната мания не секва в Китай години наред. Летище Лукоу на юг от Нанкин е хъб на делтата на река Яндзъ; то е строено преди 20 години, а новият терминал е открит за Лятната Младежка Олимпиада през 2014. Всичко се строи със замах но и с афинитет към оригинална архитектура. Китай се превърна в мерило за модерна инфраструктура. (По време на първичните избори за президент в САЩ Доналд Тръмп недоволстваше от изоставането на Америка в модерната инфраструктура, давайки за пример летищата в Китай и ОАЕ.) Магистралата от летището до града е осеяна със строителни площадки, кварталът Шианлин (означаващ „фееричната гора“) се е превърнал в гора от кранове, бизнес и увеселителен комплекс, жилищни блокове, училища; строи се всичко и навсякъде. Понастоящем 70% от строителните кранове в света работят в Китай… Въпросът е докога може да се строи в такова темпо: докато има пари или докато балонът на пазара на недвижими имоти се спука? Голям брой общини и строителни фирми са и големи длъжници на банките, освен изпълнителни на големи проекти. Държавата налива пари в банките, банките дават „лесни“ кредити, за да стимулират растежа, невъзвръщаеми инвестиции стават лоши кредити в банките и магическият кръг на развитието може да се превърне в омагьосан кръг. Растежът се забавя, двуцифрените числа на икономическо развитие са в миналото, но все още Китай е една от най-бързо развиващи се икономики в света (през 2015 – 6,5%).

Според икономическата теория, ние не знам за съществуване на балон (на имоти) докато той не се спука. Дали Китай е очакван от съдбата на Япония от края на 80-те години (финансова криза тръгнала от срив на имотния пазар) или Южна Корея от края на 90-те години на миналия век (финансова криза провокирана от корпоративна задлъжнялост и регионалната криза по пътя на доминото), предстои да видим. Държавата разполага с огромен резерв, който може да служи като буфер за „черни дни“. Но това разчитане на държавните финанси за неутрализиране или омекотяване на бъдеща криза е нож с две остриета. Ако финансовата система стане твърде „пристрастена“ към постоянно наливане на нови средства, за да се поддържа бизнеса на повърхността, тя започва да създава паралелна икономика на измислен растеж, който може да се срути всеки момент. Китай е избягвал логиката на песимистичните сценарии заради огромния потенциал за развитие на вътрешния си пазар и търсене. Но всичко има граници, включително и китайската икономика. Може да се очаква сътресение през следващите 5 години. Освен стопански ефект, кризата (не непременно рецесия, достатъчно е ръстът на развитие да падне до 2-3%) би имала тежки социални и дори политически последствия. Никой не може да предвиди какво ще се случи ако евентуалното забавяне на икономическия растеж подкопае осигуряването на работни места на милиони работници мигранти дошли от селата в градовете. Политическата цена на едно забавяне (не дай си Бог отрицателен растеж) като че ли е най-големият стимул на правителството да продължава наливане на реки от пари в мелницата на общини и фирми. Колкото повече толкова по-добре.

Партията-държава е гръбнакът и на политическата и социална система. На строителна площадка на жилищни блокове в квартала е изписан плакат – „има ли държава, има и семейство“. Ехото на конфуцианството се долавя в модерната епоха под различни форми, например интерпретацията на държавата като семейство и обществото като хармонично цяло. Преведено на съвременен практически език, хармония е това, което партията разрешава. Държавата разрешава колко жилища може да притежава едно семейство (официално по едно и за срок от 70 години); тя разреши миналата година семействата да имат по две деца; „политиката на едно дете“ продължи над 30 години, за да се ограничи прираста на населението. На практика онова, което не се разрешава е дори по-важно – да няма опозиция… Но под похлупака на доктрината за държавата-майка функционира едно индивидуалистично общество, открило и следвайщо с ентусиазъм правилата на пазарната икономика. Администрацията постоянно разтяга правилата на имотния пазар, за да се поддържа търсенето. Размахът на строителството се отразява върху качеството на жилищните блокове. В Шианлин, сгради построени само преди 10-15 години изглеждат морално остарели, въпреки динамиката на общностите които живеят в тях. Това е въпрос на изпипване на детайлите при строежа, както и на добро поддържане – като че ли това остава на заден план както за строителите, така и за семействата, които живеят в апартаментите. Например прозорците на блока, в който живях (жилищният комплекс може да се характеризира като „среден“ стандарт), са проектирани така, че някои крила не могат да се измият с наръчни средства, необходимо е специално чистене отвън, което обаче не се е случвало от години.

Жилищните блокове са групирани в привидно затворени малки квартали с огради (както в древен Китай градове и села са били ограждани със стени) и портали с охрана. На някои от оградите (на скъпите комплекси) са опънати жици, вероятно за сигнализационна система при нарушение. Тези битови локали са бледо огледало на комуните на Мао Дзъдун от края на 50-те и началото на 60-те години на миналото столетие. Вечер местен отговорник минава по алеите между блоковете и пуска по високоговорител запис с призив хората да пазят тишина, да внимават за сигурността, да затварят вратите си. Градини запълват междублоковите пространства, често с малки изкуствени езера (когато закрякат жабите и патиците през нощта или когато запеят птиците рано сутринта, може да се почувствате сред природата). Изглежда всяко парче земя се използва за нещо. Правят впечатление и друг вид градини – малки обработваеми парцели в ниши на обществена земя, пръснати покарай булеварди, алеи, строителни площадки, дерета, дори в кампусите на университети. Работници-мигранти от обекти в близост използват земя, за да отглеждат нещо „настрана“ – царевица, домати и други насаждения. Може би това е начин да се заличава разликата между града и селото…

Голяма част от градските пътища са булеварди, които са строени през последните няколко десетилетия и са с по няколко ленти в едната посока. Затова движението по улиците не изглежда натоварено. Колелото, мотопедът, триколките, са популярни средства за движение и превозване на стока при необходимост, но и броят на автомобилите расте главоломно. Освен местните модели се виждат доста японски, корейски и западни марки, такситата например са предимно леки коли на Хюндай. Въпреки модерната инфраструктура и сравнително не-натовареното движение културата на движение може да ви отчая. Забравете за предимство, особено за пешеходците, и спазване на правила по пътищата. Сякаш шофьорите (много от тях новоизлюпени) носят някакво устройство за ограничено виждане, първо карат, завиват, и след това се оглеждат… И са нетърпеливи. Всички, които са на някакво возило, обичат клаксоните. Само да им се изпречи или да ги забави нещо малко – и вече натискат бибитките. Това, което определя трафика, е характерно и за функционирането на други области в това общество. От хаоса в крайна сметка се ражда някаква посока и подреденост, хората импровизират и неписани правила възникват в движение.

Улиците в Шианлин изобилстват с малки магазини и закусвални за бърза храна с по една-две маси и няколко стола; някои са само с плот, през който се продава храна на улицата. Собствениците на този малък бизнес обикновено живеят в стаи към помещенията, където готвят и продават, всичко е на едно място. Понякога възрастни хора танцуват на кварталната „чаршия“. Семейства се разхождат с децата си, особено привечер и в почивни дни. Често водят децата си и в ресторантите. „Малките принцове и принцеси“ както наричат децата по време на ерата на едно дете в семейството, получават специални грижи от родители и баби. Сигурно изглеждат разглезени в очите на външния наблюдател. Станах свидетел на показателна (макар и нетипична) „сцена“ в една пицария. Хлапе на около 6-7 години беше недоволно от пицата и вдигна лют скандал на майка си. Горката жена се видя в чудо и помоли персонала да върнат пицата. Така и направиха (без да се плати) и малкият принц напусна заведението под пара. Вероятно няма да станем свидетели на „бум“ на новородени след отмяната на политиката на едно дете (данните за 2015 година отбелязват дори спад на раждаемостта). През последните години започна да отпада ограничението за отделни райони и групи; имало е и доста начини да се заобикаля правилото. По демографска динамика Китай малко или много навлиза в нормата на индустриалните общества, която включва ниска раждаемост и застаряващо население.

Китайците са прегърнали дигиталната революция, макар връзката с интернет да е далеч от желаната. Блокирането на сайтове като Фейсбук, Ютюб и като цяло трудната работа с Гугъл, включително и електронната поща, действа като изолатор. Затова си има решения, например чужденците ползват „частни мрежи“ (VPN) за достъп до тези сайтове. Китайците ползват популярна и ефективна местна платформа за комуникация, Уичат (Wechat), която според тези, които я ползват е по-добра от нам познатите Вайбър и други системи по света. Уичат включва поща, смс – текстови и аудио съобщения, безплатни телефонни разговори, включително международни, и прочие. Използването на пазаруване по интернет е доста популярно. Влизаш в търговски сайт (по телефона), избираш стока, поръчваш, доставят я в дома почти светкавично (обикновено за по-малко от 24 часа) и обикновено плащаш когато я доставят. Ако те няма вкъщи когато се обадят за доставка, идват когато си прибереш. По този начин синът ми си купи повечето необходими за новото жилище неща, включително и бюро, което се доставя на части в кашони и се сглобява (по принципа на ИКЕА). Китайските производители на смартфони като Шиаоми (фирма създадена едва през 2010 година) и Хуауей вече доминират местния пазар, изпреварвайки Самсунг и Епъл. Шиаоми достигна трето място в света по производство на мобилни телефони, докато Хуауей е най-големият производител на телекомуникационна техника в света, като неотдавна изпревари Ериксон.

Както светът свиква с издигането на Китай – къде със страх, къде с откриване на нови възможности – така и Китай се учи да привиква със света. Увеличаващият се брой на чужденците в страната е един от аспектите на тази глобална интеграция. В това отношение Нанкин играе специална роля заради възможностите за образование; увеличава се броят и на чужденците, които изучават китайски език. Смесените бракове стават все по-често явление. Китайците учат усилено английски от ранна възраст в училище. Колко го научават е отделен въпрос, но официалната програма и желанието са налице. Типична сцена: седяхме със сина ми (който живее в Нанкин от три години) в едно кафе, докато студенти от университета наблизо се надпреварваха да го интервюират на английски и да си правят селфита с него. Имали домашно по английски да разговарят с чужденец. Отношението към чужденците не е непременно радушно, но може да се определи по-скоро като отворено и прагматично. Веднъж по улицата се разминахме майка с дете; тя му каза, че сме чужденци с хладно-назидателен тон. Синът ми разказа и за случаи на по-приветливо отношение; в сходна ситуация майка обяснила на детето си: „Ето това са чужденци, и те могат да са наши приятели.“

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Търнър в очите на Увалиев

Автор(и): Светлозар Василев

Въведение

Целта на този текст е да дискутира значението на една малко известна страна от дейността на Петър Увалиев като критик в областта на изкуството, а именно – психоаналитичното му изследване върху творчеството на Уилиам Търнър.

Кой е Уилиам Търнър?

Джоузеф Малърд Уилиам Търнър (1775-1851) е един от най-известните британски художници през последните 250 години. Геният му се проявява на 11- годишна възраст, на 15 г. е приет в Кралската академия на изкуствата, а на 32 г. вече е професор по перспектива. Той е измежду най-търсените художници на своето време, а заради стила на късните му творби е признат за създател на импресионизма[174].

Търнър има малко приятели и никога не създава свое семейство. Той завещава 20 000 свои картини и рисунки на Националната галерия и дарява богатството си за създаването на благотворителна организация, подпомагаща бедни художници[175].

Търнър в очите на Увалиев

Петър Увалиев е работил в британската филмова индустрия, а след нейния залез преподава история и философия на изкуството в Лондонския университет. Неговото образование и дългогодишен опит като изкуствовед, водещ културна рубрика на „BBC“ и „Radio France Culture“, му позволяват да развие свой критичен подход, съчетаващ различни области на хуманитаристиката. Пример в това отношение е публикуваната под псевдонима Пиер Рув монография Търнър: структурен разрез[176]. В нея Увалиев съчетава структурен, семиотичен и психоаналитичен метод, за да анализира творчеството на големия британския художник. Той е наясно, че всеки един от тези подходи има своите ограничения и не може да изпълни тази задача самостоятелно. Увалиев използва структурния метод, за да анализира цвета, пространсвото, обектите и човешките фигури, но си е давал сметка, че структурализма прокарва преграда между живота и творчеството. Това е причината да прибегне до психоаналитичната парадигма, чрез която изследва как от една страна жизнените събития се вписват в изкуството, а от друга как изкуството повлиява живота.

Петър Увалиев застъпва тезата за наличие на циркулярни връзки между самоличността и живописта (био-графията) на Търнър. Ядрото на този обмен се съдържа в отчетливия „стремеж към неопределеност“, „упъдъка на тялото“ и „нестабилността на зрителната идентичност“[177]. Увалиев забелява, че „контури, места, лица са размиват … границите се стапят и изчезват …“, но едновременно с това всички тези елементи са налични и съществуват. Според него разграждането на формите и деконструирането на образа не е случайно, а преднамерено усилие от страна на художника.

Тази тенденция ще бъде илюстрирана чрез няколко ключови творби на Търнър. Първата от тях е „Одисей, който се подиграва на Полифем“, която Джон Ръскин определя като централна в кариерата му. В нея циклопа Полифем е едно цяло с „чудовищната растителност на самотната планина“[178], небето изглежда скалисто, а водата не прилича на течност. Увалиев коментира, че Полифем и планината „са съзнателно обединени и раз-идентифицирани“[179]. От своя страна Нереидите, плуващи пред кораба на Одисей са загубили митичния си статут на златозарни деви, а ефирните им полупрозрачни силуети, които едновременно се открояват и сливат с морето, са се превърнали в „чисто великолепие“[180].

В тази картина са налице старателно изграждане на пространства и обекти в духа на каноните на реалистичната живопис, но и преднамерено разрушаване на самоличността им. В резултат характерните за 18 и 19 век отчетливи, места, конфигурации и фигури се заместват от „пушилки от мъгли и водопади от светлина“.

Тази тенденция е още по-силна при рисуваната 15 години по-късно „Дъжд, пара и скорост“. Тук срещата на природата и модерния свят е предадена изцяло чрез средствата на цветовата гама и пространствената структура, така характерни за абстрактния стил на късния Търнър. Темза, дъжда и облаците са мизансцена, а мощта и скоростта на парния локомотив са акцента на картината. Въздействието е постигнато чрез нови изразни средства, целта на които е оживяването на една импресия, и постигане на емоционална реакция.

Картината „Венециански фестивал“ е от същия период и в нея е видно същото отношение, този път проявено към човешките фигури. Познавачите на творчеството на Търнър знаят, че още от началото на творчеството си той не изобразява човешките лица и тела реалистично и с нужните детайли. Напротив, те са маркирани, а понякога дори изопачени и окарикатурени. Увалиев отделя специална глава в своето изследване и посочва, че човешката фигура в изкуството винаги е била носител на определен смисъл, и по тази причина е важно да въплъщава еднородно значение. „Търнър обаче не изповядва тази семантична религия към човешкото тяло … – той … не държи сметка на пропорциите, нито когато изгражда някоя фигура, нито когато трябва да я постави във връзка със заобикалящата среда“[181]. Забележително е, че лицата не изразяват емоции, очите и устата най-често са само маркирани. Увалиев заключава „Те не са нищо особено: лица на чучела“[182]. Фигурите на свой ред са обездухотворени и по тази причина незначителни. Как можем да си обясним тази мизантропия при Търнър?

Психоаналитичният прочит на Петър Увалиев

Централното предположение на Увалиев е, че „ерозирането на границите“ и „неусточивостта на зрителните самоидентичности“ са израз на дълбока криза на идентитета при Търнър[183]. Той предлага хипотеза, според която специфичните особености на стила му са породени от колебанията в образа на неговата вътрешна майка. За да се обоснове, Увалиев прибягва до теориите на Зигмунд Фройд и Жак Лакан за ранното детско развитие. Съгласно тези автори детето изгражда идентитета си благодарение на връзката с майката и най-вече като резултат от ритъма на присъствията и разделите между тях. Отсъствието на майката е толкова важно, колкото присъствието ѝ, защото така детето осъзнава и се учи да толерира факта, че е отделно от нея (конституира се като субект). За да продължи да се чувства обичано в моментите на фрустрация е важно разделите и конфликтите в ранното детство да бъдат съобразени с емоционалния капацитет на детето.

Майката на Търнър е била далеч от този идеал – тя е притежавала „буен и жесток нрав“ и което е по-важно – страдала е от шизофрения. Увалиев хипотезира, че тези фактори са затруднили създаването на топли емоционални отношения, гарантиращи така важната за всяко дете сигурност, предсказуемост и постоянство. В подкрепа на идеята си той посочва, че Търнър израства като слабовато дете, което често боледува. Друг важен момент е смъртта на по-малката му сестра, която умира, когато той е на 11 години. Загубата ѝ е преломно събитие за семейството – скоро след това състоянието на майка му драстично се влошава и тя е приета за постоянно лечение в психиатрия, където остава до края на живота си. Търнър обаче губи не само майка си и сестра си – той прекъсва връзката и с баща си, който е принуден да го изпрати при роднини в провинцията.

Отричането и стремежа към майката

Увалиев подчертава, че до края на живота си Търнър не споменава майка си нито в писмата, нито в записките си, а единственият ѝ портрет остава незавършен.

Поразителното отсъствие на майката на художника в двадесетте хиляди картини, кореспонденцията и писмено творчество на Търнър кара Увалиев да заключи, че през целия си живот художника се е стремял да отрече болката от контакта с майка си и дори да отрече нейното съществуване. От клиничният опит и собствената си житейска история знаем, че подобни фантазни актове на унищожение са обречени на неуспех и че превъзмогването на загубата е възможно едниствено чрез продължително и болезнено скърбене. Тъгуването при Търнър обаче най-вероятно е било затруднено поради болестта и ранната смърт, които са възпрепятствали младия Търнър да интегрира майчиния образ и тя задълго е присъствала във вътрешния му свят като заплашваща и кастрираща фигура. Увалиев говори за криза в самоличността на обекта: „Тайното лице на всички лица е лицето на неговата майка“ и „Абстрактният му стил е резултат от неопределеността на неговата майка, а откъсването от нея намира отзвук в престъпването на реалността и физическите граници.“ Това емоционално разкъсване е „трагично за човека, но е благословия за художника.“[184]

Усилията на Увалиев: 35 години по-късно

Изследването на Увалиев е направено във време, когато психоанализата в България е била забранена. То е израз на личните му интереси и не е специално предназначено за българския читател. Издаването на книгата на български език се осъществява едва през 2006 година и ни заварва в етап, когато психоаналитичният метод все още не е утвърдена част от преобладаващата културната критика, а клиничното му приложение е ограничено до сравнително тесен кръг професионалисти и академични кадри. Широтата на знанията и интуицията на Увалиев обаче изискват специално внимание, а усилието му да анализира творчеството на Търнър през призмата на структурната теория, семиотиката и психоанализата е новаторско и революционно.

Трябва да отбележим, че Увалиев не е психоаналитик и изследването му не се позовава директно на теорията за несъзнаваното, която е централна за психоанализата. Интересен факт е, че той не дефинира взаимовръзките между личния живот и творчеството на Търнър като сублимация – психоаналитичен термин, който се е утвърдил в културата. Той няма обучението и клиничния опит на практикуващ аналитик, а се позовава на биографични данни и задълбочено познаване на стила и специфичните елементи в творчеството на Търнър.

Друг пропуск в неговия анализ е, че Увалиев не коментира възможните причини за промяната от първоначално реалистичния към късния абстрактен, импресионистичен стил на Търнър. Внимателният изследовател ще забележи, че това става около 1830 година, малко след като художникът губи баща си и поредица от свои близки колеги и приятели. Може да се хипотезира, че житейските загуби са най-мощният източник на творчески импулси при Търнър – той проявява своя талант след загубата на сестра си и раздялата със семейството си, а смъртта на баща му е не само пореден повод за скърбене, но и за преработване на по-ранните травми и тъгуване за смъртта на неговите сестра и майка. Доказателства за това, че този процес е бил успешен, можем да открием не само в еволюцията на стила му, но и във факта, че малко след това той започва и първото си реално съжителство – това с вдовицата Силвия Буут, с която има интимна връзка до края на живота си. Според неговите съвременници тези промени не са били гладки и най-вероятно са резултат от превъзмогване на тъгата и мрачните настроения, провокирани от острото отхвърляне на абстрактния стил на късните му творби от страна на критиката и публиката и загубата на баща му.

Въпреки тези недостатъци обаче Увалиев има изключително точна интуиция за природата на несъзнаваното. Тезата му е консистентна и издържана от гледна точка на психоаналитичната критична теория и метод. Той гради заключенията си върху детайлно изследване на биографията и творчеството на художника, а книгата му представлява пространно и задълбочено интердисциплинарно изследване на начина, по който Търнър използва цветовете, пространствотото, обектите и човешките фигури.

Моето тълкуване е в унисон с идеите на Увалиев, но подхода ми е фокусиран върху преживяванията ми на психоаналитично-информиран зрител на картините на Търнър. Мога да опиша техния естетически ефект като непреодолимо привличане и любопитство, комбинирани с усещане на емоционално и телесно напрежение. Основната ми хипотеза е, че тази афективна и висцерална реакция не е случайна, а предизвикана от стремежа на Търнър да повлие и привлече емоционално зрителя, като по този начин възстанови разкъсаната връзка с майката си.

За да бъде разбрана тази идея е важно да се има предвид, че психоаналитичната критика се е развила значително от седемдесетте години на миналия век, когато Увалиев работи върху книгата си. Един от резултатите е, че интерпретациите вече не се основават на отстранено тълкуване на символиката в духа на теориите на Фройд, Лакан и силно повлиялия Увалиев семиотик Кристиян Метц. Вместо това централно място придобива естетическото преживяване на зрителя, възникнало при непосредствения контакт с произведението на изкуството. Ключовата идея в този подход стъпва върху допускането, че изкуството е израз на несъзнавана афективна изява и комуникация от страна на неговия автор, при която емоционално значими спомени се сублимират като артистична творба. Примери в това отношение са изследването на Фройд (1910)[185], Мелани Клайн (1929)[186], а в по-ново време на Ейдриън Стоукс (1965)[187] и Хана Сегал (1952; 1991)[188]. Първоизточник на този подход е Фройд, който интерпретира реакциите си при наблюдението на „Мона Лиза“, като породени от сублимираните нагонни пориви на Леонардо да Винчи към неговата майка. Според Фройд първичната основа на механизма на сублимация е конфликта между слятостта и отделянето от майката в ранното детство, докато по-късните автори дискутират ролята на конфликта между любовта и омразата.

Важният въпрос в случая е как една психична ситуация, дори да е централна за автора, се съпреживява по същия начин от зрителя, който може да е на различно ниво на зрялост и моментно емоционално състояние. Един от възможните отговори е, че стремежа на зрителя към разбиране на творбата се среща със стремежа на артиста към емоционално разрешаване на вътрешната ситуация, станала повод за създаване на картината. Казано с други думи – естетическото въздействие на изкуството се дължи на факта, че зрителя отразява и се идентифицира с емоционалното послание на картината. Според британския психоналитик Доналд Мелтцер[189] емоционалният конфликт има естетически измерения и е характерен за човешката природа още от най-ранно детство. Всеки любител на Търнър може да разпознае тази специфична комбинация при наблюдението на което и да е негово произведение. Тя е налице и при трите цитирани от мен картини. Всяка следваща е с нарастваща степен на абстрактност, но е любопитно, че при първите две съществува вертикално разделение между образите на доброто и злото. В първата Полифем е в ляво, а слънцето в дясно, а във втората спокойната природа е нарисувана в едната половина, докато влака владее цялата друга половина на картината. Тази полярност и разцепване е преодоляна при исторически най-късната, трета картина, където напрежението е пресъздадено чрез цветовете и неяснотата на лицата и човешките фигури. Борбата между силите на злото и доброто е вечният мотив в произведенията на Търнър и най-често е изразен чрез митични сюжети както в „Аполон убива Питон“ и „Одисей се подиграва на Полифем“. Чудовищата Питон и Полифем са символи на подземния свят, а обсебеността на Търнър от слънцето (Аполон) е добре известна. Можем ли да тълкуваме това развитие като още един знак, че в края на живота си художника е превъзмогнал отколешното разделение на добро и зло и е интегрирал образа на майка си?

Интересен факт с пряко отношение към творчеството на Търнър е, че критиците в областта на изкуството считат, че дисхармонията и усещането за конфликт, а не чувството за хармония са съществени за естетическото удоволствие. Тяхната идея е, че ние като зрители сме привлечени точно от тези произведения, които предават усещането за красота и хармония, но носят и чувство на напрежение. Думите на големия британски психоаналитик Доналд Уиникът „Радост е да се скриеш, но е трагедия да не бъдеш намерен“ описват деликатността на детската душа, но са валидни и за личната трагедия на художника.

Фактът, че творчеството на Търнър продължава да предизвиква възхищение вече 250 години, както и находките от моя опит за критичен анализ ме карат да мисля, че разкъсаната връзка с майката му е не просто сублимирана, а и успешно преодоляна. А това, както ни посочва Петър Увалиев, е възможно единствено при истинското изкуството.

Библиография:

Рув, П. (1980). Търнър: Структурен разрез, прев. М. Георгиева, София: К&М Издателска компания, 2006.

Freud, S. (1910). Leonardo da Vinci and a memory of his childhood, Standard Edition 11, London, 1910, 59-137.

Klein, M. (1929). Infantile anxiety-situations reflected in art and in creative impulse, The International Journal of Psychoanalysis., 10:436-443.

Meltzer, D. (1988). The Apprehension of Beauty, London: The Clunie Press, 1988.

Segal, H. (2000). Dream, Phantasy and Art, London: Routledge, 1991.

Shanes, E. (2008). The Life and Masterworks of J. M. W. Turner, New York: Parkstone Press International, 2008.

Stokes, A.(1965). The Invitation in Art. London: Tavistock, 1965.

Wilton, W. (2006). Turner in his time, London: Thames and Hudson, 2006.

Светлозар Василев е преподавател в Нов български университет, където води курсове в областта на емоционалното развитие и човешките отношения. Лекар и психиатър по образование със специализиция по клинична психоанализа към Международната психоаналитична асоциация (IPA).

Създател е на групата „психоанализа и кино, която организира публични обсъждания съвместно със София Филм Фест и Дома на киното, София.

Юли 2016

Отвъд дебата около Брекзита

Автор(и): Кенан Малик

Каквито и да са резултатите от референдума по Брекзита, то можем да бъдем сигурни в едно: Великобритания няма да бъде превзета от мародерстващи турци, както се внушаваше от привържениците на анти-ЕС-кампанията (ако била гласувала с „Да“), нито пък западната цивилизация ще се срути, както се страхува президентът на ЕС Доналд Туск (в случай на „Не“). Без съмнение ще има икономически и политически трусове, но Великобритания няма да се засили към някаква пропаст, както и да гласува.

Но, ако и всичко това да не означава край на света за Великобритания, то няма да бъдат решени и основните въпроси, около които се въртяха дебатите по Брекзита – а може би дори няма и да им се обърне подходящо внимание. Враждебността срещу ЕС, не само във Великобритания, а из цяла Европа, се подхранва от фрустрации, свързани с недостатъчната демокрация и негодуванието по въпроса за имиграцията. Про-ЕС-кампанията, осъзнавайки, че няма почти никакви отговори, избягваше по принцип и двата въпроса, като се фокусира почти изцяло върху икономически аргументи. Привържениците на анти-ЕС-кампанията бяха също толкова опортюнистки настроени в начините, по които представяха въпросите за демокрацията и имиграцията.

Мнозина от привържениците на ЕС отхвърлят обвинението, че Съюзът е недемократичен, като посочват съществуването на Европейския парламент, чиито членове се избират от всички граждани на ЕС. Но това означава не само да се надценява влиянието на неговите членове по въпросите на европейските политики; освен това то подминава въпроса за общото недоволство. Причината, поради която хората виждат в ЕС недемократична институция се състои не в това, че те не могат да гласуват на изборите в Съюза. Тя е в това, че въпреки изборите те имат само малко влияние върху основните решения, които оформят животите им.

Всеки парламент трябва да представлява един специфичен демос. Европейски демос обаче не съществува. ЕС е опит за създаване на демос отгоре надолу там, където такъв не съществува отдолу нагоре. Ето защо хората нямат усещането, че Европейският парламент ги представлява и ненавиждат бюрократичния процес, чрез който се оформя европейската политика.

Други привърженици на ЕС твърдят, че за такъв елитарен проект би било невъзможно да реагира ефективно на големите кризи като например промяната на климата или глобалната рецесия. Този аргумент поне притежава достойнството да е честен в признанието, че стойността на ЕС се състои в способността му да подмине демократичния процес в името на по-голямото общо благо.

Проблемът обаче се състои в това, че, когато и да е бил изправен пред голяма криза, ЕС не само не е успявал да реагира по последователен начин, но и евентуалната му непоследователна реакция рядко е била от полза за общото благо. По време на кризата с Еврото, ЕС лъга в продължение на месеци, преди да подреже демокрацията в Гърция чрез налагането на решенията на „тройката“ (състояща се от Европейската комисия, Европейската централна банка и Международния валутен фонд), която по същество пое контрола над икономическата и социална политика на страната и наложи плачевна политика на икономии, включваща орязване на пенсиите и заплатите, повишаване на данъците, уволняване на работници и приватизации на части от икономиката, крайната цел на които беше да се спаси не Гърция, а европейските банки, които бяха ѝ заемали пари.

Или пък да вземем кризата с имигрантите. След месеци на политическа парализа, ЕС в края на краищата реагира – като по същество се освободи от отговорност. Съюзът скърпи поредица от сделки с външни за ЕС страни като Турция, Судан, Йордан и Нигер, обещавайки им огромни парични суми в замяна на задържането на потенциални имигранти за ЕС. Омерзена от неморалността на тези сделки, хуманитарната организация Médecins Sans Frontières [Лекари без граници] наскоро отказа всякакво финансиране от страна на ЕС, отбелязвайки, че не е в състояние да приема пари „от институции и правителства, чиито политики причиняват толкова много вреда“.

Непрекъснатите провали на ЕС пред лицето на такива кризи се дължат не на това, че Съюзът е сковаван от демократичния процес, както внушават някои наблюдатели, а на липсата на демократичен мандат за решенията му, така че той често се оказва политически парализиран.

Но макар ЕС да е фундаментално недемократична институция, то само по себе си напускането му няма да премахне демократичния дефицит. В наши дни е налице едно много по-фундаментално разочарование от основните политически институции – разочарование, което е видимо както на национално, така и на европейско ниво, и което доведе до рязък подем в подкрепата за популистки партии по целия континент.

Основата на това разочарование е стесняването на идеологическите разделения, които някога характеризираха политиката. Днес тя е много повече въпрос на технократско управление, отколкото средство за социална трансформация. Един от начините, по които хората изпитват влиянието на тази промяна е кризата на политическото представителство, като все по-усилващо се усещане за липса на собствен глас, но също и за все по-голяма отдалеченост и корумпираност на политическите институции. Чувството за политическо изоставяне е особено остро сред традиционната работническа класа, чието усещане за изолация се увеличава все повече, докато социалдемократическите партии постепенно прекъсват връзките със своите стари избирателни бази. И докато основните партии се отказват както от класическите си идеологически привързаности, така и от дълговременните си избирателни бази, широката публика изпада във все по-дълбоко разочарование от политическия процес. Пропастта между избиратели и елити се разширява, което пък усилва разочарованието от самата идея за политика. И Европейският съюз се е превърнал в институционално въплъщение на този нов политически ландшафт.

Основната политическа разделителна линия из цяла днешна Европа протича не между ляво и дясно, между социална демокрация и консерватизъм, а между хората, които се чувстват у дома си в – или поне са склонни да се приспособяват към – новия глобализиран, технократски свят, и онези които се чувстват изоставени, изхвърлени и лишени от право на глас. Тези видове разделения са съществували винаги, разбира се. В миналото обаче това усещане за обезправеност и лишеност от глас е можело да се изрази политически, особено чрез организациите на левицата и на работническото движение. Но не и сега. Именно ерозията на тези механизми е нещото, което води до преоформянето на европейския политически ландшафт.

Брекзитът може и да възстанови някаква по-висока степен на суверенитет, но той няма да отговори на този по-дълбок гняв. Приравнявайки гнева от липсата на демокрация с ограниченията върху националния суверенитет, привържениците му само затъмняват реалните проблеми. Опасностите от едно такова приравняване могат да бъдат наблюдавани най-ясно в дебатите около имиграцията. Привържениците на Брекзита твърдят, че, бидейки извън ЕС, Великобритания ще може да контролира границите си и по такъв начин да успокои страховете на хората. „Единственият начин да се обезвредят оръжията на екстремистите и хората, които са истински анти-имигрантски настроени, е да се поеме отново контрол“, твърди [бившият кмет на Лондон] Борис Джонсън, един от основните привърженици на Брекзита.

Но това е невъзможно дори и в такъв случай. Като начало, дори и там, където Великобритания има пълен контрол над имиграционните си политики, тя не е успявала да намали притока им по начините, които би желала. Миграцията към Великобритания от страни, намиращи се извън ЕС, беше през миналата година по-висока от онази, идеща от страни-членки на Съюза (и е била такава през всички години от този век). Нето-миграцията от страни-членки възлиза в момента на 184,000, докато онази, идеща вън от Съюза, възлиза на 188,000. Британското правителство обеща да сведе броя на имигрантите до „десетки хиляди“ и, тъй като не е в състояние да намали броя на хората, идещи от страни-членки, се опитва особено силно да намали броя на ония, идещи „отвън“, включително и чрез въвеждане на специална точкова система, предпочитана от критиците на високата имиграция. Неуспехът да се намалят цифрите указва достатъчно ясно, че освен ако правителството не е готово да изложи икономиката на сериозни рискове, възможностите за ограничаване на имиграцията са ограничени. Обещанията да се намали имиграцията, последвани от неуспех, както правителството го демонстрира, само ще увеличат още повече, а не намалят, враждебността срещу нея.

Нито пък трябва да объркваме отворените граници с липса на национален суверенитет. Нека например разгледаме случая с Испания и ЕС. До 1991 Испания е имала отворена граница към Северна Африка[190]. Работници-мигранти са могли свободно да идват в Испания за сезонна работа, а след това да се връщат у дома. През 1986 страната се присъединява към ЕС и в резултат от задълженията си като страна-членка е трябвало да затвори северноафриканските си граници. Но затварянето на границите не е попречило на работниците-мигранти да правят опити да влязат в Испания. Вместо да го правят по суша, днес те използват малки лодки, с които пресичат Средиземно море. Така е положено началото на „емигрантската криза“.

Испания е упражнявала националния си суверенитет като е държала границите си отворени. Затворените граници са ѝ наложени от Брюксел.

Реалният въпрос е не контролът над границите, а липсата на демократичен мандат за каквато и да е имиграционна политика. Не съществува някакъв железен закон, според който обществеността трябва да бъде неотменно враждебна към имиграцията. Големи части от населението са станали враждебни, защото са започнали да свързват имиграцията с усещането за неприемливи промени. И все пак, въпреки факта, че имиграцията се е превърнала в най-мощният днешен символ за свят, намиращ се извън контрол, както и за невъзможността обикновените хора да имат някакво влияние върху политиките, които засягат животите им, тя не е причината за социалните и политически трудности, които мнозина са принудени да понасят.

Икономическите и социални промени – западането на промишлените отрасли и социалната държава, неизбежните съкращения на социалните разходи, атомизацията на обществото, повишаването на неравенството – в комбинация с различните политически промени, като ерозията на професионалните съюзи и трансформацията на социалдемократическите партии, пораждат у известни части от избирателното мнозинство силно недоволство, преминаващо на моменти в ярост.

Противниците на Брекзита предупреждават за „несигурностите“, които ще се появят с неизбежност в резултат от напускането на ЕС. Онова, което те изглежда не осъзнават е, че за големи части от избирателното тяло именно „несигурността“ е основното за момента чувство, и то е нещото, което мотивира в основна степен враждебността им срещу основните политически институции и ЕС.

Имиграцията не играе почти никаква роля при разгръщането на тези промени. И въпреки това тя се е превърнала в основното средство, чрез което мнозина ги възприемат, най-вече поради начина, по който имиграцията бива представяна в хода на последния половин век от политиците из целия спектър. От една страна политиците признават необходимостта от имиграция. От друга страна те насърчават представата за имиграцията като фундаментален социален проблем. В същото време политиците често изказват презрение към масите, които мнозина разглеждат като непоправимо расистки и неспособни да възприемат някакво рационално гледище по въпросите на имиграцията. Водачът на лейбъристите и премиер-министър Гордън Браун описа в предизборната си кампания пенсионерката Гилиан Дафи като „фанатична жена“, заради тревогите ѝ, свързани с източноевропейските имигранти. Това изказване до голяма степен представлява есенция на презрението, с което елитните политици се отнасят към страховете на малките хора. Тази отровна смесица от необходимост, страх и презрение, е помогнала като да се стигматизират имигрантите, така и да се създаде широка враждебност към либералните елити, заради пренебрежението им към масовите възгледи за имиграцията.

Критиците на ЕС със сигурност са разпространявали вредни аргументи за имиграцията – от предупрежденията на Майкъл Гоув за „турска инвазия“, до плаката с Найджъл Фарадж, озаглавен „Точка на пречупване“. Но привържениците на ЕС са също толкова отговорни за създаването на анти-имигрантския климат. Именно Гордън Браун нарече лейбъристките политики „Британски работни места за британски работници“. Дейвид Камерън пък проведе кампания, насочена против „туристите за социални помощи“, въпреки настояването на правителствения Комитет по имиграцията, че „няма почти никакви свидетелства в подкрепа на т. нар. хипотеза за магнита на социалните помощи като причина за имиграцията сред страните-членки на ЕС“.

ЕС може и да насърчава свободата на движението в собствените си граници, но в същото време той създава Крепостта Европа – един бастион против имиграцията, контролиран с помощта на гигантска система за наблюдение, с помощта на сателити и дрони, плюс електронни огради и военни кораби. Когато политиките на ЕС се оформят в съответствие с представата за континент, намиращ се под обсада, то чудно ли е, че е налице широко разпространена враждебност срещу свободата на придвижване?

Никоя от страните в дебата не демонстрира желание да разглежда сериозно реалните въпроси, залегнали в основата на идеята за Брекзита. Привържениците на оставането в ЕС по същество избягват дискусиите за демокрацията. А когато все пак засегнат въпросите за имиграцията, то е само за да се съгласят до голяма степен с безпокойствата на отсрещната страна. Миналата седмица заместник-председателят на Лейбъристката партия, Том Уотсън, подкрепи хора от висши представители на партията си, подкрепящи идеята за оставане в ЕС, но също и за ограничаване свободата на придвижването.

Вярно е – в съгласие с лозунга на привържениците на ЕС – че ние сме „по-добре заедно“. Но „по-добре заедно“ не означава просто подкрепяне на институцията Европейски съюз. То означава подкрепяне на хората, живеещи в ЕС – и извън него. Подкрепа например за народа на Гърция срещу наложените от ЕС икономии, а също и за имигрантите, в опозиция срещу „Крепостта Европа“.

Привържениците на напускането, от друга страна, не толкова подхващат на сериозно въпросите за демокрацията и имиграцията, колкото ги експлоатират по опортюнистки, а често и откровено реакционни начини. Свеждайки проблема за демокрацията до бюрократичните структури на ЕС, те игнорират по-широките промени в политиката и икономиката, които водят до засиленото усещане за безгласност сред големи части от електората, и които не могат да бъдат решени чрез простото напускане на ЕС. Като приравняват демокрацията с националния суверенитет и представят граничния контрол като висша форма на суверенитет, те насърчават една изключително тясна, разделителна идея за демокрацията.

Мнозина от лагера на „оставащите“ настояват, че само с гласуването „Да“ за ЕС ще бъдем в състояние да предотвратим триумфа на анти-имиграционните популисти. Мнозина от противниците им твърдят, че само чрез напускането на ЕС ще бъдем в състояние да се противопоставим истински на анти-имиграционните настроения. Никои от тях не са прави. Подкрепата за идеите на популизма е израз на разочарованието от политическите партии и институции, които изглеждат незаинтересувани и неподлежащи на контрол. Игнорирането на това разочарование в името на оставането в ЕС само ще увеличи раздразнението срещу либералните елити, което подхранва популизма. Но също толкова вярно е и че възстановяването на националния суверенитет няма да реши по-дълбоките политически проблеми, които карат хората да се чувстват изоставени и маргинализирани, нито пък затягането на граничния контрол ще премахне причините за намаляването на заплатите или за все по-зачестяващите договори за заетост-от-нула-часа[191]. Те няма да решат и проблемите с невъзможността за намиране на евтини жилища, недостатъчното ниво на здравните услуги, нито пък ще премахнат разочарованието от съществуващите днес основни видове политика. За да можем да се справим с това разочарование, ние трябва да се обърнем директно към неговите източници.

Кенан Малик е английски писател и журналист. Роден е в Индия, но е израснал и е получил образованието си в Англия. Изнася лекции в някои от най-престижните британски университети, работил е за Би Би Си и редовно публикува статии в авторитетни издания като „Гардиън“, „Файненшъл Таймс“, „Ню Йорк Таймс“. Автор е на няколко книги, включително „Multiculturalism and its Discontents: Rethinking Diversity after 9/11“ (2014). Книгата му „From Fatwa to Jihad: The Rushdie Affair and Its Aftermath“ през ٢٠١٠ г. е сред финалистите за британската награда за политическа литература „Джордж Оруел“.

Коментари (1)

- 03-07-2016|проф. Боян Дуранкев

Много благодаря за статията, точни формулировки и нови изводи.

Новата „критическа“ възраст

Автор(и): Станислав Додов

The original Pandora, the All-Giver, was an Earth goddess in prehistoric matriarchal Greece.

She let all ills escape from her amphora (pythos). But she closed the lid before Hope could escape. The history of modern man begins with the degradation of Pandora’s myth and comes to an end in the self-sealing casket. It is the history of the Promethean endeavor to forge institutions in order to corral each of the rampant ills.

It is the history of fading hope and rising expectations.

Ivan Illich, Deschooling Society

Или как стигнахме до „NEETs“[192]?

Винаги е имало една група от хора на възраст, да речем, от 14 до 24, която някой все трябва да вкарва в правия път, нали? Винаги е било нужно младите хора да станат добри граждани, защото вероятно са буйни или дори агресивни, не зачитат никого и нищо, имат се за център на Вселената и на това отгоре са със склонност към зависимости от различни вещества. Нали?

„Не виждам никаква надежда за бъдещето на нашия народ, ако то трябва да зависи от фриволната днешна младеж, тъй като определено всички младежи са неописуемо безразсъдни… Когато аз бях млад, бяхме научавани да се държим внимателно и с уважение към възрастните, но сегашните млади са прекомерно самонадеяни и невъздържани.“ Това се приписва на Хезиод, живял има-няма осем столетия преди Новата ера.

Винаги я е имало тази група хора, чиято главна задача е да учат, и после, постепенно откъсвайки се от семействата си, да започнат „да допринасят“ за обществото и да създадат свои семейства, нали? Винаги е било нужно младите хора да станат добри граждани, защото иначе, редом с останалите им недостатъци, имат уклон към мързел и апатия, с които добро гражданство не се постига. И винаги работата на добрите граждани е била да възпитават и превъзпитават непокорните млади. Нали?

Е, както често се оказва, „тия не са ония.“ Хора на възраст 14-24 или дори 26 несъмнено е имало винаги, но (не)добрите млади граждани на Хезиод съвсем не са (не)добрите млади граждани на YMCA.[193] Ромео и Жулиета – да, същите Ромео и Жулиета, които Шекспир заплита под формата на играна и четена и до днес трагедия, в ред семейни интриги, бурна любов, непокорство пред родителите, традицията и в крайна сметка в самоубийство – са едва тринайсетгодишни… деца. Утешаващата заблуда, че нещата винаги са си били едни и същи може и да се отнася до представите за младостта (въпреки плаващата в епохите възраст и ценности, до които се отнася), но в никакъв случай – за младите хора.

Какво влагаме в „млади хора“ днес? Откъде идват представите ни за тях? Какво може да ни разкрие мисленето за младите хора относно съвременната ни ситуация? Трябва ли да променим нещо – какво и защо?

Sturm und Drang

Ако ни потрябва някой, който безупречно да се справи с вълнуващата задача да диагностицира възникването на непознат етап в развитието на хората като индивиди, то тогава „непременно“ трябва да се обърнем към психолозите. И ето, че историята ни предлага човек, който е великолепен пример в тази посока – Гренвил Стенли Хол (1844-1924). Мислим за един от първите големи американски психолози и първия президент на Американската асоциация на психолозите.

Отделно от приноса му за развитието на психологията, трябва да кажем, че Хол е бил един много любопитен тип. Бил е очарован от немската концепция за Volk[194], която по романтически изповядвала, че хората не са разумни същества, а напротив – движат се от инстинкти и като такива се нуждаят от харизматичен лидер, който да ги навигира за доброто на обществото. По-малките деца считал за диваци, нуждаещи се от здрава ръка, която да изтръгне злите внушения на природата от тях и да култивира добрите.[195] Оказва се и сред симпатичните хора от онова време, които били дълбоко убедени, че разполагат с достатъчно сведения и доказателства, за да отдадат всичко в човешкото поведение на гените. От там насетне картинката е позната – естествен отбор и неизбежния стремеж към една свръхраса.

В този дух през 1904 г. той издава изключително влиятелната книга в два тома „Adolescence: Its Psychology and Its Relations to Physiology, Anthropology, Sociology, Sex, Crime, Religion and Education.“ В нея защитава „биогенетичното виждане“ на Ернст Хекел, че „онтогенезата повтаря накратко филогенезата“ или с други думи, че индивидуалното развитие на отделния човек повтаря накратко и в умален мащаб развитието на човечеството изобщо. Хол стига до заключението, че юношеството е период на „storm and stress“, по названието на немската романтическа художествена традиция Sturm und Drang – период, изпълнен с противоречия и резки промени, с противопоставяне между индивида и нормите, с буря и стрес (или буря и порив, или буря и натиск), каквито са творбите на Гьоте и Шилер.

От една страна, Хол е бил достатъчно прозорлив, за да проумее социалните промени буквално докато те се случвали. Практиките на организирания детски труд на полетата и във фабриките започнали да изчезват именно по негово време. Нарастването на индустриалната продуктивност позволила тийнейджърите да останат извън работната сила, тъй като нови машини заместили позициите, заемани от тях по-рано. До началото на 20 век детският труд е вече публично разпознат проблем, с който много работнически движения се захващат сериозно. Новото индустриално общество започнало да изисква от младите хора да са грамотни и образовани. Масовото публично образование, сегрегиращо по възрастов признак (но и даващо на младите възможност да общуват помежду си повече от всякога), също възниква в този период, разбира се не без връзка с нуждите на индустрията.[196] Урбанизацията и противопоставянето на града срещу селото също едва ли не механично откъсва младите от техните семейства, изкарва ги от обязаностите на общността. Способен да проумее всички тези промени, Хол въвежда със съвсем различна тежест понятието за „юношество“, започвайки по този начин традицията на изследванията в областта.

От друга страна, на Хол дължим научно легитимираното психологическо съдържание на „юношество“ – по-точно като период на несигурност и недоверие, в който човек се нуждае всячески от авторитет, за да стане от него пълноценна личност, готова да се влее в трансцедентните колективни редове на das Volk(расово и етнически обусловеният народ). Разбира се, възприемането на младостта и като кризисност в индивидуалното развитие не дължим нито само на него, нито на 19-ия или 20 век. Със сигурност обаче можем „да благодарим“ на Хол за това, че отваря пътя към възможността на отделния млад човек и на младите хора изобщо да се гледа като на специфични, различни субекти, нуждаещи се от терапевтична намеса и от правилния авторитет, за да бъдат вкарани в правия път.

Хол може и само да обобщава и насочва „духа на времето“ си през научна перспектива, но именно това прави начина, по който той дефинира младите хора важен. Ако някой се чуди колко пък може да е повлиял един отделен човек над цяло едно модерно и масово възприятие, нека има предвид, че той е бил също и президент на Clark University, бил е първият американец с PhD и е преподавал на Джон Дюи. Долната снимка също трябва да подскаже нещо.

Традицията бива продължена от други като Зигмунд Фройд, Ана Фройд и Едуард Шпрангер. Залогът, който ранната психоанализа прави, за да докаже постулатите си, често се отнася до деца, юноши и млади хора – например, Малкият Ханс, Човекът Вълк и хистерията на Дора при Фройд, и случаите на различни неврози при млади хора, описани от Адлер.

Млади, ама хора. Хора, ама млади

Ако обобщим, юношеството като собствена категория се появява в съвсем определени социално-икономически условия (края на 18 и началото на 19 век) и се дефинира първоначално по силата на психологическите интерпретации на прехода от детство към зрялост като период на бурни промени и нужда от здравословна авторитетна намеса.

И вече сме в 20 в. Провели са се множество работнически стачки за подобряване условията на труд, включително на младите хора.[197] Появяват се редица движения и организации като Американския младежки конгрес[198] и Скаутите в САЩ, YMCA, Комсомолът, Германското младежко движение и Свободната немска младеж в Европа. 20 в. ражда хипи движението, skin-heads културата, млади хора застават начело на отпора срещу Войната във Виетнам[199] и всичко това са само някои от най-значимите и разпознаваеми примери.

Една тънка (възрастова) границата неусетно е премината. Преходът от безгрижното детство към отговорния живот на възрастния става все по-дълъг, все по-сложен и все по-зависим от процеси в мащаб доста над този на семейството и общността. Същите обстоятелства, позволили дефинирането на „юношеството“, сега са на път да дефинират „младежта“ и „младите хора“.

През 1971 г. Кенет Кенистън[200] аргументира нуждата от определяне на „младежта“ (или „young adulthood“) в книгата“Youth and Dissent: A Rise in a New Opposition“. Както заглавието подсказва, Кенистън разработва своята концепция не без да е повлиян от събитията в западния свят и ролята на младите хора в тях. Той определя „младостта“ („youth“) като период между юношеството и ранната зрялост, за което е характерно напрежение между Аз-а и обществото, промяната и свободата. Бунтът започва да добива, ако не естествени, то поне положителни краски. Sturm und Drang е вече значително хуманизиран.[201]

Оказва се, че когато казваме „млади хора“, през 20 в. вече мислим за хората в онзи период от своето развитие, в който ключови стават въпросите на заетостта и професионалното развитие, социалните роли и стила на живот.[202] Изследвания на западната култура демонстрират, че ценностите на социализацията като покорството пред родителите и лоялността към църквата западат за сметка на социализацията в по-широк контекст – независимост и толерантност към изборите на младия човек.[203]

Вече е окончателно – младите хора са собствена социална и демографска група, дефинирана изключително през своята икономическа и политическа значимост и специална със своята уязвимост. Няколко примера:

- Само 26 години след „Adolescence“ на Хол се основава Американският младежки конгрес. В реч, озаглавена „Защо аз все още вярвам в Младежкия конгрес“, Елеанор Рузвелт казва „…младите хора имат правото да очакват от нас честно приемане на нашата отговорност, изследване на техните проблеми, помощ в усилията им да откриват решения и търпение, когато опитваме да разбираме тяхната гледна точка и да изразяваме нашата“.204

- Идеологически, Съветският съюз вижда младостта като ценност на социализма сама по себе си и изкарва младите хора на преден план в построяването на социалистическия ред. Художествени творби като „Как се каляваше стоманата“ на Николай Островски са красноречив пример в тази посока.

- През 20 в. т. нар. „младежка работа“ добива голяма популярност и значение. Нейната същност и до ден днешен постоянно се колебае между по-скоро медицинско-терапевтичната намеса за развитието на младите хора като личности и група, и по-скоро политическата трактовка, че младите трябва да бъдат еманципирани и овластявани. И двата подхода обаче третират младите хора като уязвима група.

- От 1970 до 2013 г. брутният процент на записване във висшето образование за целия свят е нараснал с близо 23%.205 Това предполага, че повече млади хора се задържат за по-дълго време в образователната система. Така да се каже, всеки от тях се оказва с доста повече време да разсъждава над професия, образование, семейство и изобщо – бъдеще, за което време могат да се случат твърде много неща. Но и всеки се съобразява с „крайния срок на трийсетте“.

- Организацията на обединените нации обявява 1985 г. заМеждународна година на младежта.

Заклинание за изключване

Едва доближил второто хилядолетие, западният свят прави още една забележителна стъпка към дефинирането на „популацията“ на младите.

През 1999 г. люлката на утилитарната мисъл – Великобритания, и по-конкретно т. нар. Social Exclusion (!) Unit на правителството (днесSocial Exclusion Task Force) – ражда понятието NEET („Not in Education, Employment, or Training“), т. е. млади хора, които не участват във формалната образователна система, нито посещават някакви форми на обучение, нито са заети на трудовия пазар. Отнася се за широкия възрастов диапазон от 14 до 26 годишна възраст. Терминът е особено използван в страните от Общността на нациите, Испания, Мексико и Япония. В САЩ използват и „disconnected youth“.

Интересно е, че формално се признава колко разнообразни могат да са причините някой да бъде „NEET“ (12) – може да живее с увреждане, да се грижи за по-малък брат или сестра, може да е „трайно обезкуражен“ да търси заетост, но може и да е просто в творчески и експериментаторски период, може да живее в/с дисфункционално семейство, може да е от силно маргинализирана общност, а може и… какво ли не. Икономическият нивелир обаче е безпощаден и за негово удобство всички други социални или културни особености остават на заден план. Удължаващият се период на преход между юношеството и зрелостта днес е феномен и факт, който става все по-видим, но докато изследователите от социалните и хуманитарни науките си блъскат главата дали могат да открият и дефинират нов възрастов етап в индивидуалното развитие, икономическата логика е вече надделяла.

Терминът „NEET“ ни казва къде не са хората, а имплицитно се очаква да бъдат. Цяла една, при това значима група от населението бива определянa чрез това къде не е, какво не прави и изобщо какво не е, за да бъде изобщо отчетена като статистически значима. Казва ни също – в резултат на отсъждането какво тази група не е, че младите хора следва автоматично да минават в графа „уязвими“, да се превърнат в „таргет“ на всевъзможни специалисти, организации и институции, загрижени всеки да следва добрите порядки.

Уязвимостта на една група може да бъде много печеливша позиция – ако един млад човек излезе от групата, значи е станал, „каквото е“ (т. е. каквото е приемливо и подходящо, каквото изобщо е въобразимо), а ако не излезе, значи трябва да търпи снизходителните мерки на цяла плеада институции, организации, програми и мерки, третиращи го като недоразбрал и неспособен, докато също последва добрите порядки или докато „предпочете“ да остане „уязвим“.

В „Логико-философски трактат“ Витгенщайн казва, че границите на моя език са границите на моя свят. Ако е така, трябва да е притеснително, че терминът „NEET“ уверено настъпва и по българските ширини – главен принос имат УНИЦЕФ, но плътно зад тях е и Министерството на труда и социалната политика. Дефиницията е приета и от Международната организация по труда, но с нея от 2010 г. насам борави и Европейският парламент в лицето на Комисията по заетостта (EMCO).

А медиите, разбира се, са много възприемчиви за такава „младежка“ реторика.

Утопия, антиутопия и криза

С названието „NEET“ представите за това кой кои млади хора трябва да (пре)възпитава са достигнали своята късна модерност. През 19 и 20 век от децата на богатите безусловно се е очаквало да бъдат модел за добро поведение, докато по-бедните и непривилегировани е трябвало постоянно да отговарят на доминиращите представи и да обират разнородни обвинения и санкции. Сега с хомогенизацията на групата на „младите“ и превръщането ѝ в уязвима по подразбиране, в институционалния дискурс вече на практика е премахнато значението на социалната класа. Младият е вече a priori недисциплиниран, неготов гражданин, както е вече задача на всички, както могат, да възпитават по-младите според идеологическите и институционални предписания.

Но терминът „NEET“ бележи също и окончателната победа на инструменталния разум в мисленето за младите хора. Дори и да са останали някакви „изконни“ етически и естетически представи за младостта, те на практика не присъстват в публичния дебат, защото реалната младост си има носители, които се разполагат в много прецизни параметри – възрастови граници, психологически етапи, социални роли и статуси, статистически и демографски индикатори, икономически показатели, културни „вариации“, медицински „симптоми“ и пр. И очевидно, водещата ос в тази комплексна система е икономическата полезност.

Същественото е, че инструменталният разум по този начин въвежда мисленето за хората в бинарна логика – има/няма, е/не е. Мощните изследователски и статистически методи, използвани за проучване състоянието на младите хора и информиращи политиките, са в състояние – и го правят – да отсъдят за всеки отделен млад човек и за всяка група млади хора какво имат/нямат, какво са/не са, да ги профилират по множество различни показатели, изготвяйки по този начин „живи портрети“ на младите за пред обществото.

Но младите хора не са и никога няма да бъдат мислени като „чужд“ или „нежелан“ елемент, както се мисли за други „уязвими“ или „в риск“ групи. Всеки ще бъде или всеки е бил млад човек, и в този смисъл младите хора са едновременно проекция и проект на обществото – носители на историята му не по-малко от другите, моментна снимка на сегашната ситуация, и преди всичко – терен за експерименти и политически борби за бъдещето. Така че какво се твърди, че са/не са младите хора е и разкриване какво обществото е/не е, а би трябвало (според доминиращите представи) да бъде.

Между другото, да се смята, че тази логика не е ценностно натоварена, е, меко казано, наивно. Терминът „NEET“ мимикрира ценностната неутралност – че от младите се очаква просто да са в заетост, да се образоват и да се обучават. Но тази формулировка лесно може да се разчете като „важно е младите хора да бъдат наети или да са предприемачи, да участват във формалната образователна система и/или да се включат в Ученето през целия живот“. А взети заедно, трите (или по-скоро двата) показателя могат да се интерпретират и като очакване младите хора да се влеят в неолибералните редове. Две опции – да го направят или да не го направят. Едното е добро, другото – не, и няма степени по средата.

Тези категории обаче не носят проект за бъдещето – те дисциплинират едно безкрайно настояще и като такива са инструмент на статуквото. Целенасочените младежки политики отвъд образованието (макар че и към него могат да се отправят сходни критики[206]) са социални, икономически и най-вече – превантивни, и каквито и да са техните възпитателни компоненти (по-скоро инциденти), целенасочеността им не казва нищо за това какво иска обществото да направи от себе си, съответно и какви млади хора иска да възпита. Или са в най-добрия случай крайно индивидуализирани, което не би могло да бъде проект.

За справка, ето как звучи визията на Националната стратегия за младежта 2012-2020 г.:

„Подобряване качеството на живот на младите хора и на условията за успех на всеки млад човек чрез устойчиви механизми за инвестиране в младежта като значим социален капитал и за мобилизиране потенциала на младите хора в развитието на България и Европейския съюз.“

Настрана обстоятелството (а може би не „настрана“?), че една визия в стратегически документ би следвало да бъде формулирана като в едно вече състояло се желано бъдеще, а не в сегашно продължително време. Конкретиките за това какво се има предвид под „подобряване качеството на живот“, „условията за успех“, „мобилизиране на потенциала“ и пр. се съдържат в различните цели и мерки на документа. Обаче за „младите хора“ и „младежта“ трябват „подобряване качеството на живот“ и „механизми за инвестиране“, а те са също и „социален капитал“, но за „всеки млад човек“ трябва да бъдат подобрени „условията за успех“. Просто тази визия не очертава различно бъдеще, а по-добро настояще. За допълнителна справка могат да се разгледат стратегическите и оперативните цели и задачи, най-вече последователността и съдържанието им.

Класическото клише, че „младите са бъдещето“ може да има реални основания в някое друго време – например, в 20 век, но не и днес. Краят на големите социални проекти и мисленето какво да се реформира или избегне, вместо какво да се моделира или промени из основи[207] неизбежно се отразява изключително в мисленето за младите хора. Какво остава? Остава младите „да удържат“ съществуващите условия – по-добро качество на живот чрез по-добра професионална реализация, по-добро образование – да се вместват в тях и да се борят за тях. Но всичко „по-добро“ е версия на сегашното.

Когато липсва позитивен социален проект, който младите да носят (или дори да подемат), публичният дебат относно тях остава в бинарната логика – ще се дисциплинират ли те или не? Ако не, старият патерналистичен рефлекс се задейства, за да обяви младите за негодни и обществото за обречено.[208] Но, ако да, младите – младостта изобщо – не е понесла реализацията на никакъв проект, камо ли на някаква утопия. Просто дадените млади хора са се справили с кризата, която живеят възрастните, „зрелите“ – дали ще имат образование, дали ще имат работа, дали ще постигнат добро качество на живот. Дориинструментализирането на младостта през идеята за „новото поколение“ за конкретни политически цели всъщност не се стреми към нищо ново, а към опити за поправяне на незадоволителните настоящета.

Трябва да се забележи, че eтимологията на „криза“ идва от κρίνω(krínō, „аз решавам“) с наставка –σις (-sis), така че „кризис“ може да се превежда като способността да се разграничава, да се вземе решение, да се направи избор, да се отсъди. Кризата на съвременната младост обаче е всъщност кризата на съвременното ни глобално общество – психологическа (индивидуализирана) криза като собствен етап в себе си и без колективна визия отвъд самата себе си.

Традиционни надежди, радикални решения

Фактът, че младите хора днес са отделно и специфично мислена социална група все още носи нещо от рекапитулационната теория на Хекел (индивидуалното развитие повтаря общностното такова). Науката обаче отдавна се е справила с тази заблуда – ембрионът може да се развие във всякакви неочаквани посоки (включително онези, обозначавани като „увреждания“) и към тези отклонения може да се подходи по много начини, а представите за постоянната, неизбежна и иманентна социална еволюция е вече силно проблематична[209].

Ако проблемът с мисленето за младите хора като за проекция и проект на съвременното общество е толкова фундаментален, колкото беше представено дотук, то значи ние действително се намираме в решаващ, „кризисен“ етап за това дали предприемаме някакви мерки или не. Борбата с доминацията на инструменталния разум трябва да започне там, където започва и самият той. Интервенциите в мисленето за младите наистина трябва да са в своята дълбока същност интервенции в това как обществото мисли себе си, което прави всеки ляв подход към младите радикален по необходимост. Обществото е проект, и младите хора са частен случай на този проект – всичко друго е самозаблуда.

Преди да се предприемат каквито и да е било действия обаче, трябва да се отчетат две обстоятелства:

Първо, естествено е всеки наратив за младите да е силно културно обусловен. Дотук бяха представени – с надеждата да е било достатъчно коректно – изключително западни подходи към изследването и дефинирането на младите хора, защото е очевидно, че именно те диктуват глобалните трактовки поне на ниво политики, ако не и на ниво език. Всевъзможните програми за развитие по света, както и използваните от международните и надправителствени организации термини предоставят недвусмислено доказателство в тази посока. Универсализмът все още не е завладял всяко кътче на планетата, така че трябва да сме внимателни дали това, което казваме и правим, се тълкува толкова еднозначно, колкото си представяме, на всяко място, където то достига.

Второ, трябва да приемем, макар и не да се примирим, че патернализмът ще бъде навсякъде, където споменем „млади хора“. Едва ли сред човешките същества има по-фундаментална форма на доминиране от тази на по-зрелия над по-младия. Приемайки това обаче, ние трябва да станем изключително чувствителни към всяко поведение, което, дори и да го прави умело, внушава, че нечия разумност е по-висша от нечия друга. Защото всяко доминиране на по-зрелия над по-младия е всъщност доминиране на приемащия се за автономен над предполагаемо по-неавтономния, което в никакъв случай не води до автономия за никого, а тъкмо напротив.

Именно от подхода ни към патернализма започва едновременно и една традиционна надежда, и всички радикални решения.

Преди всичко, необходимо е да възобновим сляпата и наивна, ако щете, надежда в младите, за да я противопоставим на (без)крайните очаквания, които ги дефинират днес. Инструменталният разум насища мисленето за тях с очаквания, навигиран от безброй организации, институции и специалисти, и фразата „младите са бъдещето“ вече носи твърде малко смисъл. Очевидно никой институционален цяр към момента не е в състояние да отговори на целия пакет от очаквания. Напук на всеки дискурс, впрягащ младите като мързеливи, неграмотни и като цяло неблагонадеждни, понеже не са се вместили в институционализираните очаквания на статуквото, в ежедневното ни общуване трябва да възобновим една надежда, която не може да е друга, освен сляпа. А да имаме надежда в младите означава да имаме надежда в самите нас като общество, пък било то и раздираното от конфликти и кризи глобално общество.[210]

На второ място, трябва да станем изключително внимателни и да забелязваме, и да се борим с патерналистичните репрезентации на младите хора. Такова усилие започва с „изкарването им“ от всяка представа за уязвимост – възрастта трябва да има второстепенно значение за „помагащия“, ако младият човек е изправен пред предизвикателствата на проблемното си семейство, физическото състояние или емоционалните и идентичностни кризи. Семейството, физическото състояние или друго са второстепенни за ученето, както училището е готово да признае дори и сега, макар и формално (поне у нас) да не желае да отчете възпитателните си функции. Заетостта, независимо каква форма приема, и сега не е „привилегия“ нито само на 16+ годишните, нито само на нерегистрираните като безработни. Ако не унищожим представите за „принципната уязвимост“ на младите, поставяйки я под въпрос във всяко отделно поле като предизвикваме връзката ѝ с възрастта, сложни профили като „отпаднал от училище, но се грижи за по-малък брат“ или „работи, но е беден, защото предоставя всичките си средства на семейството“ ще продължат да бъдат обладавани изключително от икономическата рационалност и политиките ще продължават да генерират противоположностите на своите цели.

Също, търсят се онези действия, инициативи, движения, проекти, които да са истински еманципиращи младите хора. И което е важно – еманципация не поради, а въпреки възрастовия признак, тъй като степента на автономност дефинира какво се влага в дадената възраст повече от всичко друго, а не обратно, както сме свикнали да мислим. Светът не е бил свидетел на радикални промени в тази посока от забраната на детския труд и занижаването на възрастта за избирателни права насам. А дори и забраната на детския труд се е превърнала в дисциплинираща, вместо в еманципираща мярка, тъй като на мястото на труда, колкото и тежък да е, идва просто нов пакет от очаквания, по-строги и окончателни и от преди[211]. От края на Втората световна война, та чак до наши дни, подходите през човешки права продължават да изповядват убеждението за плавната еволюция, но осезаемите промени все още ги няма – в противен случай, защо изобщо се появиха NEETs и защо патернализмът продължава да владее отношението към младите и в макро, и в микровзаимоотношенията с тях? Формалните и „признати“ организации и инициативи, пък били те и неправителствени или дори надправителствени, са неспособни да се справят с тази задача, тъй като те дължат съществуването си именно на дисциплинирането на младите хора като уязвими.

Най-малкото, което можем да направим, е да реагираме по съответния начин на всяка репрезентация на младите хора в публичното пространство. Някой иска да осигури по-добри условия за учене, работа или друго на младите хора? Попитайте какво ще последва от тези по-добри условия, какво именно ги прави по-добри и кой точно е заявил нужда от тях. Някой иска да каже „млади хора“? Попитайте на какво основание се прави това групиране. Някой иска да им „даде глас“? Попитайте защо, чий глас, на какъв принцип и от кого ще се чуе. Някой по някакъв начин обявява младите хора за безнадеждни? Попитайте как тогава изглежда надеждата.

А „най-многото“ ще дойде от самите млади.

Завършил Неформално образование в Софийския университет и понастоящем част от екипа на Национална мрежа за децата, Станислав Додов е прекарал почти целия си професионален опит в работата с и за децата и младите хора. Убеден е, че морализаторския тон, ужким универсалните формули и работенето за някого без неговото участие в работенето не са адекватни за никое усилие в социалния свят и че това е двойно по-валидно, когато става дума за деца и млади хора. Пътят му досега показва, че когато им се даде пространство и подкрепа, младите са в състояние да изграждат цели светове.

Коментари (1)

- 12-07-2016|Николай Колев

Много добре написано, ама има ли кой да го чете!? И най-вече в Министерството на просвещението!

За Левски, историята, „освобождаването“, „заробването“

и „опраскването“ на президентите

Автор(и): Стефан Дечев

Речта и скандалът

18 март 2016 г. Петък. След края на традиционния месец на политическите консултации с парламентарно представените политически сили, президентът Росен Плевнелиев направи обръщение към депутатите в парламента. По време на словото си той каза и следното: „Необходимо е да работим заедно напред за общия национален идеал и интерес. Нека винаги помним и следваме Апостола на свободата, който искаше да се освободим сами, а не някой друг да идва да ни освобождава, защото „който ни освободи, той ще ни пороби“. По-късно обръщението на президента се появи и на официалния сайт на институцията.

Най-бързо, още същия ден, реагира журналистът от в. „Дума“ Александър Симов. Той обвини президента в „морално изнасилване на историята“. Симов бе повече от категоричен: „Левски никога не е изричал тези думи.“ За да продължи: „Това е цитат от едно фалшиво предсмъртно писмо на Левски, появило се на бял свят през 2008 година и написано с цел да направи обобщение на днешния ден.“ (Мимоходом да напомним само, че през годините „вързалите се“ се на писмото бяха дори сценаристите на „Шоуто на Слави“, сред които Иво Сиромахов, журналистът Мартин Карбовски и др.) Ал. Симов окачестви стореното от президента просто като „крупен гаф“, „дебилизъм на деня“, „психодесен политически кариес“, „проблем за здравия разум“.

Веднага след Симов в атаката срещу президента се включи и акад. Георги Марков. И той още на 18 март заяви пред агенция „ПИК“ и други медии следното: „Аз съм историк, макар и по по-нова история, но съм чел всичко написано от Левски. Никога и никъде не е казвал тази фраза.“ Не просто Левски никъде не е написал, а наистина – и то със сигурност – никога не е „казвал“ (произнасял) подобна фраза.

Само три дни след речта на президента, още в понеделник, на 21 март, в дебата се включи и телевизионното предаване „Господари на ефира“. Подобно на Симов, и за „Господарите“ приписаните от президента думи на Апостола бяха от фалшифицираното му писмо от 2008 г., публикувано на сайта „Бъзикилийкс“, като са заблудили и самата президентска администрация, въпреки по-сетнешна опровержителна статия от Министерство на културата от 2011 г. Следователно, за „Господарите“ нямаше никакво съмнение, че президентът Плевнелиев „цитира измислени думи в парламента“.

След още три дни, на 24 март, Общонародният комитет „Васил Левски“ поиска от президента да се извини, че е използвал думи на Апостола, които последният никога не е „изричал“. Това бе сторено в отворено писмо на Васил Василев. По-късно той бе по-точен в твърденията си: „Вие излъгахте, г-н Президент. Горното словосъчетание не е съществувало никога, никъде и под никаква форма в документалното наследство на Апостола.“ Да, в документалното наследство то не съществува. С евентуалното „изричане“ засега ще оставим въпроса отворен.

Не закъсня и реакцията на самото одумвано президентство. На 24 март то наистина излезе с възражение, че споменатите думи, приписани на Левски, са всъщност от книгата на Захарий Стоянов „Васил Левски. Дяконът“, издадена в Пловдив през 1883 г. В случая става дума за следния текст оставен ни за Левски от автора на книгата. Той гласи: „Никому не се надявайте – говореше той – Ако не сме способни да са освободим сами, то значи, че не сме достойни да имаме свобода; а който ни освободи, той ще да направи това, за да ни подчини отново в робство …“ Този отговор обаче изискваше и повече пояснения за контекста, в който Захари Стоянов пише своята биография на Левски. Но явно екипът на президента не беше в състояние да ги направи.

Затова и повечето противници не счетоха горното обяснение на Президентството за убедително и продължиха атаката. По-кротко това сториха отново от „Господари на ефира“, които вкараха експертното мнение на проф. Иван Стоянов, председател на фондация „Васил Левски“. От своя страна той беше категоричен в „разясненията“ си дали е „факт или измислица“ приписваната на Апостола мисъл: „Левски никога не е произнасял такава фраза …“. – каза проф. Стоянов. За да продължи: „Това е всъщност една мистификация, която се появява още през 1883 г., когато Захари Стоянов пише биографията на Левски.“ И добавя: „Но през 1883 г. той е в Пловдив тъй като тук в Княжество България по това време е така наречения режим на пълномощията и управляват руските генерали Леонид Соболев и Александър Каулбарс и ръководеното от тях правителство. Тъй като Захари Стоянов е прононсиран русофоб той слага своите мисли в устата на Левски как Левски пропагандирал и казвал че тоз който ще ни освободи, той ще подготви почвата да ни пороби. И това започва да се тиражира по-нататък като думи на Левски.“ Ала това е „белетристика“, „литературно съчинение“ – твърди проф. Иван Стоянов. Професорът допълва още, че Захари Стоянов никога не е познавал Левски, той е „зелен за революцията“, тъй като по това време „той е бил слуга в русенското читалище“. Крайното заключение на Ив. Стоянов бе: „… Президентът просто е подведен…“ Иначе, ако президентът цитира Захари Стоянов, то тогава цитирането е коректно, но ако цитира Левски – определено не.

Канонадата срещу Плевнелиев продължи и през следващите дни. Отново в. „Дума“ от 26 март говореше за „разразилия се скандал, при който президентът Росен Плевнелиев бе разобличен, че приписва на Левски думи, които революционерът никога не е изричал…“. Включи се и Кеворк Кеворкян чрез страниците на в. „Уикенд“. Той изтъкна как Плевнелиев приписва думи на Левски „които не са писани от българския светец“ добавяйки, че дори и фразата да е „казана“, то за нея „няма никакви писмени свидетелства!“ Особено невъздържана бе Велислава Дърева, която на 28 март направо клеймеше „лакеят“ и неговата „нищожност“, „вманиачените български русофоби“, наричайки Плевнелиев „безграмотен“. Дърева беше неудържима: „Под път и над път, по повод и главно без повод, спекулативно и натрапливо, в пристъп на патологична русофобия, лакеят току „цитира“ Левски, „позовава“ се на Левски, „обосновава“ се с Левски, и го придърпва, и го гримира, и за свой съюзник го прогласява, и за алиби пред историята на Левски се надява, и се кичи с името му, и лъготи най-безсъвестно с неговото име на уста, и мърси, и скверни това свято име. За да превърне Левски в оправдание за своята лакейщина, за своята нищожност и главно – в инструмент, в знаме и в икона на вманиачените български русофоби.“ И още: „Човек трябва да е напълно безграмотен или злонамерен, или и двете наедно, за да пришива на Левски думи, които той нито е писал, нито е изричал.“ Както виждаме, отново за разлика от Кеворкян, тук категорично думите нито са писани, но нито са и казани.

Включиха се и защитници на президента. Още на 26 март Иво Инджев разкритикува „Господарите“ и проф. Иван Стоянов задето се усъмнили в „достоверността на написаното от Захари Стоянов“ през 1883 г. На 28 март в bTV, при Цветанка Ризова, той изтъкна специално как „няма по-достоверен източник за Левски от Захари Стоянов.“ На 29 март и Александър Йорданов във „ВЕК 21“ написа: „Захари Стоянов вярно предава мисълта на Левски, така, както тя е достигнала до него от съвременниците на Апостола. И не случайно приемаме Стоянов за Летописец на оная далечна вече епоха. В тази мисъл, че този, който ни освободи, той ще ни и пороби, е заключена огромна истина, това е мисъл прозрение, с философска дълбочина. Това е наистина есенция от националноосвободителната идея на Васил Левски. Захари Стоянов я е разбрал и ни я предава живо, ясно, достъпно, както той умее да пише, без усукани псевдонаучни разсъждения. Това е Левски – български революционер, идеолог на националната революция, който е демократ по убеждения, с републикански идеи, а това означава, че органично не приема всякакви тирански системи без значение дали това е турската тиранска система или руската тиранска система.“

Спорът се прехвърли и в изданието на „История. bg“ от 4 април където в предаването посветено на Георги С. Раковски видимо противниците на президента преобладаваха решително. Един от участниците в разговора заяви, че цитираната от президента мисъл на Левски, който „бил казал, че който ни освободи ще ни пороби“ е просто „фалшификат“ и „пълна измишльотина“, казана от Захари Стоянов „когато русофобството в България се превръща в държавна политика…“ И тук в студиото последва в хор: „1886 …1886.. нали от 1886, да.. да..“ Очевидното единодушие накара Иван Гранитски да добави категорично и без всякакви заобиколки: “.. понеже на сегашния президент не му харесва връзката с Русия и русофилството“, но как „и това беше опровергано.“

Още тук искам да споделя моята позиция. Ако бях сред съветниците на президента Плевнелиев, не бих включил тази мисъл в речта му пред парламента от 18 март. Или поне смятам за нужно присъствието в нея на пояснителен текст, че става дума за думи, които достигат до Захари Стоянов през съвременниците и сподвижниците на Левски. Ала заедно с това бих желал да обърна внимание и на няколко други обстоятелства, които за мен поне биеха на очи докато следих дебата. Самите специалисти, експерти и критици на президента изрекоха също куп неверни неща и допуснаха редица съществени фактологически неточности, неистини, изкривявания, манипулации, както и твърде важни премълчавания. Остана се с впечатлението, че за пръв път български държавен глава или публична фигура цитира думи на историческа личност, за които няма преки документални свидетелства. Застана се на позиция, че не трябва да се вярва на изнесеното от Захари Стоянов, при положение че съществува видим консенсус за истинността на други негови далеч по-популярни и набивани с годините твърдения. И не на последно място. Не стана напълно ясен контекста в Княжество България и Източна Румелия свързан с написването на биографията на Левски, залозите в нея и тежестта на думите приписани на Дякона в конкретния политически момент. На тези въпроси искам да се спра на следващите редове.

През 1886 г. ли приписва Захари Стоянов мисълта на Левски и било ли е тогава русофобството държавна политика?

Това споменато по-горе твърдение от популярно телевизионно предаване за история е погрешно, при това поддържано едновременно от няколко специалисти в най-гледаното време. Нещо повече. В него се съдържат едновременно три грешки. Написаното от Захари Стоянов не е от 1886 г., а от три години преди това. Освен това, по това време не само русофобството не е „държавна политика“, а държавната политика е политика на режим на пълномощия в ръцете на руските генерали Леонид Соболев и Александър Каулбарс. А и още нещо. Този етап от режима е свързан именно с опит за руски контрол над страната, отявлено неравноправно третиране на България и стремеж за диктуване параметрите не само на българската външна, но и вътрешна политика, от руски поданици, пряко от руското дипломатическо агентство в София и от Азиатския департамент в Петербург. И на трето място, дори и през 1886 г. все още не може да се говори за „русофобия на Захари Стоянов“, а за неприемане на официалната руска политическа линия спрямо Съединението и България. Да не говорим за написаното от него през 1883 г.

Нека разгледаме трите момента в детайли. Първо – кога е написана книгата? Събирането на материалите за написването ѝ явно започва бегло още през 1881 г., и по-спорадично продължава и през 1882 г. Към края на годината Захари Стоянов започва да систематизира събраните данни. Началото на самата работа върху текста изглежда е поставено в началото на 1883 г. и продължава през следващите месеци, като авторът събира и още информация. Към края на септември вече са приготвени глави от ръкописа. През декември 1883 г. биографията на Левски е окончателно завършена. С издаването на книгата се захваща пловдивчанина Тодор Гатев, бъдещ деец по Съединението като член на БТЦРК. Макар на титулната страница като година на издаването да е изписана 1883 г., реално биографията се появява през 1884 г., която фигурира и на заглавната. Още през първата половина на март книгата вече е изчерпана, основно разпродадена в Пловдив.

Както се вижда, творбата на Захари Стоянов за Левски не просто е писана пo време на режима на пълномощията, а точно и най-вече по време на генералското управление, когато е наложен и най-плътния руски контрол върху Княжеството. Поради това и обяснението на посланията в нея, особено за Левски и Русия, изисква добро познаване на целия политически контекст. И точно това ни води до един незасегнат изобщо проблем в дебата.

Мълчанието за същината на генералското управление

От юни 1882 г. в Княжество България е съставено правителство, в което участват руски генерали и българи консерватори. Ген. Леонид Соболев заема постовете на премиер и министър на вътрешните работи. Ген. Александър Каулбарс е военен министър. Останалите министерства се разпределят както следва – на външните работи д-р Георги Вълкович, на просвещението Георги Теохаров, на финансите Григор Начович, на правосъдието Димитър Греков. Още в следващите месеци политиката на двамата руски генерали води до техен конфликт с българските политици консерватори, който към края на 1882 и началото на 1883 г. се засилва. Отначало конфликтът идва около толерираната от генералите, създадена по руски образец и командвана от руски офицери институция на драгуните (военна жандармерия), ненавиждана от населението. Нея пълномощенското и доминирано от консерватори III Обикновено народно събрание отказва да кредитира, като желае да отпусне бюджет единствено за полиция към МВР. Консерваторите отхвърлят също и идеята на ген. Соболев запасния или резервен фонд на Княжеството (образуван още по времето на руското окупационно управление през 1878-79 г.) да се използва за изплащане на т. нар. „окупационен дълг“ на България към Русия. Ген. Соболев възнамерява да го прехвърли в някоя руска банка (без разрешение на самото III Обикновено Народно събрание) като гаранция за лихвите по заем, сключен за постройка на мечтаната от него ж. п. линия София-Русчук. Тодор Бурмов дори тръгва да носи фонда в Петербург, но телеграма на княз Александър I, предупреден за готвеното от консерваторите, го спира. Освен това, ген. Соболев се стреми да използва споменатия окупационен дълг, изчислен на 50 млн. франка, за развитие на руско-българска търговия и руски училища в България, отново без одобрението на българския парламент. Към тези разногласия в началото на 1883 г. при заседанията на Народното събрание се прибавя и въпросът за разликата в заплащането в армията на българските и руските офицери.

В края на февруари 1883 г., поради споменатите вече редица конфликти с руските генерали, консерваторите в правителството подават оставки. Новият Министерски съвет се създава на 3 март 1883 г., като на практика с него пълномощията вече преминават в ръцете на ген. Соболев. В кабинета са още ген. Ал. Каулбарс, като военен министър и руския княз Хилков, като министър на общите сгради, земеделието и търговията. Другите министерства са оставени с временно управляващи – на финансите Т. Бурмов, на правосъдието Г. Теохаров; на външните работи К. Цанков; на просвещението Д. Агура. Правителството е съставено така въпреки изричната забрана на Търновската конституция чужди поданици да бъдат министри, освен военния. Както изтъква и Симеон Радев за месеците след оставката на консерваторите: „Цялата държавна власт в княжеството минаваше сега в руски ръце …“

Какво представлява генералското управление, през чието време Захари Стоянов основно пише биографията си на Дякона? На 22 март 1883 г. не някой друг, а самите консервативни политически дейци Д. Греков, Гр. Начович и К. Стоилов, в обширен доклад до княза, заявяват, че „генералите искат да въведат в страната едно управление по руски образец, с чиновници, възпитани в руските традиции, че те имат намерение да пристъпят към постройката на проектираните железници, без да искат разрешение от камарата и като употребят за това запасния фонд, който се намира сега в държавното съкровище; а песимисти отиват дотам, че почват да твърдят, какво генералите искат да обърнат България в руска провинция или поне мислили да свалят Ваше височество от българския престол.“ За да бъде изразено надмощието на руските поданици в правителството е достатъчно да изтъкнем, че от годишен бюджет на Княжеството за 1883 г. в размер на 31 502 427 лв., цели 21 048 921 лв. се контролират от министри руски поданици и техните три министерства – на вътрешните работи; на войната, както и това на общите сгради, земеделието и търговията. Нещо повече. Времето от март до септември 1883 г. се характеризира и с една ясно очертана политическа тенденция за русификация на Княжеството. В нарушение на Търновската конституция във войската се използват вече обръщенията „благородие“, „високоблагородие“, „превъзходителство“. Официално в армията са въведени дори и телесни наказания. Командите в нея също са на руски език. Той се явява и единственият език на обучение във Военното училище в София. Русификацията е особено видна на страниците на излизащия от 18 януари до 17 октомври 1883 г. в. „Балкан“, на практика орган на правителството на ген. Соболев. Негов редактор е руският журналист Молчанов, кореспондент на руския в. „Новое время“ в София. Ръководи го още и А. Щеглов, шурей на самия Соболев и негов секретар. Вестникът се поддържа от българското държавно съкровище и плаща много добри хонорари. Официалният редактор българинът Илия Георгов си позволява да осъжда Княжеството задето се стреми да развива българска научна литература, като дори намира стремежа към българска национална култура за неприемлив. Той пише: „Единствената помощ за да запазим своята висша славянска народност, идеал, към който трябва да се стреми всеки славянски патриот, било чех, било поляк, сърбин или българин, е да приемем руския език за литературен и учебен в специалните ни училища.“ Ето защо по този повод С. Радев отбелязва: „Порусяването на българската интелигенция като единственото средство за закрепването на руското господство в княжеството, това бе далечния план на Соболева.“ Когато политици и общественици като Захари Стоянов плашат след Съединението от 6 септември 1885 г. и детронацията на княз Александър I от 9 август 1886 г., както и през следващите години със „Задунайска губерния“, те имат предвид и реалността именно на тези месеци през 1883 г., в които България е управлявана от руските генерали Соболев и Каулбарс. Точно в тази ситуация и при този описан горе контекст Захари Стоянов пише биографията на Дякона и слага в устата му думите за освобождението със собствени сили и опасността от ново робство, ако това не се случи. Затова и на съвременниците видимо тези думи на Левски звучат така естествено и книгата се разграбва за дни още през март 1884 г. в Пловдив

Руското господство и страхът от русификация явно стават толкова силни, че довеждат и до опити на княза, самите консерватори (Д. Греков, К. Стоилов, Гр. Начович и др.) и умерени либерали около Др. Цанков и Марко Балабанов за противодействие на генералското управление. Точно това състояние на България води и до изграждане на обща позиция между тях. Начович и Цанков започват преговори за коалиционно правителство с равен брой либерали и консерватори. Постепенно Др. Цанков узрява за идеята, че консерваторите по-лесно ще се примирят с Търновската конституция, отколкото руските генерали.

Междувременно, на 16 юли 1883 г. консерваторският Държавен съвет излиза с доклад до княза, който е връчен от подпредседателя му Никола Михайловски. Докладът открито констатира нарушение на законите от правителството на генералите; критикува назначаването на чужденци на длъжности, за които има подготвени българи; игнорирането на българския княз; непрестанното назначаване на руски офицери; идеята за пренасяне на резервния фонд в Русия. Крайното искане в доклада е бъдещото правителство да е съставено само от българи, „поданици на Ваше височество“. Критиката срещу руски поданици и офицери е толкова стряскаща за тогавашна България, че 5 души от Държавния съвет подписват документа с особено мнение. В резултат на това се стига и до сложни комбинации, при които княз, консерватори и либерали просто „изиграват“ генералите. Така се стига до тяхната оставка и създаването на 7 септември 1883 г. на ново коалиционно правителство на умерени либерали и консерватори начело с Др. Цанков. В неговия състав влизат като председател на Министерския съвет и министър на вътрешните работи Др. Цанков; както и министър на финансите Гр. Начович; министър на външните работи М. Балабанов; министър на общите сгради, земеделието и търговията Тодор Икономов; на просвещението Димитър Моллов; на правосъдието К. Стоилов. Ала инерцията в руската политика от генералското управление е толкова силна, че неравноправното третиране на България продължава и по-късно – в месеците когато Захари Стоянов завършва биографията си на Левски.

Третирането на България от Петербург след режима на руските генерали

Още през лятото на 1883 г. князът изпраща за дипломатически агент в руската столица д-р Константин Стоилов. При това щедро и вероятно реалистично предлага чрез него на Русия неин контрол освен върху Военното, и върху Външното министерство на България, с единствено условие Петербург да не се меси повече във вътрешните работи на страната. Руските фактори обаче отказват да приемат Стоилов като дипломат на друга държава. С това ясно дават да се разбере, че проблемът не е само в руските генерали, които управляват в България, а в официална Русия, която не приема Княжеството като напълно отделна и самостоятелна държава.

Проблеми се създават и за младите български офицери, които при кариерно израстване се изпращат задължително да служат в Русия. По този повод С. Радев пише: „Националното самолюбие на младите български военни бе силно накърнено от тоя монопол, който ги поставяше да избират между своята народност и кариерата си, тъй като Каулбарс им бе заявил, че който от тях бъде повишен, ще трябва да отиде да служи в Русия, уж за да възприеме традициите и военния дух на руската армия; в действителност, за да се претопи в огромната маса на руското офицерство.“ Ана Карима си спомня и след години крещенето на нейния брат офицер тогава: „Ние не сме техни слуги, не сме!“

През есента на 1883 г. Петербург изразява нежеланието си да преговаря с изпратения от княз Александър I ген. Лесовой, в явен опит да се унизи княза и България. Нещо повече. Новият военен министър на България ген. Редигер изважда кап. Ползиков от личната свита на княза, без да му съобщи за това. Посланието отново е ясно – Русия ще продължи да назначава и уволнява руски офицери в България, без да се съобразява с княза и правителството в София. Към септември и октомври 1883 г. дори става видимо, че Петербург поставя въпроса за свалянето на княза, като императорският пратеник А. С. Йонин заплашва с изтеглянето на руските офицери или с руска окупация. Показателно е също, че и към ноември 1883 г. от 28 души работещи във Военното министерство в София, нито един не е български поданик. Българският военен министър продължава да се назначава от руския император. Руските офицери в България не се подчиняват на българския княз, а на императора и руския военен министър. Самото Военно министерство също не се намира под контрола на българското Народно събрание, което няма дума при разглеждане на неговия бюджет.

На 29 октомври 1883 г. славянофилът М. Катков, – твърде показателно и видимо неслучайно едва след като преди това е приет лично от царя Александър III, – лансира на страниците на в. „Московские ведомости“ идеята България да има просто един управител, подобно на княз Алеко Богориди в Източна Румелия, да бъде „република под контрола на Русия“. През есента на 1883 г., в качеството си на царски пратеник, Николай Калубарс настоява връзката между руските офицери в България и императора в Петербург да се осъществява не чрез княза, а направо през военния министър, който е руски поданик. И въпреки сключената военна конвенция, в която са взети под внимание някои искания на София, Петербург открито демонстрира, че няма никакви намерения да я спазва. От там назначават М. Кантакузин за нов български военен министър, без съгласието на княза, като последният дори не протестира. Русия отказва и сключването на търговски договор с България.

И след края на управлението на руските генерали, отново руско „задкулисие“ контролира основните параметри на българската политика. Самият манифест от 6 септември 1883 г. за възстановяване на Търновската конституция е публикуван едва след ангажимент пред Русия, че основният закон предстои да се промени в консервативен дух. Премиерът Др. Цанков е принуден на 5 декември 1883 г. пълномощенското III Обикновено Народно събрание да приеме специален Закон за изменение на конституцията също под руски натиск (предвиждат се в бъдеще две камари; втората камара ще има законодателни и административни права; имуществен ценз за депутатите; народно представителство без контрол върху изпълнителната власт; особен закон за печат и събрания; разрешаване на ордени и др). Дори и на 25 декември 1883 г., когато князът се отрича от режима на пълномощията, ангажиментът след 3 години конституцията да се измени от едно ново Велико народно събрание остава.

В добавка към случващото се в Княжеството, в самата Източна Румелия – където Захари Стоянов пише биографията на Левски – тече конфликт между главния управител Алеко Богориди и „казионните“, от една страна, и руските представители в автономната област, от друга. Когато изтича договора на руските офицери в източнорумелийската милиция, Богориди отказва да го поднови. Той подкрепя израстването на българските офицери и противно на волята на руските началници в милицията, произвежда четирима от тях в чин „майор“ със султански ферман. И макар сменилият консула Е. Р. Кребел нов руски консул А. Г. Сорокин да обещава на Богориди, че ако поднови договора на руските офицери, Петербург няма да се обяви срещу повторното му преназначаване, той остава непреклонен. В целият този по-горен български и румелийски контекст, посланията на Захари Стоянов изглеждат най-малкото естествени и обясними.

Българската историография, режимът на пълномощията и управлението на руските генерали

Всички тези развития по време на режима на пълномощията и най-вече управлението на руските генерали бяха проблем за българската историография до 10 ноември 1989 г., включително и по време на най-голямата ѝ относителна либерализация. Ето защо в книгата си „Князът, конституцията и народа“, издадена през 1973 г., доайенът акад. Илчо Димитров е твърде неубедителен именно в представянето на този хронологически отрязък от режима на пълномощията. Той преднамерено скрива административната компетентност на редица консерватори, искрения им патриотизъм в редица случаи, честата безпринципност на редица либералски дейци, както и цялостната русификация на страната през 1883 г. (която именно провокира и раждането на патриотична основа на консерваторско-либералското споразумение, довело до създаването на коалиционното правителство на Др. Цанков и отстраняването на руските генерали от властта). При Ил. Димитров дори е налице едно манипулативно представяне в положителен знак на ген. Соболев, либералите и „руското влияние“ в страната (самото то е винаги подразбиращо се натоварено с позитивен смисъл) срещу „лошите“ княз и консерватори. Освен това, докато той нарича раболепничещата спрямо ген. Соболев група около в. „Съзнание“ просто „Либералната партия“, то тази на М. Балабанов са „русофоби“, които нямали влияние. За Ил. Димитров дори урежданото през 1883 г. от Л. Соболев и възложено на Т. Бурмов изпращане на златния фонд на Княжеството в Русия е наречено просто „една неразумна постъпка, която претърпя неуспех, но бе широко експлоатирана за агитация срещу правителството.“ Това съжаление на академика за провала на правителството на ген. Соболев, изначално положителния смисъл, който се влага в „руското влияние“, изначално „мръсните“ думи „княз“ и „консерватори“, са все постоянни характеристики на изпълнения с причудливи пируети негов наратив. Текстът му е изпъстрен с „добрите намерения на Соболев“, „коварството на консерваторите“, „византийски хитрувания“, „неискреност и демагогия“, „двуличната игра на княза“ (а каква ли е тази на Соболев и А. С. Йонин) и редица други, демонстриращи видима тенденциозност. И всичко това по повод на опит на български политици да отвоюват страната си от чужди генерали, които държат в момента на практика цялата власт. Сякаш в реда на нещата е също според Ил. Димитров да се определя в Петербург какъв ще е дневният ред на сесията на парламента, без той да може да бъде променян. Нескрита е радостта му когато княз и консерватори са поставени натясно от Петербург, и то по въпроси видимо отнасящи се до елементарно уважение към някакъв що-годе български суверинитет, по вътрешнополитически въпроси. Освен това, с ред похвати Ил. Димитров се опитва да скрие как през 1883 г. твърде ясно се очертава патриотичен опит на консерваторите К. Стоилов и Гр. Начович да потърсят сближение с либералите за да избегнат превръщането на Княжеството от генералите в „руска провинция“. Ала точно подобни патриотични мотиви Ил. Димитров не вижда в техните действия. По нищо читателят не разбира, че от март до септември 1883 г. България е била като някаква „руска провинция“, а и че много решителни лостове за намеса на Петербург и руското дипломатическо агентство в София са запазени и след това. Димитров твърди съвсем невярно, че през есента на 1883 г. в руската политика се било оформило някакво разбиране как руските интереси в Княжеството трябвало да се защитават не с непосредствено участие в управлението на руски дейци, а чрез „двустранни спогодби на две еднакво независими държави“. Нищо по-далече от истината. Цялостно изложение е и ярък опит да се скрие руското „задкулисие“, което и след режима на руските генерали задава параметри на българския политически живот. Той съвсем погрешно и манипулативно твърди, че „новото правителство“ на Петко Каравелов било отменило едва ли не веднага след изборите през пролетта на 1884 г. закона от 5 декември 1883 г. за изменение на Търновската конституция. Ала такова отменяне няма. Напротив – Петербург твърдо настоява за изпълнението на закона от едно бъдещо Велико народно събрание, което да се свика след 3 години и промени Търновската конституция. Тази манипулация на случващото се видимо е възмутила още през 80-те историка Горан Тодоров, който преди години пръв обърна внимание на някои от тези проблеми. При такава картина няма как да си обясним обстановката, в която Захари Стоянов пише книгата, нито „новото робство“, за което се говори там.

Разбира се, тази пристрастност и манипулативност на разказа при Ил. Димитров, може би, не би била такъв голям проблем, ако не бяха през годините и институционалните му позиции, които спомагат за превръщането на неговия разказ в нещо като „каноничен“. Той се отразява и на други основни издания и описания през 70-те и 80-те, та дори и след промените от 1989 г. Така например в седмия том на многотомната история на БАН – появил се през 1991 г., но работен основно в края на 80-те – разглеждащият периода на генералите Стойчо Грънчаров е странно неубедителен. Ала тази му неубедителност в много голяма степен е предопределена от заклещващия наратив, който задава Ил. Димитров, бидейки автор на предшестващата част посветена на управлението на либералите, както и автор на тогава (а и до днес) основната монография върху периода третиран от самия Ст. Грънчаров. Поради тази причина и широки среди дори и сред професионалистите не са съвсем наясно със същината на режима на генералите, през който Захари Стоянов пише биографията на Левски.

На евентуално възразяващите, че акад. Ил. Димитров е отдавна покойник, можем само да кажем, че в институциите занимаващи се с исторически изследвания и разпространение на исторически знания съществуват достатъчно „законни“, културологични, битови, кариерни и психологически механизми това да няма особено значение. Но това си е една отделна тема.

Левски срещу Стамболов и другите

И в миналото, както и днес, има автори, които погрешно правят връзка между по-сетнешния „стамболовизъм“ на Захари Стоянов и биографията му на Левски. Така Ст. Каракостов с оглед на „Записките“ отбелязва как Захари Стоянов не е трябвало да вика авторитета на Левски при борбата си с „официалната политика на Русия“. Каракостов дори открито смята, че Стоянов правел това като „стамболовист“. Той пише: „Това повикване на Левски и впрягането му къде трябва и не трябва, естествено ще бъде пакостно за името на Левски, който не познава политическите увлечения: той има една основна задача; да организира народа и го подготви за освобождението. В тази борба Левски допуска всички възможности стига да извлече полза за народното освобождение. Ето защо в писмото си до Филип Тотя от 18 април 1871 г. Левски ще даде следната политическа насока, в която ще постави преди всичко волята за свобода и правото за независимост: „… да попитаме Негово Високо Императорско Величество за помощ, на който (у когото) сме уверени, че без друго ще ни помогне… Брате, ние не отказваме помощта и от дявола, но имаме си предначертание…“. Но точно за това „предначертание“ става дума. Него и Ст. Каракостов не отчита в случая, както и доколко то се вписва в ситуацията в Княжество България от 1883 г.

Точно този политически контекст свързан с управлението на руските генерали и неравноправното третиране на България от Русия, продължило дори и след тяхното оттегляне през септември 1883 г., се отразяват при подготвянето на биографията на Васил Левски от Захари Стоянов. Още в самото ѝ начало той неслучайно пише: „Посред възпяването на генералските еполети, посред френетическите ура и проливането горещи сълзи над чуждите гробове и величия не би било зле, ако тук-там се мяркаше и нещо за наши работи, за наши хора. Най-после и ние сме народ, боже мой, и ние имаме национален егоизъм, человеческо достойнство, което трябва да тържествува над чуждите авторитети, трябва да ни характеризира като народ, а не безсъзнателна, самоунижаюша се тълпа …“.

В този смисъл, противно и на немалко погрешни представи за него, през 1883 г. Захари Стоянов все още не действа като стамболовист. И онова, което предстои тепърва е по-скоро Стамболов да извърви пътя към Захари Стоянов, а не обратното. Или по-точно казано, Стамболов да използва идеологията създадена от Захари Стоянов за легитимация на една политика, за която той постепенно узрява през 1886 г. Иначе по времето на написване на книгата за Дякона Захари Стоянов иска да противопостави личността на Левски на много съвременници, сред които е дори и самият Стамболов. Политическият контекст на 1883 г. се отразява и на своеобразно противопоставяне на Левски от Захари Стоянов както на загиналите в миналото революционни дейци (Георги Бенковски, Панайот Волов), така и на оцелелите и активно действащи политици през 1883 г. (Ст. Стамболов). В шеста глава на книгата си Захари Стоянов неслучайно изрично казва: „Всичките други апостоли, които излязоха подир Левски или които бяха негови съвременници като: Общия, А. Кънчев, С. Младенов, Узунов, Стамболов, Волов, Бенковски, Каблешков и пр., доколкото ги аз познавам, ни един от тях не е приличал на Левски в своите действия, не е работил така чистосърдечно. Всеки от тях си позволяваше да говори, че ние не сме сами, Русия и Сърбия ще ни дадат топове, щом се разбунтуваме, ще ни се притечат на помощ, при всичко, че тия две държави нямаха никакво известие. Те бързаха да вдигат въстание, въображаваха си, че в един-два месеца всичко може да се приготви. Не така постъпяше Левски.“ Всъщност, разликата между възгледите на Левски и действията на априлци от 1876 г. е достатъчно разисквана тема сред българските историци. Захари Стоянов е един от първите обаче, който обръща внимание на това. От тук идват и интересуващите ни и предизвикали целия скандал и полемика след речта в парламента на Р. Плевнелиев редове от биографията, когато Захари Стоянов слага в устата на Левски споменатите в началото думи за собствените усилия, освобождаването и повторното подчиняване в робство.

Ала в случая Захари Стоянов е съвсем убедителен за съвременниците. Още повече, че по времето, в което той пише книгата, самата политическа линия на Ст. Стамболов все още е твърде колеблива. За Захари Стоянов не остава незабелязано, че още в края на септември 1882 г. – докато пловдивската либералска „Независимост“ и сам той от Пловдив бичуват режима на руските генерали и консерваторите в Княжеството – Стамболов устройва във Велико Търново овация на пристигналия в града им премиер ген. Соболев. По това време и Др. Цанков, и Стамболов са за сближение на либералите с руските генерали насочено срещу консерваторите. Още след излизането на консерваторите от правителството и преминаването след 3 март 1883 г. на целия контрол върху властта у Соболев и Каулбарс, Стамболов е за поддръжка на генералите и „тихо и благоразумно“ възстановяване на конституционализма. След съглашението между Гр. Начович и Др. Цанков през лятото на 1883 г. насочено срещу руските генерали, Стамболов, заедно с либералски политици като Н. Сукнаров, В. Радославов и групата около в. „Съзнание“, застъпва становището съществуващото правителство начело с ген. Соболев да остане и занапред. На либералското събрание в столицата, провело се в дома на Цанков на 9 август 1883 г., под влияние именно на Стамболов присъстващите твърдо настояват в предстоящото коалиционно правителство на всяка цена да остане ген. Соболев като министър-председател „без портфейл“, ген. Каулбарс да продължи да изпълнява функциите на военен министър, както и да не се върши нищо без знанието на самите руски генерали. Към есента и края на 1883 г. е налице кокетничене с руските генерали на групата около в. „Съзнание“, характерно дори и за поведението на Стамболов, П. Каравелов и Петко Р. Славейков, които иначе са за непокътната конституция и срещу коалиция с консерваторите.

В същото време, парадоксално само на пръв поглед, след март 1883 г. е налице сближение на базата на общо недоверие към руските генерали между непримиримите пловдивски либерали, от една страна, и ония умерени либерали в Княжеството, от друга, които проявяват склонност към компромисен изход от пълномощията чрез отстъпки пред княза и консерваторите. Затова и през следващите месеци в. „Южна България“ от Пловдив, както и сам Захари Стоянов, осъждат духа на помирение с ген. Соболев сред част от либералите в Княжеството. Това отразява и продължаващата сила на руския фактор и несуверенността на страната, дори и след тръгването на руските генерали и подписването на военната конвенция, както и след създаването в началото на 1884 г. на едно на практика изцяло либералско правителство начело с Др. Цанков. Неслучайно един от министрите в него, Тодор Икономов, свидетелства как и в първите месеци на 1884 г. при заседания на вече новия Министерски съвет, съображенията при разискване на някой въпрос от дневния ред обикновено били „какво ще каже Йонин, какво ще каже Кояндер.“ И това раболепие пред руското дипломатическо агентство води до охлаждане на отношенията с княза.

Точно този политически контекст, и тази ситуация в Княжеството карат Захари Стоянов да противопостави Левски на цялата политическа класа тогава като даде гласност и на думи, които са му приписани от онези, които са му били съратници и с които в Източна Румелия Захари Стоянов е в контакт докато събира материали и пише биографията му. Когато през 1896 г., след близо десетгодишно прекъсване на дипломатическите отношения между България и Русия те са възстановени, в инструкцията, която външният министър княз Лобанов дава на новия пълномощен министър на Русия в София, се съдържа изискването да се държи далеч „от каквато и да е намеса във вътрешните работи на България.“ През 1883 г. обаче, тази намеса все още е част от естествения ред на нещата. Тогава това бе напълно немислимо. Захари Стоянов го мечтаеше и го виждаше във въображението си единствено чрез Левски. По-късно го постигна като държавник Стамболов, който заплати с живота си.

„Прононсиран русофоб“ ли е Захари Стоянов през ١٨٨٣ г.?

През 1883 г. определено Захари Стоянов не е русофоб. Дори и в по-голямата част от времето на политическата криза от 1886-87 г. той продължава да не бъде русофоб. Истински русофобски изказвания на Захари Стоянов съпроводени с яростни, иронични, подигравателни, презрителни или високомерни епитети и нападки срещу руснаците, се появяват едва след март 1887 г. т. е. поне 3-4 години след времето, което тук ни интересува. Но веднага прави впечатление, че през април, май и юни 1887 г., в подобни моменти, материалите му не са подписани или са под псевдоним – нещо съвсем неприсъщо за него. Така например „Руските параходи по Дунавът“ от 15 април е без автор. С псевдоним “?“ са подписани материалите „Нихилистите в България“ от 23 май, „Руский манастир при Шипка“ от 27 май, „Царските нихилисти“ от 30 май, „Монархически банкрутизъм“ от 6 юни и „Сърбската криза“ от 10 юни. Явно причина за това е обстоятелството, че и сам Захари Стоянов е притежавал усещането за това, което днес наричаме „политическа коректност“ Давайки си сметка за открито русофобския вече характер на тези публикации, той съвсем съзнателно е решил да не ги подписва с името си, както е обичайно за него самия и рядкост в тогавашната вестникарска практика за други. Но веднага се налага отново да подчертаем, че подобни негови изкази се появяват доста рядко. Като цяло преобладава едно позитивно отношение към „руския народ“, към русите като „братя“и „славяни“, които ни желаят доброто, но са подтиснати и не им се чува мнението. И този тон определено продължава да е доминиращ. Ала вече през късното лято и есента на 1887 г. – когато Европа и България живее с усещането за чукаща на вратата война – тенденцията за публичното изразяване на истинска русофобия се задълбочава и примерите стават повече отколкото по време на същинската криза. Тя е в известна степен и продължение на вече започналия през пролетта език на „бдителността“ пред всичко руско. И все пак. През цялата 1883 г. и твърде дълго след това Захари Стоянов е далеч от този език и характеризирането му през 1883 г. като „прононсиран русофоб“ е напълно неоснователно.

Достоверни ли са мислите и действията на Левски описани от Захари Стоянов?

„Скандалната“ мисъл, която Захари Стоянов приписва на Васил Левски е част от глава шеста на книгата, която е особено интересна тъй като в нея се съдържат и редица други прелюбопитни твърдения и разказани случки за Апостола, както и авторови интерпретации на неговото дело. В нея например се оправдава събирането на средства от богатите чрез похватите на революционния терор; Левски се представя като инициатор в името на революцията и свободата да убият дори съпругата на бай Иван Арабаджията, на което и последният бързо се съгласил; твърди се как в борбите участвали „ни богати, ни учени“, ни „благоразумните“, все мразени от Левски, всички те видимо противопоставени на „средна ръка хора“, „еснафите и земледелците“, „нехранимайковци“ и „хайдути“. Ето защо именно в контекста на следосвобожденските партизански борби както в Княжеството, така и в Източна Румелия, на Левски са приписани на едро и следните думи: „Владици и патрици, царьове и князове и богати чорбаджии са народните пиявици.“ Тук, в тази глава, е поместено и познатото твърдение, че няма да има цар, а България ще се управлява „по републикански“. Тук се твърди, че на въпроса: „Кога ще да се освободим поне от гърците и нашите чорбаджии?‘, Левски бил уж отговорил: „Когато захванете да ядете месо и през великите пости.“ Тук е и твърдението, изказано уж пред Божил Георгев, Ангел Кънчев, Димитър Общи и Сава Младенов (Ботев четник, загинал 1876 г.), че като се освободят българите Левски щял да отиде в Русия където „народът е притиснат от нас повече.“ Очевидно източник на сведението е Божил Георгев, единствен останал след 1878 г. и член по-късно около движението за Съединение на Голямоконарската чета на Продан Тишков (Чардафон).

Контекстът на режима на пълномощията и стремежът да се види не в Княжеството, а именно в Източна Румелия център на едно бъдещо Съединение се отразява на други места в текста. Наближавайки предателството и залавянето на Апостола и говорейки за раздялата му със „своята мила Тракия“ и другарите в Татар Пазарджик, сред които и Иван Арабаджията, Захари Стоянов твърди как Левски бил казал на раздяла: „Сбогом … Досега бяхме в рая, а оттук нататък ще да отидем в ада – казал той и въздъхнал, когато потеглили вече конете.“ И тук Захари Стоянов пояснява: „Под думата рай той разбирал Тракия, а ада наричал Северна България, от която се страхувал.“ От тук по повод на „Северна България“ следва бележка под линия на самия Захари Стоянов, която гласи: „Понятието на нашия герой в отношение на двете Българии има неопровержимо правдоподобие. В продължение на нашите въстанически движения аз не зная в Тракия да е станало някое предателство с изключение на Ненка Балдевчанина. Не е така обаче и в Северна България. Освен Левски Северна България е издала още: А. Кънчева, Общия, Ю. Раковски, Волов, Бенковски, Икономов, Каблешков, Н. Славков, Заимов, Обретенов, Г. Апостолов, всичките апостоли. Не говоря за други по-стари предателства; не споменавам имената на други братя. Само в Троянско са предадени (от българите) около 30 души. Но за всичко това на друго място.“ Тук пък политическата конюнктура на управляваната от руските генерали Северна България и управляваните от Алеко Богориди и казионните Източна Румелия изпъква ясно.

Чистата фактологичност на описаните по-горе множество случки, изказвания и действия свързани с Левски, преразказани по спомен на Захари Стоянов след 10-11-12 и понякога повече години, разбира се, като цяло може да бъде оспорена от гледна точка на цялостната прецизност. Но дали те са се появили от абсолютното нищо? Или ако използваме езика на критиците на Плевнелиев дали става дума за „пълна измишльотина“, „фалшификат“, „мистификация“, „дебилизъм на деня“ и т. н.? Преди да отговорим на този въпрос обаче, предстои да видим нещо друго.

Плевнелиев ли е първият президент, който цитира преразказани думи?

Някой би могъл да постави въпроса какво значение имат споменатите от мен по-горе неточности, грешки, непълноти, премълчавания, които опровергаващите президента Плевнелиев са направили, след като са прави в най-важното – думите не са на Левски, той никога не ги е писал, и липсват категорични и недвусмислени доказателства, че ги е изричал? И защо трябва да се вярва на Иван Арабаджията или Божил Георгев? Работата е там, че и в този случай настоящият президентът съвсем не е първият. Подобни позовавания и перифрази са правени многократно от държавни глави и политици, без това ни най-малко да предизвика канонадата от атаки насочена срещу Плевнелиев.

Нека да дадем само един пример. При това с президента Г. Първанов, който е и донякъде професионално задължен да познава много по-добре историята и да бъде точен до безкомпромисност. Годината е 2005 г. Честват се 110 години от гибелта на Ст. Стамболов. В съобщението „24 часа“ четем: „Държавният глава цитира думи на Стамболов, които напомнят сегашната ситуация в страната: „Той се обръща към младия княз и му заявява, че има два пътя – единия на подкрепа на българското съединение и втория към абдикацията.“ В случая си струва да изтъкнем, че случката е сполучлива илюстрация как твърде често и познанията на професионалните историци са силно повлияни от популярната партизанска и политиканска митология, а не толкова от професионалната историография. Казвам това за да отбележа, че – подобно на случая с „Плевнелиевата мисъл на Левски“ – наистина не съществуват на практика никакви документални доказателства за тази красиво звучаща история за разговора между председателя на Народното събрание Стамболов и монарха. Но и президентът професионален историк си служи с нея.

Известно е, че възгледите на Първанов за историята са застинали някъде в 70-те и 80-те години. Освен това, не е тайна, че от всичките ни досегашни президенти Първанов е най-зле с чуждите езици и едва ли нещо въобще му говорят разразилите се през последните 30-40 години дебати около истинността и наратива в историографията. Но в случая той определено допуска да говори по партизанска митология, а не да цитира доказани слова на Стамболов. Фразата приписвана на тогавашния председател на парламента се утвърждава през годините заедно с една цялостна митология в средите на стамболовистите. През 1896 г. влиза в първата книга посветена на Стамболов от англичанина А. Биман. Тук легендарните думи уж казани от Стамболов на 7 септември 1885 г. във Велико Търново на княз Александър I звучат така: „Пред Ваше Височество стоят два пътя: едина за Пловдив и догдето Бог каже; другия за Свищов, Дунава и Дармщат. Аз Ви съветвам да поемите короната, която народа Ви предлага.“ Подобни слова ще се появят и в излязлата през 1909 г. биография на Стамболов от Димитър Маринов. Там те гласят: „Пред Вас, Ваше височество, се простират два пътя: единият е през Балкана за Пловдив, па каквото Бог рече; другият е през Свищов, Дунава за Дармщат.“ През 1911 г., във втория том на „Строителите на съвременна България“, сходни думи ще постави в устата на Стамболов и С. Радев. В бележка под линия Радев твърди, че по сведения на Константин Хаджикалчов, произнесените на 8 септември 1885 г. думи в търновската телеграфна станция били: „Княже, за тебе има два пътя: единият води към Дармщат, другият: към Пловдив.“ Интересно тук е обстоятелството, че подобни слова отсъстват в писмените спомени на самия Хаджикалчев. По неговия разказ изглежда сякаш под въпрос и присъствието на самия Стамболов на разговора. Нещо повече. Хаджикалчев приписва интересуващите ни решителни думи към княза на себе си. Казани били по време на втората от двете им срещи станали на 7 септември и гласели следното: „Имайте предвид, казвам аз, че ний сме пред един свършен факт, отказванието да подкрепите Съединението ще се отрази пагубно за бъдещето на България. Друг би бил случаят ако имаше законно правителство в Източна Румелия, обаче старото румелийско правителство е вече изчезнало по един мирен начин – без никакви жертви и кръвопролития. Дълг ви се налага да поемете властта в Южна България, толкоз повече че цялото население единодушно ви призовава – то е един вид едногласен плебисцит, който ви дава пълно оправдание, и никое чуждестранно правителство не би дръзнало да ви обвинява, че вий сте се наложили, или че вий заедно с правителството си сте били инициатори на тия събития. Мнозина в Европа ще помислят, че това е руска работа, и вероятно руското правителство, за да опровергае подобно обвинение, ще се обяви против Съединението като нарушение на Берлинския трактат, обаче самият руски народ в душата си ще се радва за това сплотяване и единение на две братски провинции и с време самото руско правителство ще се примири със създаденото положение. Най-после, когато цяла Южна България има обърнати погледите си към вас, можете ли да я оставите на произвола на съдбата. Вашият рицарски характер няма да допусне до това. Моментът е съдбоносен. Предлежи (така е – бел. моя С. Д.) да вземете едно решение, с което да проявите своята безгранична любов към българите, а великите характери се проявяват в дните на тежки изпитания.“ Доколко след години Хаджикалчов си спомня думите, които е употребил, доколко наистина е гледал с такава проницателност в бъдещето, остава на нас да гадаем. Те обаче със сигурност поставят въпроси и предизвикват съмнения.

След А. Биман, Д. Маринов и С. Радев намираме перифразирани думите на Стамболов към княза и в мемоарите за Съединението от 1915 г. на Тодор Ив. Мумджиев, където – любопитно, отново в бележка под линия – те гласят: „Господарю, съединението е свършено дело, то е невъзвратимо и време за двоумение няма. Пред Ваше Височество стоят два пътя: единия за Пловдив и догдето Бог каже, другия за Свищев (така е в оригинала – бел. моя С. Д.), Дунавът и Дармщад. Аз ви съветвам да поемете короната, която народа ви предлага.“ Тези думи ще се появят в определена версия след години и в спомените на д-р Н. Генадиев през 1923 в следния вид: „Ваше Височество, за Вас има два пътя: или в Пловдив с народа, или в Русе с куфарите си и от там за Дармщадт.“

Както виждаме, за словата приписани на Стамболов и използвани от президента Първанов не е налице никаква документална основа. Не е изключено чрез тях по-късно стамболовистите да са искали да откроят решителността на техния водач пред колебливостта на тогавашния премиер П. Каравелов. Но за професионалиста историк и президент Георги Първанов те са също безспорна историческа истина. Само че ако използваме думите на проф. Ив. Стоянов по адрес на Плевнелиев и думите на Левски можем да кажем със същата убеденост: „Стамболов никога не е произнасял такава фраза.“ В този смисъл, точно както трябва да повярваме на К. Х. Калчов (а това видяхме не е безпроблемно), така трябва да повярваме евентуално на Иван Арабаджията от село Царацово, или на Божил Георгов, които – ако се съди от хода и логиката на изложение на Захари Стоянов – изглеждат най-вероятните източници на мисълта на Левски за „освобождаването“ и „заробването“.

Думите на Левски – легенда, отразяваща реалността или фалшификация

Тук, разбира се, веднага може да изникне възражението, че фразата може и да не е произнасяна от Стамболов, но легендата отразява реалността, че председателят на парламента, както и много други политически дейци в Княжеството и Източна Румелия са били склонни в първите дни след 6 септември 1885 г. да рискуват, но да подкрепят справедливото и популярно дело на Съединението. И най-вероятно ще бъдат прави. Ала точно затова става дума и в случая с на практика всичките вече споменати свидетелства за Левски специално в шестата глава на биографията му от Захари Стоянов.

Най-често думите приписвани от Захари Стоянов на Левски и разказваните там по спомени случки също отразяват възгледи и разбирания на Апостола. Там се съдържат определени истини за него, както и истини, за контекста, в който Захари Стоянов пише книгата си. Трудно може да се оспори, че Левски допуска при определени обстоятелства прибягването до революционния терор; да се отрекат симпатиите му към републиканската форма на управление; да се възрази срещу модерните му разбирания, влизащи често в противоречие с църковните канони; да не се признае, че с пътуването си по света много от революционните дейци (а и не само те) започват да гледат на религиозния пост като предразсъдък от миналото и т. н. Същото важи и за неговите очаквания за „освобождението“ и „поробването“. „Сложените“ в устата на Левски или приписани му от Захари Стоянов думи, не са съвсем несъвместими с редица други разбирания на Дякона по отношение на българското движение и ролята на Русия. Така например от писмовното наследство на Левски знаем, че той го разглежда като самостоятелно движение, освободено от чужда опека, без намеса на чужди агенти, независимо от кои държави. Заедно с това Левски е за поставянето на отношенията с Русия върху изцяло принципни основи – нещо, което наистина става и лайтмотив на Захари Стоянов. Точно тясното обвързване с една само велика сила Левски нарича „говна и помия“. Той е и категорично против с действията си българите да принасят полза „само на руския цар“, както през 1867 г. с четите на Панайот Хитов и Филип Тотю. Сблъсъкът му с агент на руското правителство през 1869 г. става пък причина да напише в писмо до Филип Тотю известните си думи: „Цели сме изгорени от парене, и пак не знаем да духаме.“ Макар и да допуска използването на руските имперски амбиции за целите на българското движение, според Левски това трябва да се случи при запазване на българската самостоятелност и без отстъпки от т. нар. „предначертание“. Съвсем категоричен и в противоречие с разбиранията на априлци от 1876 г., той пише: „От никого странного нищо се не надяваме и никому за нищо се не молиме. Всичко се състои според нас в нашите задружни сили. Против тях не може противопоставя и най-силната стихия.“ Разминаването на разбиранията на Левски с тези на априлци е също посочено изрично от Захари Стоянов: „Да дига несвоевременни възстания, никога и не помисляше даже. Неговото дълбоко знание на народът му служеше за доказателство, че тая блаженна минута не е настанала още.“

Ето защо дори и да допуснем, че Левски би приел след 1878 г. конституционната монархия, което е обяснимо, няма как да бъде извлечена именно от писмовното му наследство и по каквито и да било тактически съображения подкрепа за режима на пълномощията и особено за режима на руските генерали през 1883 г. Не подлежи на никакво съмнение, че след самата Руско-турска война и Временното руско окупационно управление, и особено след установяването на режима на пълномощията и най-вече на руското генералско управление, българската политика е далеч от заветите на Левски. И за Захари Стоянов и неговата генерация и кръг от дейци това не е било трудно да бъде видяно. Възможно е да се застане дори на позицията, че самите идеи на Левски са били нереализуеми, нереалистични, неотчитащи куп обстоятелства, но крещящото противоречие между тях и България от 1883 г. е нямало как да не бъде констатирано от бъдещия автор на „Записките“. В този смисъл поставените думи в устата на Левски са повече от естествени. При това, през въпросната 1883 г. не просто принципна основа, а що-годе принципна основа търсят князът и български фактори за развитието на отношенията с Русия. Захари Стоянов също усеща и че Априлското въстание от 1876 г. не е било приготвено по подобаващ начин и е разчитало определено на чужда помощ. Разбира се, и Левски, – без да изключва използването на амбициите на руския царизъм за целите на българското движение – изтъква как „не отказваме помощта и от гявола, но имаме си предначертание“. Но точно това „ПРЕДНАЧЕРТАНИЕ“ няма нищо общо особено с България от 1883 г. Това „заробване“ намира плът и кръв в тогавашна България, страна лишена в много голяма степен от всякакъв суверенитет. Та нима „Предначертанието“ на Левски – ако го използваме като шаблон и наложим върху България от 1883 г. – не изключва по категоричен и недвусмислен начин следното: премиерът на България да е чужд поданик; министерствата на вътрешните и външните работи, военното министерство и министерството на общите сгради, земеделието и търговията да са в ръцете на руски поданици; невъзможността Народното събрание да гласува недоверие на министри само защото са руски поданици; да се води тепърва борба едно правителството в България да е съставено само от поданици на българския княз; 2/3 от държавния бюджет да се контролира от чужди поданици; изградена по руски образец военна жандармерия; командите на чужд език и чуждите обръщения в българската армия; резервния фонд на страната да се изпраща в чужда държава без решение на парламента; унизителното третиране на изпратения от княза в Петербург български дипломатически агент; разликата в заплащането на българските и руските офицери; изпращането в Русия на израстващите в кариерата български офицери; назначаване на чужденци на длъжности, за които има подготвени българи; назначаването и уволняването на руски офицери в България, без всякакво съобразяване и информиране на българския княз и правителство; назначаването на военните министри от Петербург без всякакво съгласуване с българската страна; липсата на всякакъв контрол от Народното събрание върху военното министерство и неговия бюджет; отсъствието въобще на български поданици във военното министерство; дебатирането изобщо на смисъла от съществуването на българска научна литература и национална култура; приемането на руския език като учебен. Има ли тук и помен от „предначертанието“?

А ситуацията не само е такава, но и за немалко български политици към 1883 г. е станала като част от естествения ред на нещата. Налице е цялостна нагласа тогава на политическата класа на България за отстъпки по въпроси не само от гледна точка на външната и военна политика, но и по отношение на руски контрол и върху вътрешната, както и стремеж към все по-голямо ограничаване на суверинитета на Княжеството. Ето тази ситуация логично Левски би определил като „ново робство“. Тя е съвсем вероятно да е провокирала у Иван Арабаджията и Божил Георгев спомена за подобни прозорливи думи на Апостола, които съвсем не са нелогични на базата на собственото му писмовно наследство. Та нали и самото единодействие между либерали и консерватори през лятото и есента на 1883 г. срещу руските генерали и тяхната политика напълно се вписва в разбиранията на Левски. Та нали още през март 1883 г. консерваторите Д. Греков, Гр. Начович и К. Стоилов предупреждаваха княза, че генералите искат управление по руски образец и присъединяване на България към Русия. Ето защо и Захари Стоянов търси авторитет в историческата фигура на Левски.

Ще го кажа още веднъж. Не бих посъветвал президента да използва мисъл от книгата на Захари Стоянов, без да се позове на нея. Но в контекста на 1883 г. хора като Иван Арабаджията и Божил Георгев да си спомнят за подобни мисли на Левски и да ги споделят с „интервюиращия“ ги Захарий е повече от убедително. И мисълта не е дошла от абсолютното нищо, няма как да е „пълна измишльотина“. Тя може да бъде изведена при съпоставяне възгледите на Апостола за връзките на българското движение с Русия, от една страна, представите му за бъдещото устройство на България, от втора, и нейното управление през 1883 г., от трета.

Кога вярваме и кога не вярваме на Захари Стоянов?

А и още нещо. Как можем да изберем и решим на кои свидетелства на Захари Стоянов да вярваме и кои да отхвърляме? Например многократно тиражирани и добре известни са думите на Георги Бенковски за Русия от втория том на „Записките“, писан и по време на политическата криза от 1886-87 г. и завършен през есента на 1887 г. В случая дори Захари Стоянов се връща назад- накъсвайки разказа – само и само да остави за историята свидетелство за една мисъл на Бенковски, която счита за важна. „Забравих да кажа, – пише той – че когато се явихме пръв път над Лисец и Панагюрище се представи пред очите ни във всичката своя грозотия, Бенковски спря коня си на върха на планината и посочи с пръст към пламналото село.

– Моята цел е постигната вече! В сърцето на тиранина аз отворих такава люта рана, която никога няма да заздравей; а на Русия – нека тя заповяда!… – каза той и отиде да седне при корена на един бук.“

И това въпреки контекста, в който пише книгата – най-вече именно по време на кризата от 1886-87 г., когато над страната е надвиснала опасността от руска окупация. За това и сам свидетелства в предисловието на втория том: „Настоящата книга е написана в най-тежките минути за България, когато нейното съществуване и онова на всеки българин се четеше не на години, а на часове. Ний написвахме по няколко реда и излязвахме да се ослушваме не се ли чува песента „Казак загулялся в турецкой земле“. Ала приписаните думи на Г. Бенковски звучат правдоподобно защото отговарят на логиката на събитията, на стремежа на априлци да уловят сгодния момент на Източната криза и да поставят „българския въпрос“ в международната политика, ясно съзнавайки, че военният конфликт между Русия и Турция е една от възможните развръзки.

По същия начин България през 1883 г. е отдалечена от „предначертанието“, но точно по-тясното участие на този, който изпълнява военния акт в последващото уреждане на България, не е нещо, което Левски е можел да не предугади до къде ще доведе. От там идва и логиката в приписаните му от Захари Стоянов мисли, споделени изглежда от Иван Арабаджията и Божил Георгев на фона на случващото се в Княжеството през 1883 г. Те определено по мнението още на самия Захари Стоянов поставят Левски над всички негови съвременници.

Будапеща, 17 юли 2016 г.,

Стефан Дечев завършва история в Софийския университет „Св. Кл. Охридски“. Специализира в Амстердамския университет и Централноевропейския университет в Будапеща. Доктор по история и доцент по нова и съвременна българска история и историография. Бил е гост-преподавател в Университета Комплутенсе в Мадрид. Автор е на книгите „Политика, пол, култура. Статии и студии по нова българска история“ (2010) „Who are Our Ancestors?:, Race’, Science, and Politics in Bulgaria 1879-1912“. (2010). Съставител и научен редактор на сборника „В търсене на българското: Мрежи на национална интимност XIX-XXI София: Институт за изследване на изкуствата (2010). Преподава в Югозападния университет в Благоевград и Софийския университет.

Коментари (1)

- 18-07-2016|Златко

По собственото ми мнение, днешните български спорове от русофилско-русофобско естество не са нищо друго освен специфично българска форма на референдум от Брекзит-вид. Също както и при Брекзита, тук става дума за спорове, които касаят настоящата и бъдеща геополитическа ориентация на страната. И също както при Брекзита двата противоположни лагера могат да бъдат сравнително ясно разграничени по няколко прости и сравнително ясни критерии, на първо място по неща като възраст и образование. Навсякъде по света обществените групи се разделят все по-ясно на по два противоположни лагера – привърженици и противници на глобализацията и всички свързани с нея феномени като например необходимостта от познания и способности, които могат да се предлагат и прилагат в по-широки от тясно-националните контексти и граници. И както навсякъде по света, в България противници на европейската ориентация (тоест привърженици на традиционната ѝ роля на юго-източноевропейски сателит на местните „велики сили“, основно Русия и Турция, а преди това Византия) са хората, които не ПРИТЕЖАВАТ подобни способности и подготовки. Това са ни „русофилите“, това са ни „патриотите“, това са ни „пазителите на историческото наследство“.

Сега, дали в края на краищата те ще надделеят и успеят да насочат страната встрани от избрания курс на европеизация и озападняване е нещо, за което не мога да съдя, разбира се – но пък искрено се надявам това НИКОГА да не се случи. 1300 години сме опитвали все едно и също – и резултатите са пред очите на всички ни. Ами време е да се решим на нещо по-различно, мисля си.

Това е толкоз просто и логично…

Кризата на неолиберализма в Европа

Автор(и): Майкъл Ръстин

Изгледи за европейска солидарност, пост-Брекзит

Въпросът „кога неолиберализмът най-после ще се изправи пред окончателната си криза и каква форма ще придобие тя?“, занимава нас, редакторите на списание „Soundings“, още от времето на финансовия колапс от 2008-9. В поредицата от текстове, посветени на онова, което наричахме „конюнктурата“, както и в окончателната форма, под която ги публикувахме (After Neoliberalism?: The Kilburn Manifesto), ние се опитвахме да разберем неолибералното развитие и неговите дълбоко трансформативни влияния върху Великобритания и други общества. Бяхме изненадани от това, че системата успя да реагира без особени санкции на огромния си провал, настоявайки, че програмата за пълна маркетизация трябва да бъде осъществявана с още по-голяма решителност, при това без почти никакво признаване на упоритата икономическа стагнация в Европа, общото забавяне на световната икономика, повишаващите се нива на неравенство и разпадането на социалната солидарност – все неща, причинени от деиндустрализацията, обедняването и безработицата. Изглеждаше ни невероятно, че банките и финансовият сектор, които бяха виновни за финансовия колапс, се оказаха в състояние да оцелеят без да пожертват особено много от богатствата и властта си, докато останалата част от обществото се оказа принудена да изплати икономическата и социална цена на причинените загуби. Причината, поради която се случи това беше, че силите, противопоставящи се на капитала – по-рано представяни от движенията на работническите класи и техните партии – бяха до такава степен отслабени и компрометирани от възхода на неолибералната политика, както и от осакатяващите последици от глобалната икономическа конкуренция, че вече не притежаваха силата да настояват за по-различен развой на нещата, нито пък можеха да постигнат по-значителни компромиси от страна на капитала.

Както обикновено става, специфичната форма, под която тези противоречия в края на краищата се проявиха, беше напълно неочаквана. Действително, имаше загуба на доверие сред работническите населения в цялата система, която по-рано беше им обещавала устойчиво повишаващи се стандарти на живот, придвижване напред за следващото поколение и икономическа сигурност. Глобализацията, промотирана от истаблишмънтите на (централно) левите и десни кръгове като нещо неизбежно, което трябва да се приеме, и от която, така се твърди, могат да бъдат извлечени нови шансове, се оказа свързана с много висока цена. А в резултат на това в обществото се получава сериозна поляризация. Хората, чиито позиции на работния пазар са били сериозно подкопани от деиндустриализацията (а всъщност от трансфера на капитал към по-конкурентоспособни, с по-ниско заплащане места), са се обърнали срещу системата, докато онези, чието ниво на образование и способности им позволяват да намират ниши в жизнеспособни части от икономиката, си остават поне толерантни към нея. Тези различия съвпадат до известна степен с неща като възраст, толерантност към мултикултурни населения и [етническо] смесване, както и с по-благосклонно отношение към космополитизма, асоцииран с Европейския съюз. Гласуването в британския референдум изглежда е било приблизително пропорционално на образователните нива – колкото по-високо средното ниво на образование в дадена област, толкова по-висока и подкрепата за оставането на ОК като страна-членка на Съюза – по правило хората с висше образование са сред най-вероятните поддръжници на Оставането.

Хората, разочаровани най-силно от този болезнен развой на нещата, се обърнаха за изказване на недоволствата си не към левицата, а към десницата. По този начин Единният европейски пазар и неговите правила, изискващи свободно движение на капитали и хора, беше отхвърлен от британските избиратели – именно това е реалното значение на вота за напускане. В много европейски страни се наблюдава пораждане на подобни националистически движения сред десните среди. Онова, което се случи е, че протестите срещу глобализацията, капитала и свободните пазари от страна на губещите бяха уловени от десницата, поради липсата на ефективна съпротива от ляво. (Там където такава съпротива имаше, като например в Гърция, тя беше премазана). Във Великобритания споровете за и против членството в ЕС се водеха най-вече от гледната точка само на хората с британска националност, като разделенията отразяваха интересите на различните сегменти на британското население. Въпросите не бяха представяни – както би трябвало – като засягащи не единствено Великобритания, а и всички останали страни-членки на Европейския съюз. Джереми Корбин, който неохотно поддържаше отляво идеята за продължаващо членство – поради правата за заетостта, свързани с него – подкрепи принципа за свободно движение на труда чрез аргумента, че ако една такава мобилност би била ограничена, то това би довело до изтичане на капитал от страната към икономики с по-нископлатен труд вътре в Европа. Не съвсем убедителното подкрепяне на това гледище беше чрез примера за изтичането на капитал от САЩ към Мексико. А неубедителността му се дължеше на факта, че то не беше адресирано директно към страховете на британците, свързани с имиграцията в страната откъм други европейски страни.

Реалният факт зад всичко това е, че принципите за свободно движение на капитал и труд, които са доста централни за идеята на Европейския съюз, представляват приложение в европейски мащаб на доктрините на неолиберализма. Тези принципи са – и винаги са били – силно недостатъчни за регулацията на капитализма в демократичните общества. И тъй като една по-ранна фаза от развитието на ЕС изглежда обещаваше нещо повече от това по отношение на инвестициите, социалните защити и преразпределението, той беше спечелил подкрепата на британската левица. Именно поражението на тази по-прогресивна концепция за ЕС и неговото подчиняване на идеологията и практиката на свободните пазари, доведе до катастрофалната ситуация, в която Съюзът се намира днес. Днес той е икономически стагниращ, смаза демокрацията в Гърция, една от страните-членки, и допуска отслабването на демократичните свободи в някои други страни-членки (Полша и Унгария). Едва ли е за учудване, че в момента Съюзът е подложен на силен натиск, поради възхода на различни крайно десни националистически движения в няколко страни. Това са и въпросите, които трябваше да бъдат засегнати от кампанията около британския референдум. Една прогресивна кампания за Оставане трябваше да бъде базирана на аргументи в полза на реформи на базисните икономически правила, въз основа на които се управлява Съюза днес.

Свобода, равенство и братство в Европа

Човек би могъл да предположи, че каноничните принципи, формулирани по време на Френската революция, би трябвало да играят централна роля при управлението на днешните европейски общества, и че за поддържането на приемливи баланси между тях би трябвало да се полагат постоянни усилия. Реалността обаче е, че всеки от тези принципи има определени импликации, които ограничават и противоречат на останалите два. При повечето практически обстоятелства нещата стоят така: колкото по-голяма е индивидуалната свобода – в среда на икономическа конкуренция – толкова по-малко е равенството. Налагането на равенство между гражданите пък води до неизбежни ограничения върху свободата, например що се касае до придобиването и разполагането с богатство. С колкото повече свобода да преследват собствените си интереси разполагат хората, толкова по-слаби стават връзките на братството (или социалната солидарност). И колкото по-силно се налага от държавите тази абсолютна икономическа свобода, или равенството на условията за всички, толкова по-малко пространство остава за гражданското общество да създава свои собствени форми на асоциация, както и разнообразието, което следва от тях.

Неолиберализмът, в неговите британски и европейски варианти, дава изключителен приоритет на един от тези принципи – свободата – и в частност свободата на индивидите да разполагат със собствеността и труда си както и където намерят за добре. По-ранните ограничения върху тези свободи, предназначени да ограничават вредните им последствия, както и да поддържат социалната солидарност („братство“) вътре в нациите и техните подлежащи общности, бяха непрекъснато премахвани. Това се започна след като конкурентните предимства, с които икономиките на Западна Европа и САЩ разполагаха в продължение на тридесет години след Втората световна война, постепенно приключиха след края на 1970-те. През онези години (наричани във Франция тридесетте славни), беше налице достатъчно голям икономически прираст, така че буквално всеки гражданин да получи свой дял от благополучието, но и да остане достатъчен дял за финансирането на все по-разрастващата се сфера на социално подпомагане. През 1970-те тази ситуация стигна до разтърсващ край. Индустриалните конфликти, високата инфлация и отхвърлянето на йерархичните авторитети доведоха множество страни до големи политически кризи – не на последно място сред тях и Великобритания. Този момент беше сграбчен от радикалната десница – Маргарет Тачър във Великобритания и Роналд Рейгън в САЩ – а компромисното социално споразумение, установено по време на предшестващия исторически период на сравнителен напредък, беше преустановено.

Двигателят, намиращ се под повърхността на този процес беше глобализацията – трансферът на конкурентни икономически предимства откъм индустриализирания Запад към новопоявяващите се икономики на Азия. Неолибералната стратегия за справяне с тази ситуация предполага, че ако на свободния пазар се позволи да управлява и той бъде оставен да разширява правомощията си, чрез средствата на дерегулацията – то и западните икономики ще успеят да се приспособят и да намерят нови ниши, в които могат да преуспяват. На финансовия сектор се гледаше като на основен пример за една подобна ниша. Особено Новите лейбъристи възприеха охотно всичко това, макар че заедно с него се опитваха, доста вяло, да „повишават“ икономическите способности на Великобритания, като по този начин направят страната конкурентоспособна. Лозунгът на Блеър, „образование, образование, образование“ обобщава същността на този подход, но липсата на съответстваща индустриална или инвеститорска стратегия го обезсмисли – при всички случаи поне що се отнася до деиндустриализраните области на страната.

При всички случаи са налице и алтернативни начини за посрещане на това предизвикателство – икономическият модел на Германия е един от тях, друг такъв е решението на Норвегия да обобщи петролните си залежи в „суверенен национален фонд“. Дори и политическите приемствености играят определена роля при вземането на този род решения – Лейбъристката партия не би трябвало да губи властта през 1970, 1979 и 2010, а при по-добри политически преценки от страна на водачите ѝ това не би се случило (макар че подобни грешки обикновено са симптоматични за по-дълбоки слабости). Но в случая Великобритания и, със силната ѝ подкрепа, целият Европейски съюз, възприеха неолибералния курс. Вътрешно-германското социално споразумение, което запазва определени елементи на класов компромис, е стриктно не-за-експорт, а и по същество е субсидирано от останалите части от Европейския съюз – по същия начин, по който по-ранните социални компромиси на Великобритания са били субсидирани от нейната империя.

Кампанията за напускане е по същество бунт срещу именно тези развития. Ако човек разбира как това едностранчиво разбиране и неговият отказ от нормите на равенство и социална солидарност в полза на пазарните свободи, са отговорни за онова, което се случи във великобританското и, казано по-общо, европейското общество, той има по-добри шансове да намери ефективни политически отговори на тази ситуация.

Тъй като имиграцията беше решаващият въпрос в кампанията по британския референдум, нека се фокусираме върху него. Изискванията за социална солидарност („братство“) са до известна степен по необходимост партикуларистки. Почти всеки човек изпитва повече „солидарност“ към дадени хора, отколкото към други. Семейният корен в думата „братство“ е едно от указанията за това. Солидарност обикновено се изпитва повече към „хора като нас“, отколкото към „други“ или към „чужденци“. Самоопределените „общности“ по неизбежност притежават граници, те вземат решения за това кой принадлежи към тях и кой не; кое е дължимо на кого. В хода на историята нациите са станали именно такива самоопределени общности – заредени с определени ограничения, тоест с „граници“. Един от въпросите, около които се въртеше референдумът, беше дали вече е прието, за практически цели, на Европейския съюз да се гледа като на реалната „общност“, към която принадлежи британският народ, тоест дали вече е нелегитимно да се третират не-британските му граждани по-различно от британските. Както изглежда, повечето хора във Великобритания не вярват, че това е така. Дори и много от ония, които са гласували за оставане и които смятат, че икономическите предимства от членството и вътрешно-съюзната миграция, натежават над неизгодите на членството, не са непременно по принцип „за“ реалното премахване на националните граници (тоест и за разширяването на много от изгодите от икономическото гражданство до целия ЕС).

Съмнително е всъщност дали мнозинството от гражданите на която и да е европейска нация днес подкрепят тази идея по принцип. Ние знаем, поради възхода на националистическите движения в много европейски страни, че големи и увеличаващи се мнозинства се противопоставят яростно на тази концепция. При всички преговори между британското правителство и Европейския съюз, касаещи миграцията, принципът за свободното движение на труда се е считал за основателско задължение на Европейския съюз, не подлежащо на каквито и да било ограничения. Този принцип изглежда притежава две различни страни. Реалната му обосновка е икономическа и тя утвърждава върховенството на пазара, а по този начин, може да се каже, и интересите на капитала. Но прилагането му засяга освен това и гражданството, тъй като това право стои над правата на членовете на всяка отделна нация да определят обхвата на задълженията си към други [чужди] хора. На практика то de facto създава една наднационална идея за гражданство, превръщайки Европейския съюз в реалната „национална“ общност, към която се предполага че принадлежат всички негови народи.

В по-ранните дни на Европейския съюз това нямаше особено голямо значение. Докато страните-членки имаха приблизително еднакви стандарти на живот, имаше само слаби стимули за търсене на работа в други страни, а там, където това се случваше, съответните движения бяха от толкова дребни мащаби, че от тях не се пораждаха проблематични последствия. Всъщност те бяха до голяма степен желани. Това, че работниците тук не бяха особено мотивирани да се придвижват из континента, по онова време се считаше за икономически недостатък на Европейския съюз, в сравнение например със Съединените щати – макар че според други гледни точки, високата мобилност на САЩ, където градовете от „ръждивия пояс“ бяха напускани масово от населенията си след деиндустриализацията на страната, не би могло да служи като пример за следване. Едно от достойнствата на мултинационалния континент Европа е в това, че той включва толкова много разнообразни и различни култури в рамките на толкова малко географско пространство. Хомогенизацията на цяла една култура чрез силата на пазарите, която характеризира обществото в САЩ, не е точно нещото, което човек си желае да види в Европа. Едва когато Европейският съюз и неговото население започнаха да нарастват, а различията между заплатите и стандартите на живот вътре в него станаха прекалено големи, се видяха по-ясно и последиците за социалната солидарност, породени от обединения пазар на труда. Великобритания например, като виден апостол на неолиберализма, подкрепяше разширението на ЕС, като особено британският бизнес сектор се застъпваше за един по-широк пазар на труда. Но сега тези противоречия породиха такъв социален антагонизъм, който в края на краищата доведе до британското напускане, с неизвестно какви последици за самия Съюз.

Желателно е днес да се постави под въпрос самата идея за върховенство на принципа за свободно придвижване на труда вътре в ЕС и да се изисква неговото помиряване с конкурентните му принципи на националния суверенитет и социалната солидарност. Както изглежда, най-шокиращо за голямата част от британския електорат е било не толкова присъствието на реални мигранти от Европа, живеещи сега във Великобритания, колкото мисълта, че бъдещият им брой е по принцип и по закон неконтролируем и непредсказуем. Един от парадоксите на кампанията около референдума беше, че противопоставянето срещу имиграцията (измервано според броя на гласувалите за напускане) е в по-голямата си част обратно пропорционално на реалния брой на имигрантите в даден град или регион. С други думи, решаващо при избора на хората е не толкова реалното присъствие на имигранти, колкото мисълта, че „ние“ вече няма да разполагаме с контрол над „нашите“ национални граници. Това не е така навсякъде – например в Източна Англия има райони, в които значителният брой на селскостопански работници, идещи „отвън“, е довел до силни антипатии. Но като цяло, например в Лондон и други големи градове, близостта е довела до приемане и дори добронамереност.

Струва ми се, че ако тези теми бяха дебатирани от принципната гледна точка на реалните права, които трябва да се отстъпят, то и въпросът за това какъв брой имигранти би бил желателен, щеше да стане по-податлив на решаване. Не хората, които вече са дошли, а онези, които биха могли да дойдат в бъдеще, пробуждат най-големите страхове и антипатии. Именно напълно въображаемите цели на правителството на ОК (онези „100,000 годишно“ на Дейвид Камерън), както и очевидната му неспособност да контролира притока на имигранти от ЕС и други места, причиниха най-силния гняв. Контролът над границите е нещо, което гражданите очакват и изискват от правителствата си. Засега, що се отнася до социалната солидарност и справедливост, налице е също и оправданата увереност, че правителствата не обръщат особено внимание на нуждите на собствените си граждани в тежко положение, тъй като се ръководят от предаността си към идеологията на свободните пазари. Много от градовете и регионите, които гласуваха за напускане, са били реално лишени от нови инвестиции и шансове.

Човек би могъл да помисли, че в днешна Европа няма надежда за изслушване на аргументи от този вид, ако не бяха очевидните вреди, разрушения и антагонизми, които неолибералните доктрини, властващи в ЕС, са причинили не само във Великобритания, но и в целия Съюз. Крайно време е да се осъзнае, че „свободното движение на труда“ не е принцип, който трябва да властва над всички останали ценности и права. Вместо това, на отделните страни-членки трябва да се позволи да смекчават последствията му в съответствие със собствените си потребности. Това не е аргумент за недопускане на имигранти, нито пък за „дребно-британизъм“. Той просто настоява за осъзнаване на факта, че принципите на свободните пазари не трябва да са единствените, които управляват Европейския съюз и че те трябва да бъдат държани в баланс с другите, произхождащи от нормите на гражданството, солидарността и социалната справедливост, принципи. Не е трудно да се премислят видовете компромиси, които ще трябва да се направят, за да се балансират тези конкуриращи се принципи. Великобритания може би щеше да се представи по-добре, ако, вместо постоянно да настоява за специалното си третиране, би поставила тези въпроси по принципен начин, по отношение на целия Съюз. Вероятно е вече прекалено късно да се променя британското решение за напускане, изтъквайки аргументи за необходимостта от такъв вид промяна на базисните принципи на ЕС. Но от друга страна, една подобна промяна може и да повиши шансовете за оцеляване на самия Европейски съюз.

Майкъл Ръстин е професор по социология в университета East London и един от основателите на списание „Soundings“. Освен това той е един от съставителите на After Neoliberalism: the Kilburn Manifesto.

Коментари (3)

- 25-07-2016|Николай Колев

Известно е, че Ото фон Бисмарк въвежда осигурителния модел при пенсионното и здравно осигуряване като противодействие на идеите на Маркс и Енгелс, както и че подкрепя движението на Фердинанд Ласал. Здравният модел на лорд Бевъридж във Великобритания е отговор на нарастващите идеи за болшевизация на страната след края на Втората световна война. Защо да не приемем и тезата, че „капиталът си разпаса пояса“ след като в Европа изчезна опасността от „съветизация“. Едва ли вината е само в либертарианството!?

- 25-07-2016|Златко

Възможно е…

За протокола: либертарианството и неолиберализмът са две различни неща. Вижте съответните статии от Уикипедия…

Libertarianism

Neoliberalism

- 26-07-2016|Иван Митев

Актуалните обществени проблеми в Европейският не са от прилагане на неолиберализъм, а от наличие на сгрешена европейска парична система.

Без прекратяване на тази държавна грешка е невъзможно спасение от актуални злини.

Конспиратистите

Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Конспиративните теории обикновено се струпват около насилствени и неочаквани политически събития[212]. Внезапната смърт на някой държавен глава, убийството на министър, взривът в някоя сграда или сред маса хора: тези привидно случайни произшествия изискват обяснение, а за много хора представата, че те биха могли да бъдат замисъл на побърканото съзнание на някой самотен индивид изглежда прекалено проста, за да бъде достоверна. Авторството със сигурност трябва да е било колективно, а планирането дългосрочно и щателно. Убийството на Джон Ф. Кенеди в Далас през 1963 или разрушаването на кулите-близнаци в Ню Йорк през 2001 са двата основни водовъртежа, в които са засмукани конспиративните теоретици от наше време – и те продължават да генерират все по-подробни обяснения и псевдо-обяснения. Спорът продължава да бушува, при което привържениците на съперничещите си теории конструират доказателствени постройки с такава зашеметяваща сложност и детайлност, че доста често за непосветения читател става невъзможно да се ориентира в тях.

Алтернативните разкази от този род имат дълга история[213]. Само преди малко повече от осемдесет години едно друго важно и напълно непредсказуемо събитие се случва в Берлин – по онова време намиращ се в ранната фаза на прехода от Ваймарската република към Третия райх, при която Хитлер вече е канцлер, но все още не притежава диктаторска власт. Около девет часа вечерта на 27 февруари 1933 минувачите дочуват звук на строшени стъкла, идещ откъм Райхстага, а малко след това виждат пламъци вътре в сградата. Повикани са пожарни команди, които скоро потушават огъня, но вече е прекалено късно, за да се спаси залата за дебати. Току-що пристигнали на мястото, Хитлер, Гьоринг, Гьобелс и министърът на вътрешните работи Вилхелм Фрик обявяват, че палежът е резултат от комунистически заговор, предназначен, както Гьобелс формулира в дневника си, „чрез огън и терор да всее объркване, за да може след това да се завземе властта във всеобщата паника“.

„В момента вие сте свидетел на началото на нова велика епоха в германската история, господин Делмър“, заявява Хитлер пред кореспондента на Daily Express Сефтън Делмър, който също е пристигнал на мястото. Гьоринг разпорежда масови арести на комунисти, а нацистките щурмоваци, вече назначени като помощник-полицаи, пресяват отделните градски райони, издирват подбраните партийни активисти и ги откарват във временни затвори и центрове за мъчения.

На следващата сутрин кабинетът (в който мнозинството все още се състои от не-нацисти), провежда спешно заседание, на което гражданските свободи в цяла Германия са отменени. Подписано от президента Хинденбург на същия ден, то отменя свободата на словото, на събранията и пресата. Заедно с това е отменена и автономията на независимите германски ландове като Баден и Бавария, легализирано е подслушването на телефонни разговори, прихващането на всякакъв род кореспонденции, както и други узурпации на права. Това е първият от два фундаментални документа, върху които се изгражда диктатурата на Третия райх. Вторият е т. нар. „Упълномощителен акт“, приет от Райхстага на 23 март, чрез който на Хитлер и неговите министри се отдава изключителна законодателна власт, с което директно се подминават [съответните правомощия на] президента и Райхстага. Решаващите извънредни пълномощия, гласувани от правителството чрез декрета от 28 февруари, са обновявани периодично чак до 1945. Нацистите ги използват, за да смазват противниците си и изнудват послушанието на съюзниците си. През лятото на 1933 всякаква опозиция вече е смазана, повече от сто хиляди комунисти, социалдемократи и други опоненти на нацистите са изпратени в концентрационни лагери, всички независими политически партии са принудени да се разтурят, а нацистката диктатура е твърдо установена.

Третият райх е основан върху една конспиративна теория. Комунистите, най-непреклонните опоненти на нацистите, са спечелили 17 процента от гласовете при последните напълно свободни избори във Ваймарската република от ноември 1932 (тяхната подкрепа всъщност се увеличава, докато онази на нацистите спада). Те никога не са скривали желанието си да разрушат Ваймарската република и да създадат комунистическа държава. За Хитлер изглежда напълно очевидно, че разрушаването на Райхстага може да бъде резултат единствено на комунистически заговор за завземането на властта. Ето защо нацисткото ръководство веднага издига обвинение в конспирация срещу няколко комунисти. Вълна от пропагандни средства убеждава множество германци от средната класа, че извънредният декрет е напълно оправдан.

По време на пожара полицията заварва в сградата млад холандец на име Маринус ван дер Любе. При него са открити различни запалителни и други подозрителни материали. По времето, когато той е изправен пред Върховния съд в Лайпциг, на подсъдимата скамейка заедно с него вече се намират Георги Димитров, председател на централноевропейската секция на Комунистическия интернационал, двама други български комунисти, които са били в Берлин по време на пожара, както и Ернст Торглер, председател на [секцията на] Германската комунистическа партия в Райхстага. Процесът се превръща във фиаско. Димитров с лекота надиграва обвинението, довежда Гьоринг, който се явява като свидетел, до изблици на неконтролируема ярост, и осмива нацистката конспиративна теория с остроумие и самоувереност. Съдиите на процеса, ръководени от Вилхелм Бюнгер – бивш министър-председател на Саксония, консерватор, но не и нацист – отсъждат, че комунистите са планирали пожара, но отхвърлят, по липса на доказателства, обвиненията срещу Торглер и тримата българи.

Ван дер Любе е признат за виновен, осъден на смърт и екзекутиран в съгласие с един нацистки декрет (издаден след пожара), чрез който подпалвачеството се обявява за престъпление, подлежащо на смъртно наказание – първото от една дълга поредица нацистки нарушения на фундаментални юридически принципи. Нацистите правят всичко, което е по силите им, за да извлекат от присъдата политически капитал, но сред личното си обкръжение Хитлер е бесен. Той бързо въвежда нова система от специални съдилища, оглавявани от така наречения Народен съд, чрез които се подминава очевидно недостатъчната [за целите му] традиционна система на правораздаване, и които му предоставят в ускорен режим желаните присъди при всички бъдещи случаи. Но Торглер и българите не могат да бъдат осъдени отново (невъзможността за повторна присъда за едно и също престъпление е юридически принцип, който дори и нацистите не са особено склонни да нарушават в този момент). В края на краищата обвиняемите са освободени; след тайни преговори българите са изпратени в Съветския съюз. След войната Димитров е първият комунистически водач на България. Торглер, може би за да спаси сина си от унищожението, с което са го заплашили нацистите, започва да работи за Гестапо и по-късно заема дребен пост в Министерството на пропагандата – нещо, което му причинява значителни проблеми след войната.

Още преди процесът да е започнал, Димитров и комунистическият пропаганден апарат, под енергичното ръководство на легендарния Вили Мюнценберг, са създали своя собствена конспиративна теория за пожара. Нацистите са се възползвали от него, следователно те са го извършили. Мюнценберг и екипът му бързо съставят Кафявата книга за пожара в Райхстага и нацисткия терор, публикувана същата година в Лондон. Освен многобройните, без съмнение автентични и често вълнуващи описания на нацистко насилие, Кафявата книга представя деветдесет страници документация, претендиращи да показват как един нацистки екип от подпалвачи, ръководени от известен кафяворизец на име Едмунд Хайнес, е влязъл в Райхстага през таен тунел откъм официалната резиденция на Гьоринг, след което е подпалил сградата на много места едновременно, оставяйки злочестия ван дер Любе да носи вината. В книгата се полага особена тежест върху специален меморандум, написан уж от Ернст Оберфорен, парламентарен лидер на Националистическата партия, един от съюзниците на нацистите.

Кафявата книга, подкрепена от сензационно-подигравателен контрапроцес срещу предполагаемите нацистки автори на пожара, проведен пред внимателно подбрана колегия от международни съдии в Лондон, поставя нацистите в позиция на отбрана. Мюнценберг постига сериозен пропаганден успех. Твърденията на Кафявата книга се приемат широко: тук, както изглежда, е налице конспиративна теория, на която вече може да се вярва. Но след войната, въпреки масивната програма за денацификация и разследване, не са идентифицирани никакви допълнителни подпалвачи. Страдащата от амнезия политическа култура на Западна Германия от онова време работи срещу всеки опит за идентифициране на нацисти, които може да са били въвлечени в аферата. В източна Германия Кафявата книга продължава да се разглежда като неоспорима истина, а въпросите около нея не се дискутират повече.

Но след това, вече през 1959, в Der Spiegel се появява серия от статии, в които се твърди, че ван дер Любе е действал сам. Три години по-късно изследванията, на които те се основават, са публикувани като книга на неизвестния преди това Фриц Тобиас, под заглавие Пожарът в Райхстага: легенда и реалност. На повече от седемстотин страници в нея се излагат педантично-подробни анализи на свидетелствата от процеса, подкрепени чрез огромно количество внимателни изследвания в полза на тезата, че ван дер Любе е бил единственият човек, замесен в пожара.

Сред останалите неща Тобиас предлага и съвременни нему свидетелства, които демонстрират, че Оберфорен не е написал меморандума [използван в Кафявата книга]. Той посочва, че ван дер Любе винаги е отричал някой друг да е участвал в подпалването и е посрещнал противоположните твърдения на Димитров с открит присмех. Експертните свидетели, призовани да обяснят как пожарът се е разпространил толкова бързо обясняват, че той трябва да е бил предизвикан от лесно запалими течности, едновременно и от различни места – но те са знаели много добре, че ако не успеят да представят ван дер Любе като част от голяма комунистическа конспирация, могат да изпаднат в сериозна опасност.

Тобиас отбелязва, че на мястото на пожара не са открити никакви запалителни течности или контейнери. Освен това той изобличава масивните противоречия, съдържащи се в показанията на различните хора, намирали се в близост до пожара, както и факта, че след войната те са променили твърденията си, за да се представят в по-благоприятна светлина. Книгата се оказва огромно предизвикателство пред комунистическата версия на събитията.

Разпаленият и презрителен език, използван от Тобиас, маркира книгата му като произведение на човек, намиращ се извън историческата професия, но тя получава решаваща поддръжка когато Институтът за съвременна история в Мюнхен, водещият немски център за изследване на националсоциализма, възлага на младия историк Ханс Момзен – който след време ще се превърне в доайен на историографията на Третия райх – да разследва темата. Момзен подкрепя Тобиас в мощна статия[214], в която подкрепя тезата, че нацистите са били опортюнисти, които са използвали за собствените си цели предложения им шанс. Впоследствие целият този подход към нацисткото минало получава названието „функционалистки“ – в противоположност на „интенционалисткия“ подход, според който всичко в Третия райх се интерпретира като съзнателен резултат от плановете на Хитлер.

Привържениците на конспиративната теория, според която виновни за всичко са нацистите, естествено не се съгласяват да оставят нещата в това състояние. Мюнценберг е отдавна мъртъв, убит във френските Алпи през 1940-та, на път към швейцарската граница – вероятно от ръцете на агент на сталинските тайни служби. Той е станал неудобен, вследствие на съветско-нацисткия пакт за ненападение. Но към 1960 едно ново поколение е готово да съживи конспиративната му теория. Един от най-активните му членове е хърватският журналист Едуард Калич, роден през 1910. Докато е следвал в Берлин по време на войната, Калич е заподозрян в участие в „заговорнически конспирации“ и шпиониране в полза на британците. Изпратен е в концлагера Заксенхаузен, но успява да оцелее, а след войната остава в Германия.

Калич заявява, че е вбесен от твърденията на Тобиас, когото отхвърля като „нацист от първа ръка“, макар че всъщност той е бил социалдемократ през целия си живот. Хърватинът започва да публикува свидетелства, които според него доказват, че в края на краищата именно нацистите са започнали пожара, но критиците му скоро започват да откриват в тях аномалии. През 1968 той публикува, под формата на книга, записите на два разговора с Хитлер, уж водени с фюрера от водещ немски журналист на име Рихард Брайтинг през 1931, а впоследствие заровени в градината му, поради страха за собствения му живот, в случай, че бъдат открити. Разговорите показват как Хитлер е имал планове да подпали Райхстага още две години преди самото събитие. „По мое мнение“, казва се в записа, „колкото по-скоро тази говорилня бъде изгорена, толкова по-скоро германският народ ще бъде освободен от чуждо влияние“. В скоро време обаче се натрупват множество противоречия и [известният британски историк] Хю Тревър-Роупър, заедно с други, изобличават книгата като фалшификат. Подсказващо озаглавена „Демаскиран“, тя очевидно е написана до голяма степен, ако не и изцяло, от самия Калич.

Но въпреки съмненията в автентичността ѝ, изказани от Тревър-Роуп и други, множество сериозни историци посрещат Демаскиран с възторг. Облягайки се на успеха ѝ, Калич създава комитет, който да разследва причините и следствията от Втората световна война – така нареченият Люксембургски комитет. През 1972 и 1978 комитетът издава два големи тома с документи и Коментари (Der Reichstagsbrand: Eine wissenschaftliche Dokumentation), в които се съдържат стари и нови свидетелски разкази, свидетелства на няколко пожарникари, участвали в потушаването на пожара, откъси от показанията на ван дер Любе, както и повече от петдесет страници с анализи на свидетелствата, касаещи съществуването на подземния тунел. Тобиас и Момзен са обвинени в преднамерено фалшифициране на показанията на експертните свидетели. Една от специфичните черти на тези томове обаче са твърденията, че цяла група от неудобни свидетели са умрели скоро след пожара, преди всичко по време на Нощта на дългите ножове – чистката сред собствените щурмовашки организации, проведена от Хитлер през юни 1934. Оберхофен е намерен мъртъв на бюрото си само няколко седмици след пожара, а Брайтинг умира – както се твърди, отровен от Гестапо – през 1937. Мистериозните смърти са една от ключовите части на повечето конспиративни теории.

Двата впечатляващи тома скоро също предизвикват обвинения във фалшификации, първо в либералния ежеседмичник Die Zeit през 1979, а след това и в Reichstagsbrand: Aufklärung einer historischen Legende – сборник, публикуван през 1986, с автори като Момзен, Тобиас и други. Повечето от документите, цитирани от Комитета, не са направени достъпни на други историци или се появяват единствено под формата на откъси; почти всичките им автори са мъртви, така че не могат да бъдат директно въвлечени в дискусията. Освен това те съдържат многобройни противоречия, касаещи отдавна известни факти.

Един от фалшифицираните документи заема вдъхновението си от книгата Разговори с Хитлер на Херман Раушинг, публикувана [във Франция] през 1940. Раушинг, нацистки отстъпник, пише, че в разговор с него Гьоринг е признал отговорността за пожара, но когато е разпитван в тази връзка по време на процеса в Нюрнберг, Гьоринг заявява, че се е срещал с Раушинг само на два пъти, много набързо, и че никога не би направил такова признание пред непознат човек. Всъщност в книгата на Раушинг няма нищо истинно: неговите „разговори с Хитлер“ са се случвали не повече от споменатия разговор с Гьоринг. [Както е известно], той е бил подбуден да напише книгата от литературния агент на Уинстън Чърчил, Емъри Рийвс, който е отговорен и за друг един силно съмнителен мемоар, написаният от индустриалиста Фриц Тисен Аз платих Хитлер.

Самият Калич е изобличен в лъжи по отношение на миналото си: той твърди, че е бил изпратен в Заксенхаузен през 1941, но всъщност е бил пратен в лагера през февруари 1943. Твърдението му, че е получил документални свидетелства за нацистката отговорност за пожара от един от участниците в заговора срещу Хитлер от 1944, когото бил срещнал в Заксенхаузен, е разкрито като измислица, тъй като няма свидетелства конспираторът действително да е бил там. Според едно съдебно решение от 1982 е напълно допустимо Калич да бъде наричан „съмнителен тип“. И накрая, през май тази година [2014, бел. пр.] Die Welt разкри, че през 1961 Калич е информирал [източногерманската тайна полиция] Щази за един от каналите, използвани от източногерманци, опитващи се да избягат на Запад. Истински ученик на Мюнценберг, той очевидно е вярвал, че фалшификациите са нещо напълно оправдано от политическите резултати, до които водят.

В края на краищата Калич успява единствено да убеди повечето професионални историци, че Тобиас е бил прав и че единственият автор на Райхстагския пожар е Маринус ван дер Любе. Важно е да се отбележи, че източногерманските историци не се намесват в дебатите и подминават работите на Тобиас и неговите критици, като предпочитат вместо това да се присъединят към усилията на български и съветски историци за публикуване на по-рано недостъпни (и без съмнение автентични) документи от собствените им архиви – през 1982 и 1989, в книгата Процесът по подпалването на Райхстага и Георги Димитров.

Превод със съкращения

Сър Ричард Джон Еванс е британски академик и историк, най-добре познат с изследванията си по история на Германия през ١٩ и ٢٠ век, особено Третия райх. Понастоящем е професор по история в университета Кеймбридж

Другата емигрантска криза на Европа

Автор(и): Джон Конъли

Как да се обяснят необяснимите унгарци? Защо толкова много от тях подкрепиха решението на министър-председателя Виктор Орбан да отблъсква емигрантите и бегълците чрез бодливи заграждения по границите на страната със Сърбия и Унгария? Като страна, подписала протокола на ООН от 1967 за Международния статус на бежанците, Унгария е задължена да им предлага защита. Но 66 процента от унгарците заявяват, че бежанците представляват опасност за Унгария и само 19 процента смятат, че е тяхно задължение да приемат хора, които сами се намират в опасност.

Само преди едно поколение духът на тогавашното време беше уловен най-точно в символичния жест, с който унгарските власти прерязаха граничните заграждения към Австрия. През лятото на 1989-а хиляди източногерманци се втурнаха към Унгария, надявайки се да избягат от комунизма, с което причиниха паника в страната си, както и демонстрациите, последвани от събарянето на Берлинската стена през ноември. Емиграцията им беше нещо като контрапункт на една предишна такава – онази от 1956, когато около 200,000 души избягаха от Унгария след потушаването от Москва на Унгарската революция – през (все още) отворената граница към Австрия, а след това към десетки различни страни по света, готови да ги приемат като нови граждани.

Не чак толкова отдавна едно от основните настоявания на движенията за граждански права в Източна Европа беше свободата на движение за всички; тогава на отворените граници се гледаше като на основно човешко право. Днес обаче Унгария е последвана от Полша, Хърватска, Сърбия, Македония, Словакия и Чешката република в опитите ѝ да попречи на мюсюлманските имигранти да влязат в Европейския съюз, макар че бежанците от същите тези [източноевропейски] страни бяха добре дошли в Западна Европа по време на Студената война и след нея. Аргументите, използвани в защита на новите бодливи заграждения ни връщат обратно към времената преди понятието за човешки права да се утвърди широко. Орбан използва един [негласен] консенсус сред страните от Централна и Източна Европа, според който мюсюлманските имигранти от Сирия и Ирак не могат да бъдат интегрирани, тъй като не са християни. И ако някой все още се нуждае от доказателства за това, така вървят аргументите, то просто погледнете какво направиха имигрантските банди с онези момичета в Кьолн през новогодишната нощ. Страните от Западна Европа също издигат бодливи заграждения, но изключването, ако и жестоко, не е тотално. Франция се чувства претоварена, но никога не е заявявала, че няма да приема повече бежанци. (През май парижката кметица Ан Идалго обяви планове за изграждане на лагер за бежанци в столицата.) Същото важи и за скандинавските страни.

Благородното изключение от всичко това е Германия, където канцлерката Ангела Меркел винаги е настоявала, че няма да има ограничения върху броя на бежанците, които страната е готова да приеме. Германия е много по-богата от съседите си, но въпреки това е сравнително малко и гъсто населено място, с около 17 процента по-малка от Калифорния, но с два пъти по-голямо население (80 милиона). И все пак миналата година тя прие над един милион имигранти, най-вече от Сирия, Афганистан и Ирак. Според доклад, изтекъл в пресата през февруари, по пресмятания на германското правителство, до 2020 страната ще приеме около 3.6 милиона не-европейци.

Водещите политици от собствената ѝ коалиция обвиняват Меркел, че разделя Германия, но тя поддържа курса си с помощ от центъра и левицата, особено от Зелената партия. През февруари един от ландовете, управлявани от Зелените, отхвърли изискването на федералното правителство икономическите имигранти да бъдат връщани обратно в Афганистан, с обосноваването, че в страната няма летище, на което може да се извърши сигурно кацане. Въпреки постоянните съмнения относно способността на страната да асимилира [постоянно] стотици хиляди имигранти, 90 процента от германците твърдят, че Германия трябва да продължава да предлага убежище на хора, бягащи от терор или война.

* * *

Въпреки всичките ѝ последствия, Студената война не е точно най-важното предшестващо историческо събитие, което може да ни помогне да разберем парадоксалните отношения към имигрантите и бежанците в днешна Европа. По-подходяща в това отношение е имиграционната криза, която разтърсва континента в десетилетията малко преди Първата световна война, когато, за разлика от днес, имигрантите се опитват не да влязат в Европа, а да я напуснат. Както обяснява професорката от Чикагския университет Тара Заара във великолепната си нова книга Голямото бягство: масовата миграция от Източна Европа и създаването на свободния свят, между 1846 и 1940 около 58 милиона души са напуснали Европа за Северна Америка, като повечето от тях са заминавали от източноевропейски страни, които малко преди това са престанали да приемат имигранти.

[…]

Голямото бягство е последната част от трилогията на Заара, в която тя описва как националните движения в Източна и Централна Европа през 19 и 20 век отчаяно са се опитвали да пробудят у често равнодушните населения чувство за национална идентичност. В една от предишните части, Отвлечени души, тя обяснява как в ранния двадесети век двуезичните жители на чешките земи са изглеждали особено неотзивчиви към националистическите призиви и често са отказвали на преброителите да се определят като чехи или германци. А и защо ли е трябвало да вършат нещо друго? Говорейки с еднаква лекота и чешки, и немски, хиляди хора са използвали сложните си идентичности с максимална ефективност, в зависимост от това дали дадена ситуация би възнаградила човек с германска, чешка или просто неопределена идентичност. Заара изглежда се отнася с известна носталгия към този период, когато двуезичността и променливото чувство за идентичност са били еднакво защитавани от една не-националистическа държава. Но дали едно подобно безразличие, както и неговите евентуални ползи, са имали някога реални шансове срещу напреженията на национализма, най-мощната идеология на миналия век?

Никога няма да узнаем отговора на този въпрос, тъй като Първата световна война го прави безсмислен. Призивът на Удро Уилсън за национално самоопределение, отправен по време, в което войната все още бушува, усилва импулса за възникване на нови национални държави от руините на големите империи – Хабсбургската, Романовската и германската. За съжаление Уилсън няма ни най-малка представа за етническата сложност на Източна Европа, както и за радикално различното разбиране на понятието „нация“, което властва там. Когато обещава на източноевропейците самоопределение, той погрешно счита техните региони за страни с определени граници – като например САЩ или Франция – и счита, че нациите им се определят от споделяното [в една политическа единица] гражданство. А всъщност реалността е, че в Унгария, Галиция или Бохемия различните етнически групи живеят в почти неразривно смешение, а освен това имат претенции към едни и същи градове и села. Например германците и чехите се чувстват еднакво у дома си в Прага; същото важи и за украинците и поляците, населяващи Лвив. А когато централно- и източноевропейските националисти говорят за нацията, те имат пред вид не членовете на политическото тяло, а етническата група, племето, в което човек може единствено да бъде роден и което споделя един и същи език. В Западна Европа и Съединените щати, напротив, нациите са политически общности, управляващи дадена територия.

За хората, които може да са били безразлични [към етническото разбиране на нацията], правителствата на новите държави, създадени след Първата световна война – Полша, Чехословакия, Югославия, Румъния – индоктринират националните си идентичности чрез средствата на общото образование и основават свои собствени колониални общества [диаспори], чрез които да поддържат здраво в националната орбита хората, които са ги напуснали. От друга страна, никой няма нещо против когато напускат хората, „непринадлежащи“ към нацията. Макар формално да се придържа към идеята за свободно придвижване на хора, Югославия например прави много по-трудно напускането на сърби, хървати и словенци (считани за югославяни), като охотно приема напускането на етнически унгарци. Полша с удоволствие казва adieu на етническите германци, като в същото време се опитва да полонизира стотици хиляди украинци от източните си територии.

Никоя от тези нови национални държави не приема евреите, живеещи в техните граници: никъде не им е създадено усещане за принадлежност, навсякъде доминиращата етническа група се надява, че те ще се махнат. Заара ни напомня за отчаяните опити за напускане, правени от множество евреи, често окуражавани от местните власти. Полша обмисля възможността да изпрати евреите в Мадагаскар, докато Румъния обявява 270,000 от своите евреи за лишени от поданство. Ултра-националистическата Чехословашка втора република (1938-39) създава специален Институт за подпомагане на бежанците, с цел да насърчава емиграцията на евреите, чиято собственост след това ще бъде прехвърлена на чехите, прогонени от Судетската област – онази чешка област, която пък Западните съюзници са предали на нацистка Германия. Това са добре известни „бодливи“ исторически въпроси, но тук Заара прави едно забележително непредубедено съждение: „Може ли да се твърди, че Институтът за подпомагане на бежанците се е опитвал да спасява евреите? Или той е колаборационистка организация, улесняваща експроприацията и депортацията на евреите от Чехословакия?“ Вероятно, казва тя, той е бил по нещо и от двете: „В края на краищата, разделителната линия между спасяването, депортацията и експроприацията на чехословашкото еврейско население е била изключително тънка – по същия начин, по който е трудно определима и границата между ‚спасяването‘ и ‚отстраняването‘ на международно ниво“.

* * *

Днес източноевропейските страни се опитват да се противопоставят на имиграцията по същите причини, поради които са се опитвали да се противопоставят на емиграцията преди един век: за да защитят самите себе си като етнически нации, чието съществуване е било заплашвано в хода на вековете, първо от имперски сили като Австрия, Русия и Османска Турция; след това от нацистка Германия и Съветския съюз; а в последно време, както очевидно считат някои – от Европейския съюз. Такава чувствителност по въпроса за чуждата доминация може и да не е нещо необичайно, но етническият национализъм, който стои зад нея, е.

Неговите източници се намират в националните революции, които се разразяват из различни части от Европа преди много поколения. В Западна Европа нациите са конституирани най-вече чрез опозиция срещу местния монарх. Когато в резултат на Френската революция кралят на Франция е свален, законността, или правото да се управлява, е прехвърлено от него (и Божественото) към народа – нацията. Въпросите на културата и езика са от второстепенно значение, тъй като през 1790-те години няма дилема около това какво точно е Франция и дали френският народ има право да владее френската територия. На първо място се намира идеята, че всички французи са граждани с еднакви права.

В Централна и Източна Европа, напротив, националистите [обикновено] се борят срещу някоя външна сила, която е окупирала територията им. Чехите се противопоставят на австрийските Хабсбурги, румънците на турците, а поляците на руснаците. Но с какво право чехите са могли да твърдят, че кралство Бохемия е тяхно? До 1860-те европейските карти показват Бохемия като част от Германия, притисната между Берлин и Виена. Единствената основа за чешкия национализъм е споделената етническа идентичност, изразена най-силно чрез езика. Чешките националисти твърдят, че хората, говорещи чешки език, са дошли в Бохемия векове преди германците, а следователно имат право над страната като нейни първоначални собственици. По същия начин румънците твърдят, че произхождат от римски заселници, а следователно са дошли по тези места по-рано от турци, руснаци или маджари. Тези изблици на чувството за първично племенно притежание и единство се усещат дори и в онова, което по-късно, при Бисмарк, ще се превърне в Германска империя. В ранните години на 19 век германците обитават многобройни малки княжества като Хесен, Хановер и Прусия, и се чувстват дълбоко унижени от присъствието на окупационните френски войски, първо по време на Революцията, а после при Наполеон.

Из цяла Централна и Източна Европа националистите черпят вдъхновение и убеждения от работите на германски философи, на първо място Йохан Готфрид Хердер (1744–1803), който смята, че нациите са етнически единици, обединявани от неща като език и култура. Дори и нациите, които не притежават държави, имат своя мисия и задължение пред Бога и историята. (На немски език връзката между народа и нацията е толкова близка, че двете неща се обозначават с едно и също име: Volk). След като Наполеон е победен през 1815, германското национално движение продължава да се разраства. През същите тези години източноевропейците, които следват в германски университети, възприемат идеите на Хердер. Ако и да живеят като бездържавни поданици на Османската или Хабсбургската империи, те научават от него, че са синове на велики народи, призовани да реализират историческата си съдба. По този начин източноевропейските национални движения възникват заедно с (и по подобие на) германския си събрат, като успяват да постигнат някои малки успехи през следващите десетилетия – чак до големия взрив от 1918, когато Съюзниците ги издигат до ранга на собственици на самостоятелни държави.

Именно такива идеи насърчават представите, че [например] Полша е неделима нация, в която всеки член има определен дълг към цялото. Полският народ споделя единно минало, но няма ясен произход, тъй като етническата нация е нещо като разширено семейство, в което всяко поколение предава идентичността си на следващото. Такива идеи продължават да съществуват и в наше време, което и обяснява защо източноевропейците не могат да си представят как е възможно бегълците от Близкия изток да бъдат напълно интегрирани в собствените им нации. Как е възможно членовете на чуждо племе да се заселят в „нашата“ земя, сякаш изведнъж тя е започнала да принадлежи на тяхното племе?

Но Германия, страната, в която тези идеи са получили форма за пръв път, днес приема голям брой афганистанци, сирийци и други бежанци. Социологът Харалд Велзер онагледява по следния начин промяната в умонагласите на германците, която трябва да се получи, за да има реални шансове новата Willkommenskultur на канцлерката Меркел: „Никой американец не би казал, че човек, емигрирал от Анадола, не е американец. В Германия, страна, която винаги е отказвала да види в себе си страна на имиграция, дори и внучката на един такъв човек би се считала за лице с ‚миграционен произход‘ (Migrationshintergrund).

Ако днес Германия се опитва реално да скъса с дългата си националистическа история, то това се дължи най-вече на Аушвиц и всичко свързано с него. От друга страна това, че източноевропейските страни продължават да се придържат към доминантната форма на национализъм, се дължи на дългата им история на външни потисничества и всички свързани с нея исторически спомени. И в двата случая представите се въртят около геноцида – в първия случай физически, във втория – културен. За Германия бъдещето е свързано със специални задължения към етническите други, защото една друга германска държава се е опитала някога да ги унищожи. За източноевропейците бъдещето изглежда като един вид непрестанна бдителност срещу етническите други, за да бъдат сигурни, че държавите им няма да се изправят пред [културно] разрушение, изцяло или отчасти. Парадоксално е, че именно страхът от разрушение накара някои от тези държави да се присъединят към Европейския съюз след колапса на Съветската империя.

* * *

[…]

Германия не затвори границите си, но, от друга страна, това не се е налагало. Меркел критикува Австрия за това, че е издигнала бодлива ограда по границите си със Словения през февруари, но именно поради тези огради броят на бежанците, влизащи в Германия, намаля рязко – спадайки от повече от 1,000 дневно до около 200.

С един дипломатически ход, който някои наблюдатели сравняват с възстановяване на Хабсбургската империя, Австрия договори съвместна политика с балканските страни за затваряне на „балканския маршрут“ към Европа. Днес бегълците се събират на границата между Македония и Гърция, изправени пред бодливи заграждения, чиято цел е да им попречат да стигнат до Германия. Засега броят им е ограничен. Под натиск от Германия, Европейският съюз се договори с Турция да прекрати притока на бежанци към гръцките егейски острови, както и да приема обратно онези от тях, които все пак са успели да ги достигнат. ЕС предоставя средства за поддържане на турските лагери за бежанци, а освен това помага при подбора на онези сирийци, които могат да се квалифицират за търсене на убежище. Подновени бяха и разговорите за присъединяване на Турция към Европейския съюз.

Но тези облекчения, а може и би и турската кандидатура за ЕС, най-вероятно ще се окажат временни. Карл Копп от независимата организация Pro Asyl казва, че в районите, граничещи със Средиземно и Егейско море има толкова много войни и мизерия, че хората, търсещи убежище, ще продължават да прииждат по всички възможни начини. Единственото нещо, което европейците могат да решават е дали тези хора ще пристигат по техните брегове живи или мъртви. Наблюдателите преценяват, че поне 2 милиона – а всъщност може би около 6 милиона души – са в момента на път, в търсене на убежище. И ако балканският маршрут остане затворен, те ще намерят път през Северна Африка, а след това през Испания или Италия. Австрия вече укрепва допълнително границата си с Италия.

Има основания за надежда, но също и за отчаяние. Ангела Меркел проповядва, че Европейският съюз е богат регион с население от 500 милиона души, който лесно може да поеме бремето на помощта за бежанците. Но в същото време останалите страни-членки не приемат почти никакви бежанци, а всяка следваща терористична атака разпалва ксенофобите още повече. Историята не предлага ясни уроци, но пък съдържа поне едно ясно предупреждение. Бежанската криза след Първата световна война не е била решена, защото през 1920-те години международните граници са били затворени. Но въпреки това решения са се намерили много скоро, заедно с подходящия за тях нов речник: „геноцид“, „Холокост“, „етническо прочистване“. Създадени са и организации за защита на човешките права, но, както виждаме в последно време, конвенциите на ООН, за които липсва международна подкрепа, си остават безполезни. В Европа, както изглежда, единствено Германия е научила уроците от последния век.

Джон Конъли преподава история в университета Бъркли, Калифорния. Последната му книга, издадена през ٢٠١٢ г., се нарича От врагове към братя: революцията в католическото преподаване относно евреите, ١٩٣٣–١٩٦٥.

Майната им на Шулц, Юнкер и еврорегулациите

за кривите краставици!

Автор(и): Димитър Илиев

На стената на един млад колега, жалващ се колко болшевишки е станал Европейският съюз, бях провокиран към спомени за своите ходения в чужбина като студент и докторант през 90-те и началото на нашия век. Едва ли има българин, който в ония времена се е опитвал да учи, работи, да иде на стаж, курс, командировка, специализация или дори само до се разходи до Европа, на когото да не са му познати тези смесени чувства.

Чувството, че си добитък, че си втора ръка човек, от периферията на цивилизацията, който се блъска из консулствата с тълпи други като него, стремящи се към Обетованата земя, и се моли на чиновника във визовия отдел да го забележи, да бъде благосклонен към него, да му приеме документите, да му позволи да пътува. И чувството на трансцендентен триумф, когато попаднеш Там отвъд, в уредените им (уж) държави, с чисти тротоари и светещи реклами на език, който в най-добрия случай си виждал до този момент само на книга. Чувството, че си додрапал с нокти и зъби през Чистилището и си попаднал в някаква райска градина или Елисейски поля, от които най-добре по възможност никога да не си тръгваш назад към мрака и мизерията.

Помня как с покойния Петьо Ангелов, мой съученик и състудент, се редихме преди 16 години дни наред от тъмни зори пред гръцкото консулство, с покани да участваме в една студентска конференция на остров Хиос, как служителите пускаха на входа когото намерят за добре и си разнообразяваха досадната работа да гледат как кандидат-гастарбайтерите се блъскат, псуват и бият кой да мине по-отпред.

Помня как през 2005-та, за да ида на един клет едномесечен езиков курс по новогръцки до Солун, дето ми е по-близо от Варна, бях връщан от един елински чиновник, отказващ да говори каквито и да е езици, освен родния си, поне пет пъти, въпреки че бях приет на курса след кандидатстване и имах подписана и подпечатана покана от Аристотеловия университет. Най-накрая, на шестия път, благоволи да ми погледне документите, но поиска, за да ми издаде виза, освен немалката за един студент такса, да му донеса и пълно здравно досие с изследвания. Всичко, в това число свидетелство от психодиспансера и Васерман, та да не би бедният имигрант да зарази с нещо венерическо някоя благонравна гъркиня за тия четири седмици в Солун. Освен че беше незаконно, защото такива неща се изискваха само за дългосрочна работна виза, не и за моята, това беше и тежка дискриминация – ако, да речем, имах трипер, поради това какво, нямаше да имам право да уча новогръцки ли? Просто на човека му бях паднал в ръчичките и беше решил да се изгаври, защото може. Защото нямах избор – ако щеш, протестирай, че не може да прави такива неща! Той ще каже: „Следващият!“, пък ти си протестирай в коридора сред другите гастарбайтери, че не е законно това, докато на охраната не ѝ писне и не те изблъска навън без много-много обяснения.

Това унижение и голяма част от усещането, че живеят на гъза на географията, далеч от всяка цивилизация, е спестено на днешните младежи. Днес много хора може да вземат лоу коста до Неапол или Копенхаген и да не се чувстват като втора ръка хора, преджапали през Чистилището. И могат да учат, да работят, да се целуват и създават смесени семейства, да получават стипендии, да кандидатстват от новите си страни да отидат на обмен в трети страни… И да са със самочувствието на човеци сред хората, не на някакви бедни роднини сред западни лордове.

Майната им на Шулц, Юнкер и еврорегулациите за кривите краставици! Европа не е това и смисълът от ЕС не е този. Каквото и да става, аз никога, ама никога повече не искам да се подлагам на унижението да бъда третиран като изпаднал човек извън цивилизацията, което по-младите, израснали с ЕС като даденост, не разбират. С тези всички хора аз съм равен, споделяме една култура и едно пространство и ще пътувам по техните места, където и колкото си пожелая! Те също са добре дошли да се наслаждават на красотите и да оставят парите си в моята страна. Това е ЕС за мен! Дори и нищо друго да нямаше, правото на свободно придвижване и дишане из още няколко десетки други държави е повлияло достатъчно на самочувствието и житейския ми хоризонт.

И за това си струва да се бориш. Ако го изгубим, свободата ни няма да стане по-голяма и чиновническият и произвол няма да намалее, тъкмо напротив. Пък с казуса с кривите краставици и относно това колко голям светещ кръст мога да си туря на елхата все ще се оправим.

Димитър Илиев е бакалавър по класическа филология (٢٠٠١), доктор по старогръцки език (٢٠٠٦), а отскоро (٢٠١٠) и магистър по компютърна лингвистика и интернет технологии в хуманитаристиката. Научните му интереси са в областта на архаичната и късноантичната гръцка поезия, гръцката поетика и стилистика, сравнителното езикознание, романистиката, диахронната лингвистика на гръцкия и езиковата ситуация на Балканите от Античността до днес. Напоследък активно се занимава с приложението на съвременните лингвистични теории и новите технологии в областта на античните езици.

Коментари (3)

- 02-07-2016|Милена

Прав си! Чудесен текст

- 03-07-2016|Светла Каменова

Наистина много добър текст. И много истински. И аз като автора на статията, си спомням унизителното, безкрайно чакане пред разни посолства, чиито чиновници се подиграваха с нас. Дори госпожица Натали Коломбел от френското посолство беше известна с дърпането на чанти от рамото на чакащите, когато търпението ѝ се изчерпваше… като, че ли само чуждите граждани в България можеха да имат предел на търпението…

- 23-07-2016|татарин

А за немското посолство какви неща помня… искахме да видим роднини в Западна Германия, но на сестра ми ѝ сложиха още тук, в България, черен печат в паспорта като на проститутките, когато ги гонеха от Германия. Просто беше млада и хубава. Друг път ни искаха банкова гаранция, за да ни пуснат на погребение пак там (плюс изпълнение на завещание): по пет бона в марки за мен и за майка ми, понеже по недоразумение бяхме изпуснали гратисния срок, който е много кратък. Обещахме да донесем десетте хиляди марки на другия ден, но, естествено, не ги намерихме в кеш, и се наложи да кажем, че нашият спонсор иска тяхната банкова сметка, за да им ги преведе. А фраутата тъкмо бяха приготвили ксерокопирана бланка вместо истинска квитанция за получената сума и се канеха да си я приберат в джобовете – та все едно бръкнахме в гнездо на оси! „Как така банкова сметка!!!“ Е, накрая хората в самата Германия ни помогнаха, внесоха някаква гаранция там на място, и със стиснати зъби тук ни издадоха визи.

От Оксфорд пък ми отговориха при едно кандидатстване: „Още преди да разгледаме Вашите документи, трябва да Ви съобщим, че нямате място в Оксфорд“, без никакви други обяснения. Дали пък не ги е било срам, че са длъжни да напишат това, и не са искали да коментират мотивите? Нещо не ми се вярва… а на следващата година пак там приеха няма значение коя, не знам дали доброволно или с някакъв политически натиск, но се бяха постарали да ѝ направят живота черен, никой не обича надутите парашутисти… след година тя се прибра у дома с подвита опашка и никога не се върна към нашата професия. Работи по посолствата.

Езикът на медиите: еманципацията възможна?

Автор(и): Снежана Попова

Писането за бежанците в българските медии е пряко свързано с политиката на думите. Такава безусловно има, особено когато иде реч за чувствителни въпроси като миграцията, имигрантите, границите… някъде сред всичко това – бежанците.

Доколкото думите са в медиите, налице е и журналистическа повествователна нишка, която може да бъде копринена юзда на нетолерантното и ксенофобско говорене. Но при възход на десните партии, икономическа криза и криза на ЕС има и фиксация върху чужденците, която няма как да не преминава всекидневно в медиите. Особено при наличието на миграционен натиск. Спомням си, че преди десетина години самото словосъчетание „миграционен натиск“ можеше да бъде разглеждано като политически некоректно, доколкото съдържа идеята за опасност… Днес то попада сред „безобидните думи“.

Втвърдяването на езика на медиите прогресира по най-малкото три взаимно свързани причини. Първата вече беше подсказана – медийните репрезентации по чувствителни въпроси като този за бежанците в общия случай се развиват в кореспонденция с политическите очаквания към медиите в съответната страна. Виждаме сходства в тези очаквания и това е валидно включително за държавите, водещи ЕС. Втората е свързана с обстоятелството, че обликът на разказани те от медията истории зависи от състоянието на дебата по съответния проблем – от съотношенията на сили в обществото, свързани с по-дълбоки смислови линии и съответни техни обосновки. Огромното количество институционални източници, които участват в дебата за бежанците, говорят политически коректен, но дървен и често лицемерен език, който изглежда слаб съперник на страстните националистически и популистки слова. Между тези участници в обсъждането медията следва да проговори човешки. И точно тук идва третата причина за втвърдяването на медийния език: българските медии заявяват предпочитание към всекидневното говорене и изказвания на езика на така наречения „здрав разум“, който всъщност подкрепя националистическия дискурс, макар и със своите средства. Истинското човешко говорене по проблемите на бежанците остава в сянката на „властните дискурси“.

Иначе силата на добре разказаната истинска бежанска история не е непозната. Преди години няколко български медии предадоха невероятния разказ на италианския журналист Паоло Мартино за пътя на афганистанските бежанци към Европа, с който авторът спечели през 2010 година европейския конкурс за журналистика „Заедно срещу дискриминацията“. Неговият събирателен герой, афганистанец, е назован Муса Хан, а маршрутът му от 5000 километра до Европа е проследен в 14 репортажа. Важно ми се струва да отбележа, че дълги години, включително в началото на 21 век, конкретното журналистическо писане за бежанци се разглеждаше от специализираните институции в България (Националното бюро за териториално то убежище и бежанците – НБТУБ, създадено през 1992 г.; Агенцията за бежанците, от 2002 г. Държавна агенция за бежанците – ДАБ) като заплаха за сигурността на тези хора и на членовете на техните семейства. На журналистите настойчиво се препоръчваше по никакъв начин да не разкриват самоличност на бежанец и, трябва да се каже, това указание се спазваше. Същевременно всяко усилие за по-конкретно писане показваше достойнствата на подобно журналистическо начинание: човешката история, разказана правдиво, иска и поражда толерантност.

Българските медии, естествено, не са единно цяло и обобщенията за тях рядко са коректни. При все това дълги години ги обединяваше разказването за анонимни бежанци, съгласувано с политически линии и конюнктури. В това постоянство се очерта и траекторията на медийното говорене за бежанците в България. Можем само да припомним стартовата точка – в началото на демократизацията у нас бежанци все още са главно българите извън страната ни, нашите сънародници-бежанец бе дума, отнесена към близки хора.

В семантичното преобръщане на „бежанец“ участват ред процеси. Ще споменем три от тях, които се пресичат и взаимно се усилват през гои година, очертавайки я като „преломна“ за бежанската тема в българските медии. Наглед парадоксално-интересът на мигранти към страната ни през тази именно година е направо скромен. Усещането за европейска сигурност и общностност обаче осезателно се смалява. Бурните процеси в страните от Северна Африка и Близкия изток, започнали в самото начало на годината, се съпровождате първите идеи за строеж на гранична стена – между Гърция и Турция, по Марица/Еврос. В реакциите на развити европейски демокрации се гушат сигнали за двойни стандарти.

Развиване на политически изказвания към Враждебно говорене

Речта на политици в медиите държи първенството по агресивност. Още повече при наличие на партийни медии, които говорят необезпокоявано, макар да изглеждат маргинални в медийното поле. Ред политически изказвания от началото на 2011 г. набелязват радикализиране на политическото публично говорене за бежанците на фона на оповестения от Дейвид Камерън и Ангела Меркел провал на мултикултурализма. Само до средата на годината: Волен Сидеров говори за „нашествието на агресивното мюсюлманство“; експерти по сигурността изказват мнение, че Ал Кайда влиза в България чрез емигранти от Либия; арабисти описват мигрантите от арабски държави като „мътна вълна“; Константин Тренчев говори за „сган“ и призовава българските политици да проявят куража на Саркози. Укрепва стилът да се подчертава различието (назовавания и етикети, обезличаващи обобщения), да се помпат представите за бежанците като „чужди“, да се варваризират чужденци в образа на терористи.

Размиване на категоризации

Този процес може да се разглежда и чрез позитивните му страни, доколкото насърчава размишлението и е движение встрани от клишето. Така наречената Арабска пролет предизвика сближаване във възприемането на икономическата и политическата миграция чрез идея таза насилието на бедността и глада. Като цяло въпросът за неравенствата стана все по-труден за заобикаляне в медиите.

Девалоризиране на българската емиграция

Чрез препечатки и коментари в медиите влизат образи на съотечественици, огледални на образите на чужденци в България. Основният е на български роми – частично внесен от чужда преса (Франция, Германия), но доработен в България по посока на описанията или в плана на съпоставките в контекста на европейския трудов пазар. Цветистите описания на ромските „подвизи“ са предпочетени от много издания – този подход безпрепятствено се съединява с определени стилове на писане за бежанците чужденци на територията на страната ни. Все по-често се обезценява и трудовата българска емиграция, характеризирана като готова да приеме каква да е работа. Така образът на българите извън страната, който е много важен за начина, по който се показват чужденци вътре в нея, е категорично позитивен само в частта си „образователна емиграция“, свързана с младост, перспектива и – като гаранция за успешна интеграция – еднопосочен билет. Споменатите процеси, сплели се най-ясно през 2011 и продължили след това, преобърнаха представите за бежанец и това всъщност е най-големият провал в медийното говорене по тази болезнено важна тема. За открояването на бежанеца сред мигриращи те хора на медията беше необходимо цяло десетилетие. Достатъчно се оказа съвсем малко време, за да бъдат всички фундаментални оразличавания забравени. Днес бежанци те отново потънаха сред чужденците, бегълците, „нелегалните“, подпомагани от трафикантите и каналджиите. Отново ли трябва да чакат да бъде отчетена специфичността на тяхното страдание?

„Бежанец“ последва съдбата на други названия, свързани с други медийни и социални провали – „циганин“, „лице с увреждания“… Става дума за „Закотвяне“ на интерпретацията в самото назоваване, при което дори споменаването на групата е Внушение към обществото на отношение спрямо въпросните хора-обгрижване, оразличаване, разграничаване. И колкото повече говорят медиите за въпросната група, толкова повече укрепват стереотипите и обобщенията, от които всяко нормално общуване страда. Укрепва скритият разказ: Бежанците искат и получават (искат-търсят-получават, т. е. приемаме-дава- ме-отпускаме). Този разказ е дори по-ефективен от плашилата с тероризма, защото е типичен рефрен на т. нар. здрав разум.

Но случи се и голямото постижение на медията в писането за бежанци – завръщането към „личната история“, към журналистическите форми и похвати с доказан ресурс. Проговарянето на бежанеца авторизира описанията и въвежда размишленията в диалог. От постоянен обект на разкази анонимните афганистанци, иракчани, тунизийци и т. н. се превръщат в разказващи хора. Възможно ли е въплъщаването на бежанците да изличи бедите, причинени от рутинното обобщено говорене за другостта? Едва ли. Но появата на Homo narrans, собственик на своята история, която следва да бъде разказана, предизвиква журналистическото говорене в нови посоки – встрани от политическите клишета и чиновническите формулировки.

Препубликува се от „Непознатият друг“,

Фондация Фотофабрика, София 2016, стр. 78-81

СНЕЖАНА ПОПОВА

Проф. Снежана Попова е българска журналистка. Професорка в катедра „Радио и телевизия“ на Факултета по журналистика и масова комуникация на СУ „Св. Климент Охридски“. Авторка на шест книги в областите електронни медии и социология на комуникацията. Участничка в десетки медийни и социални изследвания, осъществени от български и международни екипи. Съоснователка на няколко неправителствени организации с дейност в сферата на медиите, като остава най-трайно свързана с Центъра за независима журналистика.

За Митко Гочев

Автор(и): Ицко Финци

Най-в началото

Митко беше събрал актьори от няколко страни: oт Холандия, от Югославия, руски евреи от Израел, хърватин от Франция, немски артисти. От България бяхме трима – Мая Новоселска, Самуел Финци и аз. Художника също – Анри Кулев. Трябваше да направим представление от романа „Дон Кихот“ в „Залата на хилядолетието“. Има такава зала в Бохум, в Германия, някогашна фабрика на Круп.

Винаги е приповдигнато първия ден. Запознаваме се всеки със всеки, кой на какъвто език може, никой не знае нищо за другия, разпитва, разказва за себе си. И седнахме затаени около голяма маса в репетиционната, готови да чуем режисьора. Всичко това става в Бохумския театър. Тишина. Митко пуши. Ние мълчим. Чакаме. Митко пуши. Така доста дълго. И става все по-напрегнато. Защото Митко няма безгрижен вид. Не гледа никого, челото му е сбръчкано. Мисли. Гледа към пода. И когато проговаря (на немски – трима преводачи превеждат) казва, че нямаме пиеса, нямаме сценарий нямаме какъвто и да било текст, нямаме нищо, с което да започнем. Той не е харесал и е отхвърлил написаното. Възложили на друг. Сега пред него на масата лежи ново нещо, което той категорично не одобрява, то не струва, не го предизвиква по никакъв начин, не му носи нищо и на никаква цена няма да го постави, не намира смисъл… Дълга пауза… И какво да правим сега той не знае… Не знае!.. Няма идея!.. С какво да се занимаваме?.. Няма представа… Пак следва дълго мълчание. Объркани сме. Представете си как всичко това, изречение след изречение той изрича бавно, тихо като на себе си, на немски, докато пали цигара след цигара и дълбоко вдишва всмуканото, как всяко от изреченията се превежда първо на руски, после на английски, после на френски. Става все по – тягостно. Най-смутена е Димитра. Тя е драматург на трупата. (В Германия драматургът е човека, който се грижи за всичко свързано с текстове – пиесата, превода, източниците на информация за автора, за епохата, снимки, свидетелства, а по-нататък той е, който съставя, редактира „програмата“ за зрителите в залата). Не за пръв път работи с него, цени високо Митко, но сега изведнъж?… Митко е измъчен. Разбираме: не иска да започва с лъжа. Предпочита да се срине цялата организация, с толкова труд постигната. Сви ми се сърцето. Буквално. Приемахме казаното за истина. Присъствахме на страдание на което не можем да помогнем. И всеки от нас – с попарени надежди. Но другите бяха далеч по млади. Бях най-възрастният. Винаги режисьорите са ме повеждали с решителност… Някои зададоха въпроси – стана още по-нелепо. Останаха без отговори. Навсякъде из града висяха плакатите на бъдещия спектакъл с датата на премиерата – оставаше месец и нещо… Митко стана и си тръгна… Това е ход на режисьора,- ми мина през ума. Утре няма да е така. Като се съберем ще чуем съвсем друго. Митко ще ни смае с остроумна идея.

Не. На следващия ден – нищо по-различно. Още по – мрачно.

На третия ден – пак същото. Пред бездна сме все едно.

Чак на четвъртия след доста колебания и цигари Митко неочаквано се обърна към немска актриса и каза: „Моля те, прочети началото… как започва романа?“. Тя зачете. След първото изречение спря и го погледна: „Нататък?“ „Не спирай“. Тя четеше без да бърза, просто. Прекъсна я: „Сега Мая да продължи по този начин“,- каза Митко. Носехме си „Дон Кихот“ всеки на родния му език. Един след друг четяхме първа глава. Митко слушаше съсредоточен. Пауза. Цигара, после втора…И каза „Да, може би така да почне представлението…Я пак…“

И полека, полека, полека, работата потегли. Плахо, но потегли. Не че след това не попадахме в задънени безизходици, но бяха нищо, в сравнение с първите дни. Димитра всеки ден почна да идва с разпечатана нова глава от романа за да я разиграем. Митко одобряваше или отхвърляше. Избираше кой от сюжетите е благодарен за театър. Разпределяше ролите. Пробваше, изменяше, прекомпозираше и когато усещаше, че е открил сърцевина, ни пращаше в някоя от стаите да го мъдрим, да го омачкаме, да го направим свое. Все още бяхме в театъра. Едновременно в две или три стаи на групи репетирахме. После показвахме пред Митко и останалите какво сме изработили. Митко беше събудил някаква особена концентрация, ние искахме да знае че сме му предани. Бяхме изпълнени със съчувствие. „Митко сега е слаб трябва да му вдъхнем сили.“ И Митко пред очите ни излизаше от депресията си, ставаше обаятелен и все по властен.

Един ден не репетирахме. Митко ни заведе в Залата на хилядолетието. Невъобразимо голямо празно пространство, колкото един малък стадион, с лъскав циментен под, с покрив на височина 40-50 метра, с крановете на някогашната фабрика, тези които са като движещи се мостове горе високо под покрива за да пренасят тонове метални конструкции на куките си. Почувствахме се толкова малки… Митко ни остави дълго време да гледаме, да се разхождаме, самият той изглеждаше озадачен (и разбира се, пушеше). После седнахме на някакви сандъци и ни попита как си представяме бъдещото представление. Не помня какво казаха другите, но аз казах, че ще бъде прекрасно, ако тук използваме коне, крави, каруци, автомобили, дори камиони, или трактори, или подемни машини – реквизити каквито в никой друг театър не биха могли да се появят. Митко гледаше надолу. И като чу всички, каза че най-му се иска да не смайва публиката със зрелища и атракции, а да се докосне до човешки работи, да се вглежда в човека, да разгадава човешки дилеми да се занимава със съкровени неща. Въпреки големите разстояния

Репетициите в залата на хилядолетието

Бяхме седем мъже и пет жени, мисля…Митко изиска да му построят трибуна със стръмен амфитеатър пред по-широката стена само за 500 души.(Залата е побирала до сега 3,000). Нас разположи в дълбочина – всеки на свое осветено островче, раздалечени един от друг на по 10-15 м.. Трябваше да бъдем персонажи всеки обсебен от своя свръх идея (както Дон Кихот е обсебен от рицарството). Поисках на моята площадка да има пиано, а аз да съм безумен композитор на атонална музика. И получих пиано. Другите бяха пак така – смахнати във всевъзможни посоки и професии. И имаха своите инструменти. От тази позиция започвахме. По нататък следваха различни сцени, диалози или монолози или случки между трима, четирима. Или от романа, или публицистика съвременна, или новела, или личен спомен от детството, или цитат на мислител. Или песен, или танц. От местата си, или се събирахме в средата. Самуел произнасяше реч от горе, от крана под самия таван. Всеки от нас влизаше по веднъж в ролята на Дон Кихот, или на Санчо Панса. Митко ни ръководеше по микрофон. Преводачите превеждаха. Високоговорителите ехтяха. Като не разбирахме указанието Митко пращаше асистент с преводач да ни го обяснят. Те идваха до нас на кънки с колелца, или с велосипеди за по-бързо. Един електрокар бавно теглеше от едно място на друго широка, дълга, низка правоъгълна дървена платформа на невидими колела с джазово трио върху нея – барабани, саксофон и роял. Музикантите неистово импровизираха в стил „фри джаз“.

Самото представление?

Аз обичам много този спектакъл. Споменът за него ме изпълва с благородство. Макар, че не помня подробности. Заради него бях прочел и втория том на „Дон Кихот“ и от него Сервантес ми беше станал толкова симпатичен! Усетих колко е мъдър и добър. И какъв мил човек е неговия Алонсо Кехана, този който се хвърля да спасява и който и умирайки не иска да се разочарова от света.

Стигнахме до премиерата точно в обявения на плаката ден. Преди да влезе първият зрител ние вече бяхме по местата си всеки потънал в своя си свят. На входа зрителите получаваха одеяла, беше вече есен, и тръгваха към местата си на трибуната по оградена с въжета пътека извиваща се така че да минат покрай всички нас обсебените. Но най в началото виждаха да лежи на цимента невъобразимо огромния кон Росинант – сътворена от Анри Кулев скулптура – инсталация от заварени железа: части от захвърлени хладилници, чугунени печки, радиатори, велосипеди – зъбчати колела, ръждясали ламарини, диференциали, джанти, изтърбушени врати, фарове и всичко каквото може да се намери на гробище за коли. Изтощеният в битки Росинант в предсмъртните си минути. Една много голяма кръгла клапа бавно се вдигаше и се спускаше в стъклен цилиндър на мястото на сърцето му и издаваше ритмични звуци като от издъхващ ихтиозавър.

Митко тръгваше заедно с публиката по пътеката, спираше се при всеки от актьорите и внимателно наблюдаваше ту зрителите, ту нас и нашите безумни занимания, и ние пак искахме да знае, че вярно ни е водил, да вярва в себе си, да знае, че има голяма дарба за театър, че чудесно е намислен този спектакъл и няма как да не стане знаменит. И бивахме щастливи от усмивката му.

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Уинстън Чърчил, един от най-малко очакваните

противници на Брекзита…

Автор(и): Хуго Портиш, Уинстън Чърчил

Из книгата на Хуго Портиш „Сега накъде“…

И тогава чухме нещо! Уинстън Чърчил, министър председателят, който беше извел Великобритания през войната до победа, изнесе реч в Швейцария, в Цюрих, на 19 септември 1946 година, през първата година след голямата война, когато половин Европа все още беше в развалини. Речта на Чърчил вече е историческа. Тогава я прочетох във вестника и ми замря дъхът. Всъщност исках да изляза на улицата и да я прочета високо на всички хора. И днес все още искам да направя това. Именно днес! Тук ще цитирам най-важните места от тази реч на Чърчил:

„В огромни части на Европа измъчени, гладни, угрижени и объркани хора се взират в развалините на градовете и домовете си и търсят на тъмния хоризонт знак за някаква нова надвиснала опасност, някаква тирания или нов терор. Сред победителите цари вавилонско стълпотворение от фалшиви гласове, сред победените обаче упоритото мълчание на отчаянието … Въпреки това има лекарство, което може да бъде приложено всеобщо и спонтанно и може да промени като с вълшебна пръчица цялата сцена и само за няколко години да направи цяла Европа или поне нейната по-голяма част така свободна и щастлива, каквато днес е Швейцария. Трябва да възстановим европейското семейство или поне толкова от него, колкото ни е възможно, както и да осигурим структури, в рамките на които то може да съществува мирно, спокойно и свободно. Ние трябва да създадем нещо като Съединени европейски щати… Всички ние трябва да загърбим ужасите на миналото и да се обърнем към бъдещето. Просто не можем да си позволим да носим в себе си през всички идни години омразата и мъстта, възникнали от несправедливостите на миналото. Това ли е единствената поука на историята, която човечеството не може да проумее? Нека се възцари справедливост, милосърдие и свобода! Искам да ви кажа нещо, което ще ви учуди. Първата стъпка за възстановяване на европейското семейство трябва да бъде договор за сътрудничество между Франция и Германия. Само по този начин Франция ще може да поеме отново европейското ръководство. Европа не може да възкръсне без духовно възвисена Франция и без духовно възвисена Германия. Структурата на Съединените европейски щати, ако бъде създадена правилно и дългосрочно, трябва да е така направена, че да не допуска материално надмощие на отделни държави. Малките нации трябва да имат същата тежест като големите и да се прославят с техния принос за общото дело. Тук обаче трябва да отправя и едно предупреждение. Възможно е да не ни е отредено достатъчно време. Днес ние се радваме на кратка почивка и можем да поемем дъх. Войната е спряла, но опасностите не са отминали. Ако искаме да създадем Съединените европейски щати, то трябва веднага да го направим. В наши дни по странен и някак несигурен начин сме поставени под закрилата на атомната бомба. Все още тя е собственост единствено на една държава, за която знаем, че тя никога няма да я употреби, ако не се наложи да защитава правото и свободата. Може обаче да се случи това ужасно средство за разрушение да се разпространи за няколко години нашир и длъж. И катастрофата, която може да бъде предизвикана, ако то бъде употребено за решаване на спорове между различните нации ще доведе не само до унищожение на всичко, което наричаме цивилизация, но и на цялото земно кълбо. Затова нашата неотменна цел трябва да е, да подкрепяме Организацията на Обединените Нации. Вътре в тази обхващаща целия свят концепция обаче трябва да създадем европейското семейство в регионална система, Съединените европейски щати … Ако на първо време не всички европейски държави пожелаят или могат да се включат, то ние трябва да съберем всички онези, които имат желание и са в състояние да го направят. Спасението от война и робство за обикновения човек от всички раси и страни трябва да стъпи на здрави основи: на готовността да умре, но да не се подчинява на тиранията. При това крайно необходимо дело Франция и Германия трябва да поемат ръководството. Великобритания, Британската империя, мощната Америка и, както се надявам, също и Съветският съюз – тъй като само в този случай всичко наистина ще бъде добре – трябва да застанат в подкрепа на новата Европа като доброжелателни приятели и да ѝ помогнат в нейното право на живот. Нека Европа възкръсне!“

Спира ли Ви дъхът като четете това? Една година след войната, през септември 1946 година! Но трябваше да мине много време докато Франция и Германия тръгнат по този предначертан от Чърчил път. Много по-бързо стана това, от което Чърчил се опасяваше: страхът от нова тирания, опасността от война.

Превод: Пенка Ангелова

Хуго Портиш, „Сега накъде“, издателство МД Елиас Канети 2012

Хуго Портиш (род. ١٩٢٧) е австрийски журналист, кинематографист и политически активист.

Коментари (4)

- 09-07-2016|Павлов Д.

И защо за е противник на Брекзита? Поне от откъса това не е видно. По скоро вижда ролята на UK като наставник на ЕС. Те и привържениците на Брекзита така се виждат – с имперско високомерие да ползват благата, но не и да носят товара.

- 09-07-2016|Златко

Вярно бе, що ли?

Вътре в тази обхващаща целия свят концепция обаче трябва да създадем европейското семейство в регионална система, Съединените европейски щати …

- 09-07-2016|Павлов Д.

От този цитат правя извода си за горното твърдение! „Великобритания, Британската империя, мощната Америка и, както се надявам, също и Съветският съюз – тъй като само в този случай всичко наистина ще бъде добре – трябва да застанат в подкрепа на новата Европа като доброжелателни приятели и да ѝ помогнат в нейното право на живот

- 18-07-2016|Иван Попов

Наистина, няма особени основания да се твърди, че Чърчил (доколкото можем да си въобразяваме, че би могъл да бъде жив днес) би бил „противник“ на Брекзита. Авторът Хуго Портиш просто бърка понятията. Ако за един днешен „континентален“ европеец се подразбира, че той вижда себе си като „част“ от Европа, то за един британец (от времето на Чърчил, пък и днешен) това далеч не е така. Великобритания винаги (включително и по времето на Чърчил) е държала да има определена ако ще и чисто символична концептуална дистанция между „ние“ („британците“) и „те“ („европейците“). Чърчил може искрено да е желаел създаването на „Европейски съединени щати“ – но от това не следва, че Чърчил е виждал бъдещето на Великобритания именно ВЪТРЕ в едни такива щати (като поредния „щат“).

„Съюзници“ – да! „Приятели“ (както е в цитата по-горе) – да! Но „ние“ да станем ЧАСТ от „тях“ – НЕ

„Както ви харесва“

Автор(и): Ицко Финци

Николина Томанова си науми да покани Бено Бесон за постановка при нас. Каквото поиска. Бено Бесон беше режисьор и ръководител на „Фолксбюне“ в Берлин. Голяма сграда, голяма трупа, прочути представления, знаменит режисьор. Бил е актьор и асистент на Бертолт Брехт. Швейцарец. Преди това е работил в Париж и е играл в първите абсурдистки постановки – Йонеско. След няколко писма, получила уклончиви отговори, Николина решава да изпрати хора. Митко Гочев е бил стажант при Бено докато е следвал в Берлин. С голямо желание прие. За мен пък беше издействала командировка от общината – пътуване до там. И така двамата с Митко сме в Берлин. И сме поканени на обяд в дома на Бено на брега на река Шпрее. Цялата фамилия се е събрала. Внимавам как се храня, искам да направя добро впечатление. И когато Митко заговаря за предложението на театър „София“ аз казвам (бях си го намислил сам): „Мисля, че да поставите пиеса в страна, където бушуват по-първични страсти би ви обогатило.“ (или нещо в този смисъл). Казах го на френски. Аз говоря нахакано френски, превеждам си българския словоред. И Бено Бесон не веднага, но дойде. Не заради моето изречение. Разбира се. Но може и то да е изиграло роля. Постави „Както ви харесва“ от Шекспир. След като я поставил вече в Берлин, в своя театър. Аз играх Точилко – шут в двора на аристократа. Помня как ми каза: „Английската дума за шут означава и луд. Точилко е луд, който знае обаче, че с лудостта си си изкарва прехраната. Но наистина е луд. А не лигльо. Господарите му го търпят и се забавляват с лудостта му“. Това беше решаващо напътствие. Митко беше асистент и преводач. От него лъхаше любов към актьорите и беше предан на Бено. И понеже всички тълкувания и обяснения на Бено ни препращаха към обществото, в което живеехме, почнах да си мисля на кой от смешниците сатирици от онова време бих могъл да приличам. Сетих се за Радой Ралин. Ето, казах си, него го търпят. Подиграва им се, смее им се в лицето, а го търпят. Е да, спират му книги, но ходи свободен и си говори остротите. И си получава заплата. Спомних си и за един, който ходеше много бързо по улиците на София с две патерици под мишниците и непрекъснато протестираше срещу нещо на висок глас. Грижата ми беше да се докарам до истински идиот. И също – как да излиза, че аз сътворявам засуканите шекспирови умотворения в момента. Аз. А те са доста засукани. И тогава разбрах (ходех на Витоша, търсех безлюдни места, където можех да викам и да се кълчотя), че не можеш да почнеш която и да е реплика без преди това да ти е блеснал в ума смисъла на цялата. Трябва да ти идва светкавично. Не беше никак лесно. Но толкова силно исках да ме харесат и Бено, и Митко…Усетих, че става, че успявам само когато съм добре загрял, когато съм достигнал висока степен на възбуда. Научих се да загрявам преди всяка репетиция и предложих на Бено след антракта, в началото на втората част, която започваше с мене, да загрявам на сцената пред публиката и да не проговарям преди да съм се докарал до вътрешен бяс. И той прие.

А как почнахме репетициите? Нямаше репетиции „на маса“ (в стая). Направо на сцена. С пиесите в ръка. А най-в началото Ецио Тофолути – художникът на Бено – струпа зад сцената две камари: едната – дрехи от гардероба, от всякакви епохи, а другата – всевъзможни предмети и украшения от реквизитната на театъра. Всеки от нас трябваше да си избере това, което му харесва за ролята. И облечени и украсени, с разни атрибути в ръце, един по един заставахме пред Бено и Ецио, и Митко, и другата асистентка – немкиня, и фотографа – и те обсъждаха, сменяха дреха, опитваха така, опитваха иначе. Ецио сам ровеше из камарите и ни събличаше, обличаше. Фотографът снимаше. И решаваха кое да остане, какво ново да се шие, да се купи. И после винаги репетирахме облечени във вече установеното, а Ецио издебваше моменти да се качи на сцената и бързо (за да не пречи) ни прошепваше да свалим, или да прибавим някоя пелерина или шапка. И винаги осветлението беше театрално, с прожектори (а не дежурна лампа). След репетицията, на която се появих със залепен изкуствен нос, Бено искаше всеки път да репетирам така – с носа.

Премиерата беше гръм, бум. Пиесата се игра 3-4 сезона. Салоните бяха винаги пълни Но нито една рецензия в нито един вестник, по нито едно радио или телевизия. Нито една. Абсурдно, но факт. И никога по-късно не се появи някъде мнение. Никой не написа нищо. Няма, не е имало такава постановка.

Не съм гледал отдолу, но знаех: играем представление от друг тип театър, отишъл далеч напред. Нямащ нищо общо с българските романтични представи за „ренесансовия Шекспир“. Театър метафоричен, ироничен, разказвателен, и жесток, и скептичен и абсурдистки; съвременен и злободневен. Театрален театър.

Бено беше дълбоко засегнат. Покъртен, удивен. Как е възможно? Нито един отзив?

Когато се видяхме в Авиньон година по-късно на театралния фестивал (беше ни поканил двамата с Йоана Попова, Бено представяше там своя нов „Хамлет“) и го попитах няма ли пак да дойде при нас, каза: „Във вашата социалистическа монархия? Никога!“

Имах телефона на Ецио Тофолути. Ецио Тофолути е родом от Венеция и си живее там. През септември тази година (2015) седяхме в привичния му квартален ресторант край тесен канал и неговата лодка се полюшваше привързана до нас, а той рисуваше за моите спътнички върху хартията – покривка за маса – декора на нашата „Както ви харесва“. Рисуваше дебелите корабни въжета, висящи отгоре, от чигите – и трескав показваше как въжетата стават изведнъж гора, изведнъж – дворцова зала с колони, изведнъж – самотно дърво, и се хвалеше как, като гостувахме в Берлин (Бено ни заведе да играем в неговия „Фолксбюне“) му хрумнало върху огромната сцена да построи абсолютно точно малката сцена на „театър София“ с нейните размери, с порталите, със суфитите, с наклонения под, със всичко, така че нищо в нашата игра да не се променя, та да можем да покажем на берлинчани колко прекрасна творба сме сътворили. Да, така беше – сцена в сцената. Помнеше всичко, всичко. Беше обикнал това свое приключение, хората от тогава.

A пък аз разказах как след първото ни берлинско представление Бено ми каза. „Ти игра като проститутка.“ Като съм чул смеховете на берлинските артисти от първите редове в залата, съм заиграл като долен комедиант, само с мисълта как да ги разсмея още, играл съм за себе си, продажно, без да мисля за другите. Развалил съм цялото. Бях попарен. Бено не се сърдеше, не. Каза: „Нищо. Все някога трябваше да минем през това.“

Бено Бесон почина на 84 години в Париж. Няма го и Митко Гочев. Той умря след операция в Берлин.

Ние седяхме около масата с рисунките, слънцето залязваше, недалеч се полюшваше лодката на Ецио, защото току що бе минала гондола и бе направила вълни и си говорехме за тях двамата. И за онзи театър „София“.

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (4)

- 05-07-2016|Златко

Две неща ми минаха през ума докато четях този текст. Първото – и далеч по-маловажно от двете – беше една стара и малко позабравена рекламна фраза от дните, когато думите Kentucky Fried Chicken все още ми звучаха като вълшебна мелодия от един забранен и недостъпен свят.

It takes a hard man to fry a soft chicken…

Никога не бях се замислял над тия думи. Реклама, глупости, какво толкова? А сега чета разказа на Ицко Финци и си мисля, че вече ги разбирам, или разбирам поне нещичко.

Нужен е корав мъж, за да се опържи меко пиле(то).

Не знам дали е вярно, но ми звучи много истински. Днес. Вече…

Второто, и далеч по-важно нещо беше, че в България, или поне онази България, която познавам аз – винаги, винаги, винаги! – важни и задаващи път са били само и единствено нещата, за които НЕ СЕ говори; ония, за които се МЪЛЧИ (дали от злоба, завист или страх – това вече не е толкова важно). Такава, види се, е орисията ѝ, на тая малка страна с голямо, та преголямо жило. Първо да ужили, пък после всичко останало…

Тъй, набърборих се, ето ви сега и текста…

- 05-07-2016|Златко Ангелов

Прекрасно! Професионално. КОСМОПОЛИТНО. В този текст е целият Ицко. Създаден в България, но предназначен за света. (Ицко, не текста)

- 06-07-2016|Гергана Апостолова

Бях го забравила… метода на мълчанието… ние сме опаки тука – когато нещо е по-добро, най-добро, рядко – не се говори ни хубаво, ни лошо – нищо… за посредственото ще кажем, че е „ексклузивно“, а после ще преровим света да търсим нещо да засенчи истински хубавото… щото иначе ще се накърни мисията на пазачите на образованието на масите – да не допускат нищо свръх, нищо да стърчи, нищо да се забелязва и да бъде истинско… тука сме селяните или раята на славянството…

- 06-07-2016|dbojckov9@juno. com

75/76 сезон театър „СОФИЯ“ – моя милост – сценичен работник. По време на репетициите се крия на тъмно в балкона на театъра и гледам абсолютно уникалното „изработване“ на Шекспир. Бессон, Тофолути, Коста Цонев, Тодор Колев, Доротеа Тончева, Гинчо Илчев, Милен Пенев, Митко Гочев и да ме прости Бесон, Финци но ролята на Финци беше (е) уникална в ролята на Точилко, цигулка и дълги плетени чорапи стърчащи още половин метър по пода! Сцената е към 20-25 градуса наклон, висят въжета, живота е джунгла, Вивалди на финала …

Сулцано

Автор(и): Бисера Виденова

Сулцано. Ден преди откриването на проекта. Дъх на жасмин. Жасмин, който се обяснява в любов. Сръчни ръце, отработени движения доизкусуряват с игла и конец недовършените снадки на платното. Тихо е. Само екипите от всички подразделения сноват нагоре-надолу. Любопитните посетители са малко. Корабчето се пълни с хора в инвалидни колички и придружителите им. В следващите дни ще бъде изключително трудно за тях да се докоснат до гледката, а който е в състояние и да измъкне крак за да почувства материята със стъпало. 5 минути успоредно плаване с тънката оранжева линия. Върху понтона има няколко души. Едновременно с възгласите се различава червената грейка и бялата вееща се коса на Кристо. Ръкопляскания. Златна пътека като в приказка се извива по кея и по малките улички на Монтеизола. Продължава до другите два понтона, които за първи път ще свържат по земя и островчето Сан Паоло. Първият топъл и слънчев ден след проливните дъждове. Не се знае точно кога ще бъде откриването. Отново се очаква дъжд. Езерото е спокойно, тъмно и дълбоко. Оставям краката ми да ме водят, боси. Тук, от другата страна е още по-тихо. Затварям очи. Прегърната съм от спокойствието на гората, безмълвната вода и прелъстяващия жасмин. Плясък от лебеди и патици. Измъкват се на кейовете в мига, в който се оголят от човешко присъствие и се впускат като хрътки по следите им. Не се страхуват. Държат те да са активната страна в общуването. На другия бряг, откъм Сарнико рибарите не спират да хвърлят телескопичните си въдици. Слънцето напредва към заник. Не се вижда от планините. Разнася се вестта, че точно в 12 през нощта, ще бъдат отворени понтоните. Обратно на сушата. Броят на хората се увеличава в очакване да преминат първи по плаващите платформи. Последвалият изобилен дъжд все още не разколебава никого. Пет минути преди полунощ се разбира, че Opera dell’ arte на Christo and Jeanne-Claude ще започне рано сутринта.

В следващите дни в ума ми се върти само една дума – Вавилон. Аз съм част от него. Различни култури, езици, манталитет, но всички те обединени от предизвикателството да прекосят водата по повърхността ѝ и да извървят своето Camino в мълчание или неподправена радост, споделени с околните спътници. Вавилон не в смисъла на Божия врата, а стълпотворение от многообразие. Ходене по вода – не в смисъла на Исус, а като постижение на човешкото намерение и осъществяване.

Месец преди това отново ходя по вода, върху друг понтон. Мостът, който свързва Белене с остров Персин. Там се съпреживява мъка, печал и насилие над индивида. Тук – въодушевлението от свързването между човеците.

Гарда – съседното, на изток и най-голямото езеро от 5-те в подножието на Алпите. Планини, светлосиня вода, крайбрежен живописен път. В този момент красотата му избледнява без притегателната сила на златисто-оранжевите геометрични линии върху Изео. Достатъчно е, за да се разбере замисъла на Кристо и Жан-Клод – силата на човека като фактор стоящ между земята и небето и следите, които оставя като отражения върху тях.

Съпътстващите проекта изложби са по пътя за Изео, в близост до „кейовете“ и в Бреша. Първата е на фотографа Волфганг Уолц. Той следва артиста Christo and Jeanne-Claude от 1971 год. Фотографиите му са подредени в павилион, който представлява стъклен куб вдаден в езерото с изглед към Плаващите кейове. Другата изложба, в музея Santa Giulia, Brescia обхваща големите му проекти с макети и рисунки.

Три години по-рано гледам подобна негова (на твореца Жан-Клод & Кристо) изложба в Оберхаузен, Германия. В утробата на големия въздушен пакет, който се извисява като бяла катедрала без икони, зрителят-участник естествено стига до съкровените си мисли. В слънчевото екстровертно Изео зрителят-пешеходец преживява отново и отново себе си и спътниците си в радост и екстаз.

Витрините на Бергамо също отдават почит на Кристо и Жан-Клод. Повечето от тях са подредили стоки и манекени опаковани в жълто-оранжева прозрачна материя.

Кристо обединява хората, чувам. Едър мъж леко залита върху мен клатейки се с моряшка походка върху понтона и се извинява с „Чудо, чудо“ на всички езици, които знае. Няколко дечица край мен писукат и правят цигански колела. Срещам приятели и познати с обувки в ръце. Поклащат се леко заради „понтонната“ походка, но и заради еуфорията, която ги обзема. За първи път съм част от един съвременен, добронамерен и благодарен световен Вавилон. Съпричастна съм, не защото Кристо е българин, а защото е гражданин на света с твърд български акцент, както казват американските журналисти.

Разговарям със Cyril (Кирил), сина на Жан-Клод и Кристо. Обикновено пише по една поема за проектите на родителите си. Преди да съм го попитала ми казва заглавието – „Одеянията на изтичащото време“.

Отново Вавилон, огромна тълпа чака последния влак, за да се придвижи към паркингите. Изморени, но щастливи лица, вежливи усмивки. Ръце, които докосват екраните на мобилните за да прегледат снимките от изтеклото оранжево-синьо време.

Вървя към колата. Пътят ми се пресича от настоятелен жасминов мирис. Откъсвам няколко цвята и ги забождам в косата си. Така. Заради втечненото време и признанието в любов.

Бисера Виденова е родена в София. Консултант по класически Фън Шуй. Публикувала е проза и есета в електронните издания „Webcafe“ и „Indymedia“, а също и в списание „Следва“. В сп. „Море“ и „Страница“ има публикувана поезия.

Коментари (2)

- 06-07-2016|Илиана Франклин, Медияфрейм

Изключителен творчески талант с изтънчено писателско перо, уникален езиков стил и задъхващо провокиращ ритъм. Езикът на Бисера е съвършено овладян инструмент рисуващ многопластови картини, в които се преплитат вселени и измерения надхвърлящи ежедневните човешки понятия. Разтърсващо приятна, интелектуално стимулираща литература, която с удоволствие препоръчвам ни всички обичащи културните разговори.

- 14-07-2016|Стоян Гяуров

От Изео до Въча

Инсталация, експозиция, уникална конструкция, авангардно изкуство, оранжево изкуство – това са някои от определенията, с които медиите се опитаха да обхванат „Плаващите кейове“ на Кристо. Както забелязвате – все термини от речника на художествения апарат. Но изкуство ли е това, с което Кристо зарадва света (особено италианците и българите) в езерото Изео, как въобще трябва да го наречем, а следователно и мислим, и изобщо не е ли това чисто терминологически проблем?

Допреди нетолкова много години тези въпроси биха станали повод за дискусия, каквато днес изглежда невъзможна, нещо повече – може би излишна. Оказа се обаче, че дискусията вече тече, поне във форума на „24 часа“, където попаднах на следните наблюдения: „Не се е сетил още нашенският Остап Бендер да боядисва пръдня и да продава, продава…/Бах ти и „развей-прах“ „изкуството“, бах ти всяко шарлатанство!/ В язовир Въча има от години подобни изпълнения“. Тези трима ценители очевидно са на мнение, че това на нашенеца от Америка не е изкуство. И те срещат подкрепа от доста авторитетна инстанция.

В новата си книга „Културата и смъртта на Бог“ (Terry Eagleton, „Culture and the Death of God“) Тери Игълтън пише: „Постмодернизмът, с прословутата си липса на емоционалност, е постнуминозен. В известен смисъл той е и постестетически, тъй като естетизацията на ежедневния живот е достигнала точката, от която се подкопава самата идея за онова особено явление, известно като изкуство. Разтегната прекалено много, категорията на естетическото анулира самата себе си“. С други думи, красивото не е изчезнало, то просто е сменило адреса си. Въпросът тогава е: може ли изкуството да мине без естетическото? И още: дали работите на Кристо не са прекалено красиви, за да бъдат наречени изкуство? Въча хвърля ръкавицата на Изео.

Предпоследната лента на Крап

Автор(и): Александър Кьосев

„Последната лента на Крап“ на Самюъл Бекет

Настоящият текст беше първо написан като писмо до режисьора Димитър Гочев, а после публикуван във в. „Култура“. Нямам идея дали Гочев го използва при постановката си на „Крап“, но в интерес на документалната и екзистенциалната истина реших да публикувам началото и края на писмото; самият текст, приведен по-долу, се намира в средата, заобиколен от епистоларната рамка. Ето я и нея:

Скъпи Митко,

Седнах най-накрая да си изпълня обещанието и да ти напиша два-три реда за „Последната лента на Крап“ на Бекет. Взех от библиотеката Бекет да си го припомня – бях чел някои неща в студентските години, а пък, както знаеш, в определени години българската театрална сцена не го поставяше много-много…

А ето и края на писмото:

Това измъдрих. Честно казано, не съм чел никаква специална литература около Бекет и нямам представа до каква степен то съвпада или не съвпада, повтаря или не повтаря налични вече тълкувания. Ако не ти върши работа, моля да ме извиниш.

Надявам се не след много време да се видим на морето и там твоите зъби да са оздравели, за да можем да пием, да се напием и да изпеем песента на Крап, че животът преваля. Специални поздрави на Алмут – жалко, че ролята е мъжка и не може да я играе тя (а дали наистина не може?).

Поздрави моралния Чивиков, ако го видиш. На Сашовците и Невените аз се обаждам.

Гъотинген, ٢ юли ١٩٩٢

„Последната лента на Крап“ пародира – и в някакъв смисъл напълно разбива – жанра на „равносметката на един живот“, разпространен къде ли не в литературата и драматургията на последните два века. Въпросният жанр предполага сигурна гледна точка, в която най-накрая се явява истината на този живот, която е точката на откровението и в която – както при осъдените на смърт (като че ли някой от тях може да разкаже), блясва визията на целия живот с всичките му „звездни мигове“ и „падения“. Мигът на равносметката е онази окончателна, привилегирована гледна точка, от която тази цялост най-накрая може да се разкаже, да се оцени (казано отново с езика на самата пиеса, мигът, в който може да се „отдели зърното от плявата“). След подобна равносметка героят или се самоубива (с варианти от Ема Бовари до Мартин Идън), или се преражда (вариант – оженва се) и живее прероден и щастлив до края на дните си (например „Възкресение“). Така „равносметката“ създава „окончателния разказ“ за един живот и му осигурява ясен и определен смисъл и ясна и определена ценност – след равносметката времето на съществуване на героите започва да тече по принципно различен начин.

Жанрът на равносметката не е просто жанр, а начин, по който човек обикновено мисли за себе си и строи автобиографични сюжети – създава си собствена митология, в която има „върхове“ и „падения“, „загубване в тъмен лес“, както казва Данте, откровение и просветление. Този жанр е фундаментална структура на човешкото самосъзнание, начин, по който човекът създава йерархии в собствения си хаос, биографично-наративна стратегия, чрез която успява да се само-владее – и в положителния, и в отрицателния смисъл на думата „владее“. При Бекет тази основна разказвателна стратегия напълно се разпада, тя се разпада от собствената си противоречивост и абсурдност. Гледната точка на „правещия равносметка Крап“ не е уникална, единствена и всевиждаща – той прослушва лента, в която същият този Крап, значително по-млад, вече прави една равносметка, говори за „просветления“, за това, че „никога няма да забрави този миг“; равносметките се наслагват една върху друга. Гледните им точки губят своята окончателност и привилегированост; става ясно, че самият акт на равносметката може да се повтаря произволно често и че „особеният“ момент прозрение на равносметката няма нищо особено в себе си и по тази причина не може да разкрие никакви окончателни истини; всяка равносметка разкрива по най-ситуативен начин „смисъла“ на целия живот и различните равносметки могат да разкрият най-различни и несъвместими истини. Ретроспективният разказ за смисъла на живота се умножава в безброй възможни разкази, всеки задаващ своя перспектива. От гледна точка на късната равносметка на стария Крап равносметката на 38-годишния е идиотска и срамна; по същия начин 38-годишният Крап се отнася към по-младите си години (а от своя страна зрителят вижда, че старият Крап с мазните си и изтъркани дрехи, с безсмисленото си пиянство, с омразата, която изпитва към по-младия Крап, с цялата си старческа изкуфялост и склеротична автоматизираност е не по-малко идиотски, срамен и отвратителен).

Освен това „равносметката“ предполага някакъв особен взрив на паметта, която възражда автентичността на целия живот – тя е именно визия, непосредствено прозрение в това, което е било. Сюжетната ситуация „Крап, слушащ (и недочуващ добре) магнетофонни записи на своя собствен живот“, унищожава идеята не само за подобна цялостна „визия“ в миналото, но и нещо много по-атомарно – идеята за „спомена“, който се поражда от само себе си, за автентичната произволност на спомнянето, позволяващо на миналото сякаш да „избликне“ в цялата си безкрайна конкретност и сложност (Прустова проблематика – звукът на чаената лъжичка и вкусът на една бисквита за чай пораждат мрежа от неуловими и неназовими сетивни и смислови нишки, от които е било изтъкано детството). У Крап не само няма такава произволност и случайност на спомнянето – той е превърнал спомнянето в част от своя дневен режим (непрекъснато наблюдаване на масивния му сребърен часовник на фона на абсурдното разпадане на всяка темпоралност); извиква спомените си волево и дори си е създал цяла система от инструменти за спомняне – магнетофон, ленти, каталог, речник и пр. В известен смисъл той е бюрократизирал спомнянето, включил го е в подредени структури на времето и на инструменталния свят, т. е. опитал се е да го дисциплинира чрез апарати и технически похвати – и се проваля, разбира се. Защото светът на посредниците носи своя собствена застрашителна логика (или хаос) – магнетофонът може да се развали, лентите – да се изгубят, да се повредят, да се подправят, да се продадат (както Крап, изглежда, вече е направил), да се объркат безвъзвратно или да се увеличават до количество, което вече става напълно необозримо. Освен това тези технически посредници вмъкват в „спомена“ една напълно абсурдна телесна активност – мъкнене на магнетофон и ролки, ровене в каталози, подреждане на кутии и ролки, пускане и спиране, превъртане напред и превъртане назад, т. е. абсурдна „склададжийска“ дейност, която непрекъснато се намесва (и зрителят е свидетел на това) в опитите за „оживяване на миналото“ и за „равносметка“ и която им придава нюанса на своята идиотска предметна манипулативност. (Струва ми се, че точно това би могло да бъде използвано като много добър сценичен ефект – гротесково преувеличени звуци от манипулацията с магнетофона и от превъртането на ролките, хиперболизирано или деформирано „склададжийско“ начало.) Освен това „посредниците“, които въвежда Бекет, са част от атмосферата на 50-те години – магнетофони, ролки и пр. Един „днешен“ Крап (и без това действието се развива „в бъдещето“) би могъл да използва някакви по-модерни „патерици“ на паметта-компютри, бази данни и пр.; дали нещо подобно не би могло да се включи като сценографски ефект – например компютърни звуци или нещо подобно?

Въпреки цялата машинария в осигуряване на пренасянето на миналото обаче всъщност то се губи – разпада се на фрагменти, които и за самия Крап вече са неразбираеми: има неща, които той не може да свърже с нищо, те са неми, херметични парчета; има думи, които 38-годишният Крап е знаел и употребявал, а старият вече трябва да търси в речник. „Автентичните“ записи са се превърнали и за самия него в йероглифи.

Така след разпадането на „непосредствеността и автентичността на спомена“ онова, което прави Крап, е не толкова „равносметка“, колкото обсесия-консумация на миналото. Крап консумира всекидневно собственото си минало така, както невъздържано яде банани и пие (и какъвто невъздържано съсипващ сексуален живот е имал, както става ясно от неговите разкази). Миналото вече не е смисъл – то е дрога, без която той не може, и това събужда както у самия него, така и у зрителя особено чувство на пресищане и погнуса, понякога дори гняв към тази обсесия. Затова и в телесното поведение на Крап на сцената има нещо от поведението на оглупяващ наркоман – в това отношение двукратното му вцепеняване с неотхапан банан в уста ми се вижда важно и може би могат да се направят паралели между тази почти олигофренична поза на консумация и многократното прослушване на пасажа „сбогуване с любовта“, един духовен банан.

Цялото усилие (преди да се обезсмисли) на Крап е било насочено към запазване на една континуалност, приемственост между минало и настояще. Но именно тази приемственост все повече се е разпадала — по-късните начини на осмисляне на неговия живот са враждебни, почти злобни реплики към предишни осмисляния. Крап иска да консумира своя любовен спомен (точката на пълната му фиксация, точката, в която той смята, че е загубил щастието) без осмислящата го рамка, без екзистенциалния контекст, който е бил важен за 38-годишния. Той яростно отхвърля идеологията на 38-годишния – просто за да му докаже, че може и да пее, пее напук; всякакви прозрения на предишния Крап му се виждат идиотски; той иска да консумира сетивната материя на миналото (вода, люшкане, голо женско тяло, очи процепи, тръстики и прочие), а не неговия смисъл; онова, което 38-годишният си е мислил, преживявал, строял като фантазии постройки, той вече почти го мрази. Разбираемостта и приемствеността на живота са невъзможни, защото отделните му „периоди“ се мразят и са херметично затворени един за друг в своите враждебни екзистенциални смиели – всеки следващ Крап смята, че предишните са глупаци и се срамува от себе си. Единственото, което се е запазило от същия човек, са такива безсмислени детайли като страстта му да яде банани, да пие, да чука, да се записва и да се прослушва, да си записва мислите върху пликове за писма, които после да къса… Единственото осъществено учене е това, че той хвърля втората кора от банана не на пода (първата го е подхлъзнала), а в ъгъла, т. е. онова, което се запазва, което има континуалност, е точно безсмислието, онова, от което той непрекъснато се мъчи да се освободи. Всичко останало е накъсано и фрагментаризирано до пълна неразбираемост: спирането и пускането на магнетофона, разказите, започващи отникъде и завършващи никъде, без да са постигнали някаква смислова цялост, разкъсвани поради злостния произвол на слушащия — спирането и пускането на неразбираеми фрагменти е демонстрация на това.

Консумацията на миналото разрушава не само неговата автентичност, но и автентичността на настоящия момент – той е изпълнен с приготовления за записи, с пусканици и спираници на магнетофон, с техническото обслужване и неговите проблеми. Настоящият момент не пребивава в автентичното „себе си“ — и няма да може да произведе никакъв спомен. Той се старае да се хербаризира за някакво бъдеще, което може би ще бъде също така враждебно и насилствено към него както досега. Крап се самоподготвя за музейна консумация, но бъдещето ще консумира от тази консерва далеч не това, което той сега смята за важно.

На фона на цялото това саморазрушаване на смисъл, разказ и комуникация като прекрасен контрапункт прозвучава неразбираемият отломък, който Край непрекъснато консумира (или това е просто обсесия?) — той е възхитително парче от неразбираем живот, което обаче събужда цялата копнежност на читателя (зрителя). Изведнъж се оказва, че читателят е също такъв консуматор на подобни „точки на възможно щастие“, че и той – също като Крап – за момент фокусира в този момент напълно безсмислените си надежди по цялост, смисъл и единство на живота. В този смисъл се оказва, че поместването на действието в бъдещето има и друг смисъл – бъдещето е точката, в която ще дойде собствената старост на наблюдаващия, той наблюдава себе си на сцената с омазнен елек, старческа походка и банан в устата. И нелепата песничка, която пияният старец Крап пее напук на 38-годишния Крап, също придобива друг смисъл – тя просто отново напомня, че отвъд всяка релативност на времето, отвъд невъзможността за биография, разказ за живота и цялостен смисъл има и едно протичане на времето, което се движи към край и безвъзвратност. Така пиесата не позволява на читателя (зрителя, наблюдателя) да има привилегирована позиция, от чиято сигурна дистанция да наблюдава оглупяващия старец Крап, а му показва, че в определен смисъл самият той е Крап. И че през цялото време пиесата е пяла неговата песен.

Александър Кьсев, „Индигото на Гьоте“,

Изд. „Фигура“, 2008, стр. 48–55

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

От Брекзит към Тръмп?

Автор(и): Джонатан Фрийдланд

Вероятно напълно подходящо за мрачната атмосфера от следизборния ден, първият международен гост в новата, пост-Брекзит-Великобритания беше Доналд Тръмп. Рано сутринта на 24 юни, частният джет на вероятния президентски кандидат кацна на летището в Глазгоу, Шотландия, откъдето се прехвърли на друг частен хеликоптер, който го пренесе до мястото на празненството за откриването на игрището за голф Trump Turnberry. Там той приветства „голямата победа“, спечелена току-що от хората, които бяха водили кампанията за напускане на Европейския съюз.

Те, каза той, са упражнили „свещеното си право“ на независимост, като са иззели обратно контрола над икономиката и границите си. Естествено, след това той прехвърли разговора върху самия себе си и кандидатурата си за президентството на САЩ. „Мисля, че хората наистина виждат тук голяма прилика“, каза той. „Много хора говорят за това“.

Тръмп имаше право, дори и ако беше направил грешката да поднесе приветствията си в Шотландия – чиито избиратели бяха се произнесли категорично, с мнозинство от 62 срещу 38 процента, за оставане в Европейския съюз. (Един факт, който между другото означава, че е твърде вероятно шотландците да повторят в скоро време собствения си референдум по въпроса дали да останат в, или да напуснат Обединеното кралство. Те очевидно ценят толкова високо членството си в Европейския съюз, че най-вероятно този път ще гласуват за отделяне от ОК – което по същество означава да предпочетат един съюз пред друг).

Хората действително дискутираха начините, по които зашеметяващият развой на Брекзита може би ще послужи като предзнаменование за решението, пред което ще бъдат изправени американците през ноември, ако и не точно във веселяшкия дух, на който може би се надява Тръмп. Сред левите британски среди [British progressives] през последно време се носи следната мрачна салонна шега: ако трябваше да изберете едното зло, за да избегнете другото, то кое бихте предпочели – Брекзит или президент Тръмп? Но двата феномена са свързани по далеч по-дълбоки начини от това, че загрижват силно либералите. Тръмп казва, че както Брекзитът, така и неговият собствен успех били свидетелство за решението на избирателите „да отхвърлят днешното управление на глобалните елити“ – и тези думи указват две от множеството възможни връзки.

Нека да разгледаме [статистическите профили на] хората, които са гласували за Брекзита. Най-силният предсказващ фактор е образованието. Хората с университетско образование са гласували предимно за оставане [в ЕС]; онези, които са минали само през британския еквивалент на средно образование или по-малко, са искали напускане. Подобно на това, младите хора са гласували за оставане – 75 процента от осемнадесет-до-двадесет-и-четири-годишните, според едно от изследванията – докато възрастните непреклонно са се насочвали към изхода. Но това поколенческо разделение си има и образователна страна. Нека си припомним, че до неотдавна само 7 процента от британците са посещавали колежи. Днес тази цифра е близо до 50 процента. Казано без заобикалки, в ОК възрастните и по-слабо образованите са две до голяма степен припокриващи се категории. Този факт заковава едно разделение, което изглежда притежава свой плашещо-огледален образ из целите САЩ. Възрастните и слабо образованите представляват преобладаващата маса сред онези 14 милиона избиратели, които подкрепиха Тръмп в предварителните кръгове – един факт, увековечен в добре известното му заявление „Обичам зле образованите хора“ – докато младите, особено онези със скорошни университетски дипломи, масово са се наредили зад Барни Сандърс. Поне в това отношение Тръмп и Сандърс са нещо като „напускане“ и „оставане“ в човешка форма – ако и с нюйоркски акцент.

Разбира се, голяма част от всичко това в края на краищата се свежда до някакъв вид класа. „Напускащите“ се откриваха – ако и не само – най-вече сред хората, които са бедни, или защото са без работа, или работят на някое от презрително обозначаваните като „осрани“ работни места: отговаряне на телефони в кол-центрове или подреждане на рафтове в складове, обвързани от несигурни договори за „заетост-от-нула-часа“[215], без каквито и да било осигуровки. Те живеят предимно в малки градчета, а не толкова в по-космополитни, големи градове – често в сенките на порутени бивши фабрики или затворени мини, по овехтели, ако ли не буквално негодни за живеене места. Това е изоставената Англия, която е точно копие на онези места от американския ръждив пояс[216], които се подреждат зад Тръмп.

Това икономическо разделение е толкова силно, че референдумът започна да прилича на класова война, която разцепи Англия (и Уелс) по средата. Както е казал на репортер от Guardian един от хората, гласували за напускане – в очукан квартал на десет минути от обновения Манчестър: „Ако имате пари, гласувате за оставане. Ако нямате пари, гласувате за напускане“.

Казано по друг начин, Оставането и Напускането представляват сблъсък между печелещите и губещите от глобализацията. Онези, които свързват прехода към глобална икономика със скъпи магазини за деликатеси, оживена бар-сцена и възможности за кариера в чужбина, гласуват за оставане. Подредени насреща им, сред другите, са хората, чиито квартали са били също толкова променени от глобализацията, но по начини, които те оплакват. И тази мъка е свързана отчасти с изнасянето в чужбина и загубата на работни места. Но в същността си тя се върти около въпроса за имиграцията.

Което е именно точката, в която паралелите между Брекзита и Тръмп стават дори още по-остри. Защото кампанията, която приключи миналия четвъртък, често изглеждаше така, сякаш тук се провежда референдум не върху Европа, а върху имиграцията. Лагерът на Оставащите желаеше фокусът да бъде върху икономиката; те провеждаха нещо, което опонентите им наричаха „Проект Страх“, с предупреждения към избирателите за катастрофалните икономически щети – опасността от едно „изгубено десетилетие“, както го формулира премиер-министърът Дейвид Камерън – която с неизбежност ще последва британското напускане. (В пълно съгласие с това, паричните пазари не изгубиха нито миг, преди да подкрепят твърденията на Оставащите: паундът се срути, кредитният рейтинг на Великобритания беше понижен, а от стойността на акциите в глобален план бяха изличени около 2 билиона долара). Напускащите пък предпочитаха да подминат портмонетата на избирателите и вместо това да се обръщат към инстинктите им, като блъскаха по емоционалната тема за имиграцията – и в края на краищата успяха да пробият.

Аргументите им бяха изкусително прости. Членството в ЕС изисква от всяка държава да приеме свободното движение на хора между страните-членки на ЕС. А следователно единственият начин да се удържат стотиците хиляди граждани на ЕС, идещи в ОК, е да се излезе от ЕС. Само по този начин, според думите на мощния и определящ за Напускащите лозунг, било възможно „отново да получим контрол“. Разбира се, има и разлики: Напускащите не изказаха открито желание да държат извън страната мюсюлманите, както го прави Доналд Тръмп. Но „да се получи отново контрол“ е за Брекзита същото, което е за Тръмп „да се издигне стена“: формулирано с няколко думи обещание, което черпи енергия от кипящия гейзер на анти-имигрантските настроения.

Отново и отново, Оставащите се опитваха да отговорят с факти и свидетелства, включително и данни, които показват черно на бяло, че имигрантите имат напълно реален принос към британската икономика. Но Напускащите просто ги игнорираха. Действително, всеки път, когато заговореше някаква авторитетна фигура или институция – от президента Обама до Международния валутен фонд, от Организацията за икономическо сътрудничество и развитие до Независимия британски институт за икономически изследвания – за да предложи някакъв трезв, непредубеден анализ на вероятните последици от Брекзита, те биваха отхвърляни като гласове на омразния „елит“ (още една от мантрите на Тръмп). Този подход беше окончателно изчистен когато един от предводителите на Напускащите, Майкъл Гоув – образован в Оксфорд вестникарски колумнист, междувременно превърнат в правителствен министър, обяви, „на хората в тая страна им е писнало от експерти“. И наистина, „експерт“ вече е мръсна дума – толкова по-оцапана, колкото повече експертите предупреждаваха за нестабилността и хаоса, които Брекзитът ще донесе. Една гражданка, говореща по телефона в радио ток шоу, улови точно духа на времето – недоверието, ферментирало в продължение на години – като каза, че вече не слушала никой човек със специални познания. В края на краищата „И Титаник е бил строен от експерти“.

Що се отнася до Тръмп, неговото презрение към елита и авторитетите е съчетано с доста хлъзгав подход към истината. Неуважението на републиканския кандидат към истината е добре документирано: не случайно той е заслужил максималната оценка за „дълъг нос на Пинокио“ на вестник Washington Post. От своя страна водачите на Напускащите обикаляха страната в превозно средство, което се оказа олицетворение на лъжата: един автобус, украсен с надпис, че Великобритания плащала на ЕС по 350 милиона паунда седмично. Тази цифра беше многократно опровергавана от политически опоненти, журналисти и експерти (още преди години Маргарет Тачър е договорила една отстъпка от британския финансов принос към ЕС, така че реалната цифра вероятно е някъде около една трета от това), но напразно. Лозунгът си оставаше изписан на автобуса, заедно с обещанието, че след Брекзита тази ежеседмична златна мина щяла да бъде харчена за скъпата на всички ни Британска национална здравна служба. Още в ранните часове на петъка, Найджъл Фарадж – водачът на Британската партия за независимост, чийто натиск доведе до провеждането на референдума на първо място – призна, че цифрата 350 милиона била „грешка“ и че нямало да има подобно финансиране за болниците и докторите. Но тогава, разбира се, вече беше късно. Избирателите бяха направили избора си.

Във всичко това има достатъчно много уроци за американците, очакващи собствената си среща с националистическия, местнически популизъм през ноември. Те също може и да си мислят, че в страната няма достатъчно много бели, бедни, гневни и изоставени хора, за да се спечелят изборите. Но Брекзитът показва, че когато едно подобно избирателно тяло бъде съчетано с консервативна кауза, която разполага с милиони други, по-силно идеологически мотивирани привърженици, то победата е възможна. Той показва, че враждебността срещу имигрантите, циничното погазване на истината и покровителственото презрение срещу експертното знание може да направи чудеса – толкова силна е омразата срещу всичко, което може да бъде асоциирано с „елита“. А също и че дори великите нации – онези, чиито демократически институции някога са били разглеждани като ориентир за останалия свят – са способни на актове, причиняващи мъчителна и дълготрайна вреда най-вече на самите тях.

Джонатан Фрийдланд е ежеседмичен колумнист за британския Guardian. Освен това е редовен сътрудник на New York Review of Books и представя историческата рубрика на BBC The Long View. През 2014 получава специалната награда за журналистика на името на Джордж Оруел. Автор е на осем книги, сред които шест трилъра, последният от които е The 3rd Woman.

Коментари (2)

- 08-07-2016|Иван Попов

Имало е, има, и ще продължава да има множество основания гражданите на Великобритания да гласуват именно ЗА „Брекзит“.

В сайта на LSE ще намерите една лекция, изнесена още през септември 2015 г. именно на тази тема: „The Future of Britain and Europe“ – от професорите Simon Hix и Craig Calhoun. Вътре се разглежда и въпросът за разликите в ценностите (между UK и останалите страни-членки), и за разликите в икономическите модели (включително и по-слабата външно-търговска зависимост на икономиката на UK) – всичко това са трайни фактори. Към тях, като се добавят и някои други фактори, които в момента изглеждат конюнктурни (но може да се окажат също трайни!), и резултатът от референдума престава да изглежда „шокиращ“.

- 08-07-2016|Златко

Имайки предвид световната конкуренция – не само икономическа, културна и политическа – но и такава за власт, за влияние, за определяне на развойните насоки на човечеството (в която основните играчи поне за момента са трима – САЩ, Китай и ЕС) – ми се струва силно утопична представата за КОЯТО И ДА Е отделна страна (с изключение на двамата гиганти САЩ и Китай) като единица, която би могла да се бори за, нека го наречем възможно най-общо, „себеутвърждаване“ извън рамките на някой над-държавен съюз (каквито, не се съмнявам, по-близкото или по-далечно бъдеще вероятно ще започне да предлага в значително повече от сегашната, единствена вариация, форми). Мисленето от вида „винаги сме се оправяли сами, ще се оправим сами и занапред“ е според мен лекомислена заблуда, която черпи мотивацията си от остарели и лишени от бъдеще разбирания (политически, културни, научни, всякакви).

Прочее, да поживеем, да видим…

Да се изучава цялата технология на българския Холокост,

изселванията, стигмата, лагерите

Автор(и): Юлиана Методиева, Соломон Бали,

Рафаел Чичек

Господа, при откриването на Паметника, посветен на българската еврейска общност, спасена през Втората световна война в София, чухме като че две различни речи – едната на българския президент Росен Плевнелиев и тази на Реувен Ривлин, президент на Израел. Какво според вас се крие в тези две различни послания?

Соломон Бали: Идеята е замислена още през 2012 година в рамките на честванията на 70-годишнината от спасяването на евреите в България. Правителствата вземат решение за поставяне на два идентични паметника – в Тел Авив и в София.

Рафаел Чичек: Още тогава станаха ясни намеренията на управляващите и на онези, които съставяха инициативния комитет за честванията под ръководството на Румяна Бъчварова, тогавашен началник на кабинета на Бойко Борисов. А тези намерения са образец на политизиране на историята. От друга страна, вижда се дълбокото неудобство, което властта изпитва спрямо трагичните събития от март-април 1943 година. Това личи още от текста на Мемориалната плоча, положена през 2012 година в градинката на Народното събрание. Този текст бе повторен сега, при освещаването на Паметника.

Говорите за текста на плочата: „Оценявайки обективно историческите събития, днес не може да се оспорва фактът, че 11 343 евреи са депортирани от Северна Гърция и Кралство Югославия, които тогава са под германска юрисдикция.“ Същите думи бяха повторени онзи ден и от президента Плевнелиев.

Рафаел Чичек: Да, Кралство Югославия няма. Във всички европейски и някои български исторически трудове се говори за Вардарска Македония и Беломорска Тракия, тоест, новоприсъединените към Царство България земи! Нееднократно и израелският президент Ривин произнасяше „депортираните евреи от Македония и Тракия“!

Още през 2012 година група историци и правозащитници реагирахме на тази груба фалшификация с „Кралство Югославия“ на мемориала, открит тогава от шефката на Народното събрание г-жа Цецка Цачева. Защо се прави това, според вас?

Рафаел Чичек: Темата за депортациите влезе в политическия дискурс на официална София за Република Македония. Когато заместват „Вардарска Македония“ с „Кралство Югославия“, политиците отнемат правото на днешна Македония да бъде субект на историята. Те повтарят, че вината за депортациите на 11 343 евреи се носи само от Хитлеристка Германия, а нашият интерес е да казваме, че България не е имала юрисдикция над новите земи. Това е дълбоко погрешна интерпретация на българския национален интерес.

Държавата на Цар Борис Трети е депортирала и около 4 (четири) хиляди евреи от Гърция. Защо някакси не става дума за това?

Соломон Бали: С Гърция не са толкова трудни отношенията ни. България традиционно смята Гърция за силен партньор и съсед. Затова и като погледнете през годините на държавни отбелязвания на европейския Холокост, както и на исторически разкази на българския Холокост, ще видите как Гърция изпада от дебата.

През 2012 година тъкмо гръцки еврейски организации написаха писмо до Комитета по правата на човека в ООН, в което изразиха остро несъгласието си България да бъде споменавана само във връзка с ролята ѝ на спасителка на своите евреи…

Соломон Бали: Да, така е. Нека обърнем внимание, че точно вагоните с гръцки евреи от Кавала са преминавали през българските земи по пътя им за Треблинка! Тоест, те са живели две седмици в Дупница, Кюстендил, София и накрая Лом, преди да бъдат натоварени на корабите за Виена и оттам за Треблинка. Викали са от вагоните за помощ, за хляб и вода, през прозорците на влаковете се протягали ръце изнемощели от глад старци, жени и деца. Имало е спасени, това винаги се е знаело. Това са били единични случаи, дело на големи личности! Сред тях такъв е например един доктор Павел Герджиков, както и още много други!

За него говори често американският изследовател и историк на Холокост Стивън Сейдж…

Соломон Бали: Възможно е. Но искам да кажа друго: тези спасители, тези благородни хора никога не са поставяли въпроса за своите „героични“ действия! Не са се смятали и не искат да бъдат смятани за герои. Нещо повече. Те винаги са споделяли чувството на вина, че не са могли да спасят от газовите лагери повече хора.

Рафаел Чичек: Проблемът е много по-дълбок, според мен. Президентът Росен Плевнелиев подчерта в словото си, че българските евреи в края на Втората световна война са станали дори доста повече, отколкото в началото ѝ! Животът тук е бил толкова благоразположен към тях, че те са се размножавали! Ето, това е голямата картина на злото: евреите са мислени като овце, на тях им отнемат правата, отнемат им къщите, забраняват им да работят, каквото са умеели, накрая безропотно са отивали в лагерите, водени от едни лоши хора. Разказите за тях ги лишават от субектност. Някъде да сте чули за еврейска съпротива?

Чувала съм. Не само това, изучавала съм тяхното участие в общия контекст за антифашистка съпротива…

Рафаел Чичек: Една част от тях са били ремсисти, друга – членове на тогавашната комунистическа партия, трети са били част от десни антифашистки групи! За това не се говори. Къде ти, да признаят комунисти за герои! А е важно да се знае, че еврейската съпротива е част от общата европейска история за Втората световна война, при това много важна част!

Може би защото всички се задъхваме от злоупотребите с този факт от страна на БКП в годините на тоталната съветизация на живота у нас. Режимът превърна и Холокост в пропаганда…

Рафаел Чичек: Мисълта ми е, че ни лишават от нашата индивидуалност. Всяко семейство има своята история. Дядовците ни са били част от съпротивата срещу про-нацисткото правителство на Богдан Филов. Не ни дават думата – а сме казали всичко това, и започват да ни говорят, вие сте неблагодарни, вие сте комунистически еди-какво си…Държат се с нас, както по времето, когато е действал Законът за защита на нацията! Не можем ние да разказваме за историята на евреите от българските земи, те ще говорят за това!

Соломон Бали: Затова и дълбоко погрешно е образованието по Холокост. Холокост не е само избиването на евреите. Той включва цяла технология – изселване, лишаване от граждански права, трудови лагери, стигматизации…Всичко това го е имало в България. Да сте чували за пожара в концентрационния лагер край Кайлъка? Колкото десетки евреи са изгорели живи там!

Рафаел Чичек: Да, това са били „прекрасните“ условия, когато сме се размножавали. Ще разкажа за дядо си по бащина линия. Имал е добър бизнес, но след като влиза в сила Законът за защита на нацията, всичко му взимат. Остава на улицата. Самоубива се, не е можел да издържи в какво са го превърнали властите! Или пък да кажа какво се е случило с дядо ми по майчина линия. Той е преминал през 3 лагера. Пребивали са го, влачели са го, вързан на кон, одрала му се е цялата кожа, накрая завършил живота си като пълна развалина!

Соломон Бали: По време на работата ми с проекта на Стивън Спилбърг „Шоа“ през 90 –те години записвах разказите на много еврейски семейства. Нямаше семейство, което да не е загубило едно или две деца! Това са травми за цял живот!

Рафаел Чичек: Президентът Росен Плевнелиев е информиран за историческата истина. Нашата организация Б’ней Б’рит преиздаде книгата с документи на Натан Гринберг, занесохме му я. Излязоха още трудове на български историци, които съдържат също архиви за процесите на действие на Закона за защита на нацията, за тежките последици от държавния антисемитизъм през 1940-1944 година. Нищо! На най-високо държавно равнище се замълчава или отричат тези факти. Това го наричам държавен ревизионизъм!

Соломон Бали: Според последната дефиниция на IHRA, това поведение съставлява същински модерен антисемитизъм!

Рафаел Чичек: Питахте ме защо имаше две паралелни послания за съдбата на евреите през Втората световна война – на израелския президент и на българския. Мисля, че се опитах да отговоря за причините довели до това „двуезичие“. А можеше да бъде друго. Вместо да се пише така комплексирано за Холокост, точно за България разказът може да включва друго. Да съдържа както истинските истории на евреите и техното преследване и депортиране, така и истинските, не митологизирани истории, за българите, които са помагали с риск за себе си, семействата си, и кариерите си. Какво се е случвало в Македония и Беломорска Тракия, как фашисткото правителство на Филов е платило билетите на БДЖ за извозването им до лагерите в Треблинка. Как, от друга страна, в един момент българското общество от старите предели узнава, че хиляди техни роднини са заминали с влаковете на смъртта, и решава да се противопостави на това. В такъв разказ има повече светлина, защото е по-верен до природата на човека. До склонността му да върши зло. После да се въздигне и да започне с добри дела.

Този подход не само, че е по-истински, той и зарежда хората с познание – историята е разказ за човешкото живеене и по време на война. А през войната има и смърт, и етническо преследване, и сватби, и раждане на деца… Впрочем, къде стои Израел в тази проблематика?

Соломон Бали: И двата „официоза“ – „Аарец“, „Джерузалем поуст“ – писаха:

„България твърди, че е спасила евреите си от депортация в трудови лагери и лагери на смъртта, но архивите във Вашингтонския музей на Холокост и в Яд Вашем разказват различна история.“ Тези израелски медии подчертаха най-важното за събитието, свързано с откриването на Паметника за спасението на българските евреи. Именно в техното Спасение и контрастните факти на депортациите от съседна Македония и Тракия се съдържа огромният потенциал на толерантност.

Соломон Бали е член на борда на B’nai B’rith Europe и Ментор на Софийска ложа „Кармел“ 3355 Б’ней Б’рит.

Рафаел Чичек е президент на Софийска ложа „Кармел“ 3355 Б’ней Б’рит.

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Коментари (3)

- 23-07-2016|Минувач

От древни времена се знае, че няма ненаказано добро на тази земя.

- 24-07-2016|TheRock

В името на историческата истина.

Марко Хаим Фридман – организатор на най-кървавият атентат в българската история – взривяването на църквата Света Неделя през 1925 година.

- 27-07-2016|иван каракачанов

Господин Енев, искам да ви напомня, че в списъкът на Ванзеенската Конференция евреите от „Новите земи“ са записани КАТО ЮГОСЛАВСКИ И/ИЛИ ГРЪЦКИ СЪОТВЕТНО! И че през април 42-ра година в Германия е публикувана карта, озаглавена „Дунавското пространство“, на която „Новите Земи“ са обозначени като „Територии под ВРЕМЕННО българско управление“, и това разкритие подпомага разрастването на шумкарското движение! Картата е публикувана в гьобелсовият официоз „Дас Райх“! ОТ текстът следва, че след като териториите са под временно управление, ние нямаме дългорсрочно гарантирана власт над тях, от което следва, че немците имат начини да ни ги вземат при необходимост, от което става ясно, че влиянието ни в тях не е било пълно и сме били със вързани ръце относно евреите там! В Беломорието е имало и значително гръцко и /или гъркоманско население, а в Пиротско-сърбоманско-защо гръцките и/или титовите „партизани“ не се правели опити да спасят това население от лагерите!? Да ви напомня ли, и че спогодбата Клоудилис-Попов, уреждаща статута на тези територии, е била НЕВАЛИДНА ОТ ПРАВНА ГЛЕДНА ТОЧКА-БИЛА Е НЕРАТИФИЦИРАНА, ГРЕШНО ОФОРМЕНА И ПОДПИСАНА ОТ ВТОРОСТЕПЕННИ ДЪРЖАВНИЦИ! Дори Хитлер да бе спечелил войната след пролетта на 43-та и да ни БЕШЕ ДАЛ ТЕЗИ ЗЕМИ, НЯМАШЕ ДА МОЖЕТЕ ДА НИ ОБВИНЯВАТЕ ЗА ПРЕСТЪПЛЕНИЕ, ИЗВЪРШЕНО ПРЕДИ ПРИСЪЕДИНЯВАНЕТО ИМ КЪМ НАС ЗА ПОСТОЯННО! Това е достатъчно, за да се докаже, че сме невинни, но знам, че ще продължите с обвиненията си-все повече става ясно, че Холокостът ще бъде представен КАТО КОЛЕКТИВНО ПРЕСТЪПЛЕНИЕ НА ЕВРОПЕЙСКАТА ЦИВИЛИЗАЦИЯ! Ясно е, че ще ме наречете „конспиролог“ и „нацист“, но трябва да виждаме фактите, а те са:

1. На неутрална Швеция се търси сметка за доставките на Желязна Руда за Германия през ВСВ, а обвинителите на страната знаят, че в противен случай СТРАНАТА Е ЩЯЛА ДА БЪДЕ ОКУПИРАНА, С ВСИЧКИТЕ ПРОИЗТИЧАЩИ ОТ ТОВА НЕГАТИВНИ ПОСЛЕДИЦИ! Освен това именно на този неутралитет се дължи ПРОСПЕРИТЕТТЪТ НА СТРАНАТА-незасегната промишлена база при разрухата на цяла Европа освобождава огромна ниша, в чието запълване участват шведските фабриканти! Шведският неутралитет даде повод на един арабин, живеещ в страната, ДА НАРЕЧЕ ПО ТЕЛЕВИЗИЯТА ШВЕДСКИЯТ НАРОД „МАЛОДУШЕН“, И ТО НА НАЦИОНАЛНИЯТ ПРАЗНИК! АКо обаче шведите бяха окупирани, ЩЯХА ДА ГИ НАРЕКАТ „УБИЙЦИ“, заради не знам колко стотин шведски евреи!

2. Обвиниха Унгария за десетките ѝ хиляди евреи, които са изселени СЛЕД КАТО ДЪРЖАВАТА Е ОКУПИРАНА ОТ ГЕРМАНЦИТЕ ПРЕЗ МАРТ 44-та-това е исторически факт! Както и на джуджето Монако за по-малко от 70 евреи, но не и ислямска Албания с над сто убити евреи!

3. Започнаха да държат сметка и на Швейцария за недопускане на евреи на нейна територия през войната, държане на германски ценности в банките ѝ, оръжеен износ за Германия и сваляне на съюзнически бомбардировачи, отклонили се на нейна територия по време на бомбардировките над Германия! Обаче премълчават, че понеже страната е вносител на храни, през войната е била въведена КУПОННА СИСТЕМА, ЧЕ ШВЕЙЦАРСКИТЕ БАНКИ СА ПОСЛОВИЧНО ИЗВЕСТНИ С БАНКОВАТА ТАЙНА, и ЧЕ В ПЪРВИТЕ ГОДИНИ НА ВОЙНАТА СА БИЛИ СВАЛЯНИ И НЕМСКИ БОМБАРДИРОВАЧИ, ЛЕТЯЩИ НАД НЕЙНА ТЕРИТОРИЯ, ЧЕ СЪЮЗНИЦИТЕ СА ИЗВЪРШВАЛИ БОМБАРДИРОВКИ НАД ШВЕЙЦАРИЯ, ЗА РАЗЛИКА ОТ ГЕРМАНЦИТЕ, ПРИ КОИТО Е ИМАЛО И ЧОВЕШКИ ЖЕРТВИ, И ЧЕ НЕМАЛКА ЧАСТ ОТ СВАЛЕНИТЕ САМОЛЕТИ са ЛЕТЕЛИ, ЗА ДА БОМБАРДИРАТ ГРАЖДАНСКИ ОБЕКТИ И ДА УБИВАТ ЖЕНИ, ДЕЦА И СТАРЦИ, И ЧЕ НА СТРАНАТА СЪСЕДИТЕ Й ИТАЛИЯ И ГЕРМАНИЯ, ГЛАВНИТЕ ДЪРЖАВИ ОТ ОСТА, И ОКУПИРАНАТА И РАЗКЪСАНА ФРАНЦИЯ СА НАЙ-ГОЛЕМИТЕ Й ТЪРГОВСКИ ПОРТНьОРИ! Дори имаха наглостта да кажат, че швейцарската промишленост е била едва ли не ГРЪБНАКЪТ НА НЕМСКАТА ВОЕННА МАШИНА, или поне НЕИН КЛЮЧОВ СТЪЛБ!

4. Еврейски „иследовател“ обвини христианството-религия на НАД ДВА МИЛИАРДА ДУШИ, за Холокостът, заради враждебността на отците на църквата към евреите! Това вече е ОБЯВАВАНЕ НА ВОЙНА НА ЕВРОПЕЙСКАТА ЦИВИЛИЗАЦИЯ-та нали според над 90 % от човечеството тя е ХРИСТИЯНСКА! Обаче още езичници от Древният Рим и съвременна Япония са се отнасяли с ненавист към този етнос, а и ислямът не е просемитски-Мохамед е изкарал евреите за врагове на Ислямът, а в Коранът има сура, според която при идването на краят на света дори камъните и дърветата ще издават криещите се зад тях евреи и ще искат гибелтта им! Йерусалимският мюфтия благославя босненската СС дивизия „Ханджар“ с думите:“Смърт на Тито, приятел на евреите и враг на Мохамед“, а бойците от дивизията са чели пропагандни книги като „Ислямът и евреите“! А освен това и ДВЕТЕ РЕЛИГИИ СА СЪЗДАДЕНИ ОТ ЕВРЕИ-знае се какви са Исус и апостолите му по етнос, но е малко известен факт, че Мохамед Е ЕВРЕИН ПО МАЙЧИНА ЛИНИЯ, което по еврейският закон ЗНАЧИ ЧИСТ ЕВРЕИН, а и любимата му съпруга също е била еврейка! Полседното са твърдения НА ИСЛЯМСКИ БОГОСЛОВИ! Тази противоевропейска кампания е плащана от ръководителите на големите корпорации, значителна част от които са ОТ НЕЕВРОПЕЙСКИ ПРОИЗХОД И НЕ ИЗПОВЯДВАЩИ НИКОЯ ТРАДИЦИОННА ЗА КОНТИНЕТА РЕЛИГИЯ, независимо дали Е ХРИСТИЯНСКА ИЛИ ПРЕДХРИСТИЯНСКА, ТАКА ЧЕ ЗА ТОВА ИМА ЕТНОРЕЛИГИОЗНИ МОТИВИ! И последно, да ви попитам-как можете да публикувате статии на Юлияна Методиева, когато тя преди няколко месеца похвали атентатите в Брюксел!? Когато има наглостта да ни държи сметка за окупационните корпуси в Югославия, убили според НАЙ-ВЪРЛИТЕ ВЕЛИКОСРЪБСКИ ШОВИНИСТИ НЕ ПОВЕЧЕ ОТ 5 хиляди души, докато ЗА НЕЯ Е ТЕМА-ТАБУ ПОЧТИ ВСЯКО ПРАСТЪПЛЕНИЕ, ИЗВЪРШЕНО СРЕЩУ БЪЛГАРСКИЯТ НАРОД!? Ако всички БЪЛГАРИ МИСЛЕХА КАТО ВАС, СЕГА БЪЛГАРИЯ НЯМАШЕ ДА Я ИМА!

За сметка на децата ни

Автор(и): Навид Кермани

Всеки човек, роден в Западна Германия след войната, е живял винаги с идеята за Европа. Той не познава нищо друго освен постоянното човъркане и преправяне на институциите, които са придали политическа форма на проекта на Просвещението – в началото, Европейската общност за въглища и стомана, после Икономическата общност, Съдът за човешки права, Европейският парламент, брюкселската бюрокрация. Но Европа винаги е била реалност; тя не само присъстваше, но и се усилваше, и се разширяваше постоянно. Да, дори и възмутените възклицания по повод Европа бяха част от тази приемственост.

Само преди една година, по време на кризите около дълговете и бежанците, провалът на Европа беше нещо като фантасмагория на леко неапетитни партии – имам предвид не Европа в географския смисъл, а Европа като общност на волите и политически съюз, Европа с нейните ненакърними базисни права, отворени граници, наддържавни институции, общ пазар и, което е най-важно, с правораздаване, стоящо над националните юриспруденции. Но от онзи нещастен петък насам [има се предвид петъкът, в който станаха ясни резултатите от Брекзита, бел. пр.] изглежда не само аз съм обхванат от безпокойството, че нашето поколение, онова на четиридесет-, петдесет- и шестдесетгодишните, може и да проиграе големия, в исторически план почти немислим подарък на европейското единство, и да остави на децата си един континент, на който национализмът празнува щастливото си възкресение.

Разбира се, европейските политици полагат усилия, за да успокояват и придават кураж – в края на краищата това е тяхно задължение. Но и те не могат да игнорират дълбоката легитимационна криза, в която Европа изпадна вследствие на английския избор. Защото в момента вече властва не просто някакво неясно усещане, сега вече една европейска страна доказа, че мнозинството от избирателите отхвърлят Европа в настоящата ѝ форма. Естествено, Европа е традиционно по-близка на другите [европейски] нации; можем ли обаче да бъдем сигурни, че един референдум във Франция, в Германия, в Италия, няма да доведе до същите резултати? А докато продължава това не-допитване до хората, най-силният (а може би и правилен) аргумент на противниците на Европа ще бъде липсващата демократическа легитимност на Европейския съюз. И действително, пред избирателните урни той е губел почти винаги – било то при референдума за Конституцията, народните решения в Швейцария против присъединяване към ЕС, или в последно време в Холандия, по повод присъединителното споразумение между ЕС и Украйна.

Предвидливите политици не се нуждаят от референдуми

Предвидливите политици са напълно в състояние да игнорират резултатите от различните допитвания – нито Конституцията на Германската федерална република, нито Римските договори, нито пък Падането на колене във Варшава са били неща, одобрени чрез някакви всенародни допитвания. Специално Федералната република дължи в немалка степен днешната си демократична нагласа, икономически разцвет и политическо единство на държавници като Теодор Хойс, Конрад Аденауер, Вили Бранд и Хелмут Кол, които са успявали да се издигнат над духа на времето си. Но ако техните визии не биха спечелили, вече по-късно, съгласието на мнозинството, то не бихме били свидетели нито на сегашната ни западна обвързаност, нито на помирението с европейските ни съседи.

По отношение на Европа това не се е удало, поне откак започна да се говори сериозно за политически съюз. Що се отнася до причините, те трябва да бъдат търсени в самото начало на този преход: неуспехът на Европейската конституция, на която не беше направена никаква реклама, за която не се водеше никаква борба, която не беше обяснена и чийто отказ беше приет от множество европейски правителства с такова равнодушие, та човек неволно оставаше с впечатлението, че за тях резултатите от референдумите дори не са били от особена важност – в края на краищата, един функциониращ [политически] Съюз би им отнел правото да налагат вето върху решенията му.

А след като Конституцията беше преоформена под формата на прост договор и от нея изпаднаха важни политически части, Европейският съюз започна да се ориентира към структури, които изобщо не отговаряха на големината и разнообразието му. Или, казано другояче: нито икономическият и политически процес на обединение се намираха в унисон един с друг, нито пък разширяването на Съюза имаше някаква връзка със задълбочаването му. Най-важните постове в Европейския съюз бяха дори съзнателно раздавани на второ- и третостепенни политици – лейди Аштън и др. – които да не могат да се пречкат на работата на големите национални босове. И до днес най-важните решения са запазени за Европейския Съвет, чиито членове правят политиката на целия континент, но се вълнуват от победи единствено на собствените си национални избори.

[…]

Когато дядовците и бабите не желаеха да пускат в къщата си немци

Текстът на Европейската конституция беше изработен от представители на едно поколение, което е изтърпяло на собствения си гръб изстъпленията на национализма или поне, както хората от 68-ма година, е било политически социализирано с поглед, насочен към Втората световна война. Напълно различно е отношението към този текст на моето собствено поколение, което никога не е изживявало необходимостта от Европа като част от собствената си биография: то е до голяма степен способно да оценява трезво изгодите, свързани с Брюксел, вижда и разбира предимствата на съвместните подходи към проблемите на глобализирания свят, но отношението му към Европа си остава чисто инструментално.

Дори и по време на финансовата криза европейските политици продължаваха да аргументират съвсем утилитаристки – и в съгласие с формулата на германската канцлерка, че „ако пропадне Еврото, пропада и Европа“. Но дали Еврото е реалният фундамент, върху който е стъпила Европа? Може и да е вярно, че акциите и износът биха се срутили без общата валута. Но дали ние вярваме в Европа само защото ни убеждава икономическата ѝ полезност? Нищо повече ли няма в нея? Например неща като свобода, еманципация и участие на всички хора в общото дело, независимо от пол, произход, религия или сексуална ориентация?

Като писател аз често гостувам в училища и там почти винаги говоря за Европа. И не казвам, че Европа може да осигури на учениците стажантско място или хубавичка работа. Не посочвам колко удобно е да се пътува без паспорт или да не се налага да се обменят пари. Очевидните предимства на Европа учениците могат да открият и без мен, при това без да си обещават чак толкова много от нея – примерно стажантското място или хубавичката работа. Не говоря и за мира. Това, че Европа е дарила на континента мир, го знаят всички – но никой не би ми повярвал, ако също като изпадналия в паника британски премиер бих започнал да заплашвам, че без Европа отново ще настъпи война. Не разказвам как е било преди, още през собствените ми ученически години, когато по време на посещенията на разменни начала във френска Лотарингия съучениците ми имаха сериозни трудности да намерят френско семейство, при което да отседнат, тъй като френските баби и дядовци не желаеха да допускат германци в къщите си, докато аз – синът на имигранти – бях охотно приеман навсякъде. Това, че някой в днешна Франция би могъл да ги гледа с неприязън, би се сторило на днешните немски ученици нещо много теоретично.

Една най-после европейска Германия

Не, аз просто им казвам: моля, огледайте се. Погледнете как родителите ви идват от всички страни по света, колко различно изглеждате, колко различни имена носите. Огледайте се сред съседите си, погледнете към националния отбор, погледнете към бежанците (и ако днес някой изпитва емпатия към бежанците, то това са учениците, това ми дава голяма сила всеки път). Размислете какво би било, ако Германия отново започне да схваща себе си като общност само на един народ. Или пък Франция. Или Англия. Дали това би отразявало реалността, за която днес говорят десните популисти? И колко от вас не биха принадлежали към нея в такъв случай? А какво да кажем за училищата, в които Германия е отечество само за нищожен брой от децата? Наистина ли вярвате, че всички те биха могли да бъдат прогонени или деградирани до нивото на граждани от втора класа? Или може би ще си тръгнат сами? Накъде, впрочем?

И тогава забелязвам всеки път, как нещо в главите на учениците започва да щрака, как те се оглеждат, как размислят, как задават въпроси или се противопоставят, желаят по-прецизни формулировки. Веднага се оформя разговор, още повече, че културното многообразие на днешните западноевропейски общества е само в началото си. Защото аз питам учениците също и това, дали наистина желаят хомосексуалността да бъде дискриминирана отново и някой да започне да им предписва кого и кога им е разрешено да обичат. Дали биха желали в училище да се занимават единствено с немска литература, обяснявана единствено от германци? Дали мислят, че промяната на климата е измислица, дали мислят за повторно въвеждане на смъртното наказание или биха искали да отменят разделението на властите?

„Но какво общо има това с Европа?“, питат ме тогава учениците. „Това има много общо с Европа“, отговарям аз: просто огледайте програмите на антиевропейските партии, в тях става дума не само за ислям и чужденци, там нещата са насочени директно срещу обществото, в което растете вие, против вашите учители, които са либерално настроени, против вашите кметове, които се застъпват за бежанците, против защитата на климата, против правата на малцинствата, против учебните ви планове, в които немската вина не се прикрива; против самите вас, които сте днешната, една най-после европейска Германия.

Прагматизмът, който е направил Европа неспособна на действие

Да, десните популисти също предъвкват думата свобода, говорят за самоопределение, изискват референдуми. Но те нямат предвид онова, което е имало предвид Просвещението: че свободата винаги означава свобода за различно мислещите, за различно вярващите, различно изглеждащите, а не примерно произвол на мнозинството. Те считат за ненакърнимо достойнството не на всеки човек, а само онова на някои хора. Достойнството на твоя съученик, например? Очевидно не, ако заради цвета на кожата те не го желаят на мястото, където живеят.

Не твърдя, че след посещенията ми учениците запяват колективно „Ода на радостта“. По-скоро е обратното: аз се уча от тях, че не е нужно човек непременно да е преживял войната, за да е осъзнал необходимостта от Европа. Онези 75 процента млади британци, които са гласували против Брекзита, а в Германия вероятно биха били осемдесет или деветдесет, са подкана за повече усилия към самите нас, които ще оставим на децата си Европа – или може би не. Не трябва повече да слушаме онези, които и сега отново полемизират против „големите приказки“, защото самите те просто мислят също толкова на дребно, колкото и Дейвид Камерън.

Той не желаел „да слуша нищо повече за големи визии, конвенции и договори“, казва настоящият председател на Европейския съвет Марк Руте, който е избран единствено в Холандия. Именно това чувахме и след провалената Конституция, и след всяка от поредните кризи: още по-малко Европа, и, за Бога, никакви визии повече! Именно този прагматизъм, който се заглежда единствено към собствените, национални избиратели, е направил Европа неспособна на действие. А онези, който биха желали да отслабят още повече Европа, от страх пред нейните противници, вършат тяхната работа.

[…]

Докато Великобритания все още я има

Европа има нужда от ясна дефиниция, а също и ясни ограничения, на онова, което трябва да предоставя [като направления], и онова, което ще бъде решено много по-добре на нивото на отделните страни, региони, градове. Тя не трябва да се грижи за всичко, но не трябва да оставя без внимание и дреболиите. Тя има нужда от фундамент, на който да може да стъпи следващото поколение. И тогава вече оставете хората да гласуват! Не всеки британец, който е гласувал за Брекзита, е националист, а дори и онези, които в края на краищата са избрали оставането в ЕС, са го направили често с юмруци в джобовете, тъй като на тази Европа – с Дейвид Камерън – опортюнизмът е изписан на челото.

Напротив – един демократичен, справедлив, ефективен и все пак не всесилен Съюз ще спечели всички мнозинства – не веднага и не навсякъде, но със сигурност в страните-основателки и в достатъчно голям брой други страни – дори и в Полша, където от месеци насам стотици хиляди хора излизат по улиците с европейски знамена, за да демонстрират за спасението на собствената си демокрация. А останалите страни ще се присъединят към тях малко по малко, щом само осъзнаят колко много неща им дава общата политика. Именно обвързването с европейския проект е било нещото, което е направило демокрацията в Германия изобщо възможна. Натискът откъм Европа се оказа решаващ при събарянето на диктатурите в южната част на континента – в Испания, Гърция, Португалия. Накрая, възможността за присъединяване към Европа накара източноевропейските държави, а по-късно и онези на Балканите, да проведат демократични реформи. Европа може и в бъдеще да бъде обещание за нещо по-добро.

Да, ще отнеме време да се даде на Европейския съюз една нова, по-стабилна база, а освен това ще има нужда и от спокойствие. От друга страна, в Страсбург, Люксембург и Брюксел вече отдавна е доста ясно как трябва да изглежда една функционираща Европа – в края на краищата там са страдали достатъчно дълго от конструкционните грешки на Лисабонския договор. И ако се побърза с представянето на новия Европейски обществен договор, то в него може би ще може да участва и Великобритания – докато все още я има.

Навид Кермани (род. 1967 г.), е немски писател и хабилитиран ориенталист. От 2003 година насам той живее като писател на свободна професия в Кьолн. За академичната си и писателска работа той е награждаван многократно, за последен път със стипендията на Вила Масимо в Рим. Той притежава немски и ирански паспорт.

Николай Хаджигенов: Законопроектът за борба с тероризма

иска да контролира хората

Автор(и): Юлиана Методиева, Николай Хаджигенов

Николай Хаджигенов е завършил право в НБУ. Работи като съдебен адвокат в областта на наказателното право. Има дела Pro bono в областта на пострадалите от полицейско насилие, включително в Европейския съд по правата на човек в Страсбург. Нарича себе си „блогър и адвокат в опозиция“.

Николай, освен практикуващ адвокат, ти си страхотен гражданин! Беше на протестите през 2013–2014. В социалните мрежи непрекъснато публикуваш гневни въпроси към магистрати и прокуратурата. Участваш в телевизионни предавания и не спестяваш никому от истеблишмънта твоите критични анализи за „стълбата, която води надолу“. Чест гост си и на клуб „Маргиналия“. Откъде имаш тази енергия?

Опитвам се да бъда просто гражданин. За да бъдеш свободен гражданин, трябва непрекъснато да правиш избори, да вземаш решения и по един или друг начин да защитаваш свободата и правата си. Не на всеки се отдава да бъде свободен, за немалко хора е просто невъзможно. За това и е толкова трудно да бъдеш свободен гражданин и толкова безобразно лесно да си роб. От последния не се изисква нищо. Това е и страшното на тоталитарните общества – че при тях, човек може да се устрои и да оцелее физически. Да си гражданин е не просто тежко, уморително е. Ежедневно, всеки от нас трябва да води своите малки битки. Протест за цената билета, тока, дупките и прочие, доколкото оставени сами на себе си и без контрола на гражданското общество правителства тутакси стават тоталитарни режими, изземвайки цялата власт и лишавайки гражданите от правата ѝ.

Като заговорихме за свобода, кажи какво мислиш за внесения наскоро Законопроект за борба с тероризма (ЗБТ).

Този закон трябва да бъде наречен Закон срещу българските граждани.

Защо?

Това, което не успяха да прокарат по време на предишното си управление ГЕРБ с проектозакона за МВР, както и следващите ги правителства, сега се опитват да го пробутат за пореден път под претекст за борба с тероризма. На първо място, идеята, че ще преборим тероризма със закон е силно забавна. Тероризмът често е описван като явление, следствие на определени пороци в управлението или в начина по който се използват религиите/пропагандата. Той всъщност е просто метод за водене на война(бойни действия), съществуващ откакто хората водим войни по между си… На второ място, този мракобесен закон ни изпраща директно в най-грозните дълбини на тоталитаризма. И да, няма да се уморя да повтарям думите на Бенджамин Франклин, че онзи, който е готов заради малко временна сигурност да се лиши от свободата си, не заслужава нито свобода, нито сигурност.

Показателно е, че всяка една от мерките, описани в ЗБТ, е насочена единствено и само срещу българските граждани. Отнемат се само по подозрение и по заповед на МВР всички не само граждански, но и човешки права, като същевременно в т. нар. закон липсва дори легална дефиниция що е тероризъм! Тогава става ясно, че целта на този закон не е борбата с тероризма, доколкото тероризмът и сега е незаконен отвсякъде, или всъщност никога нито едно терористично действие не е било законно, а запазването на властта на всяка цена!

За каква цена говориш?

Цената е нашата свобода! Ни повече, ни по-малко. В Закона за борба с тероризма е видно свръховластяване на силовите структури, действия само по подозрение абсолютно безконтролно и антидемократично. Създава се възможност за тотален контрол и следене на собствените си граждани под най-различни, привидно благовидни, предлози. Всичко това е с една единствена цел – гражданите да бъдат контролирани, дресирани, репресирани, смазани и управлявани на воля! Въвеждането на извънредно положение (военно положение) се извършва на базата на обосновано предположение. Широко използван термин от прокуратурата и МВР, който следва да обясним какво точно означава: Обоснованото предположение имаме, когато органите предполагат или пък са съвсем сигурни, че точно вие сте извършили някое ужасяващо престъпление, но пък нямат и не могат да намерят нито едно доказателство в подкрепа на обоснованото си предположение.

Звучи доста страшно това – гражданите да бъдат контролирани, дресирани, репресирани…

Целият Закон е създаден в най-добрите тоталитарни традиции: Проектът предвижда намеса на въоръжените сили (армията) във вътрешните работи на страната срещу собствените си граждани, като за целта снабдява армията с полицейски правомощия по отношение на нас, гражданите, включително с правото да ни задържа под стража. Дотук нещо звучи ли ви познато или поне малко наподобяващо борбата с тероризма, освен ако, разбира се, не сме всички ние терористи? Да припомня, че всяка една свободна и демократична държава има въведена изрична забрана за действие на армията на собствена територия, именно защото това е начинът по който тоталитарните режими контролират собственият си народ. Справка – Северна Корея. Държавни органи и тези на местно самоуправление, включително кметове и областни управители, ще разработват планове за борба с тероризма на съответно ниво? Това го четох поне три пъти, опитвайки се вдяна какво точно означава, и единственото, което ми хрумна, е, че подобни планове се разработваха по абсолютно същият начин по времето на социализЪма. Собствениците и ползвателите на сгради с обществено ползване са длъжни да предават плановете им на МВР…

Познато е, да…

И още – продължавам нататък. Изисква се да се вземат превантивни мерки, изразяващи се в забрани на следните неща:

- за промяна на местоживеенето без разрешение;

- за напускане на страната без разрешение;

- за посещаване на определени места, райони и обекти;

- за напускане на определено населено място без разрешение;

- за достъп до интернет;

- за притежаване и използване на повече от един телефонен номер;

- за осъществяване на контакт с определени лица;

- периодично явяване в районно управление на МВР и подписване пред полицейски служител;

- отнемане на паспорти или заместващи ги документи и забрана за издаване.

Всяко едно от изброените по-горе точки на чл. 17 е съществувало и прилагало по времето на Хитлер, Сталин и Живков и явно настоящите управляващи не искат да останат по-назад! Въвеждане на извънредно положение при антитерористични операции, базирани основно на обосновано предположение и водени от компетентните органи в чл.26. Предполагам вече знаете как и защо беше проведената акция при която бяха задържани стотина граждани до НДК. Било е суха тренировка от типа „ако мине“.

Реално, всичко това ще се случва единствено и само по заповед на Министъра на вътрешните работи, с която за неопределено време и напълно безконтролно ще се отнемат не само гражданските, но и човешките ни права. Точно както е формулирано в чл. 29.

От прочита на чл. 30 стигаме до същността, че тези правомощия изрично включват: разтурване и прекратяване на митинги, събрания, манифестации, тържества, религиозни и прочие обреди и всякакви други протести.

При въвеждане на извънредно положение всички оператори на електронни услуги предоставят пълен достъп до мрежата или услугите, които предлагат.

В преходните и заключителни разпоредби са скрити, както обикновено, най-мръсните тайни, като създаването на всевъзможни физически и юридически лица с цел поставяне на служителите под прикритие и което не само възстановява ДС в най-силните и години, но и осигурява чудесно прикритие на всички онези незаконни действия извършвани и сега от МВР. Вярвам вече всички сте наясно, че абсолютният провал на МВР и прокуратурата във борбата с престъпността се дължи на факта, че те са в пълна симбиоза, не отличими по нищо друго, освен по униформите.

В Закона за бежанците се предвижда при наличие на обосновано предположение статутът им да бъде разглеждан в рамките на един месец. И това са същите хора, които в рамките на две години не са в състояние да разследват и съберат доказателства за обикновена кражба и настояват да имат тази възможност без ограничения във времето. Естествено, това, че бежанците идват от държави, в които се води война и дори за сегашните шест месеца не могат да съберат нужните си документи, защото там някъде се води война, няма никакво значение. Защото идеята не е това.

В Закона за чужденците се предвижда в тридневен срок от влизането си в страната те да подават писмени заявления в МВР за постоянен адрес, или на адрес пребиваване с всичките си паспортни и други данни, точно както беше по времето на соца. За да знае властта КОЙ, къде, как с кого и прочие. Майната им на законите на Общността, предвиждащи свободна движение на гражданите!

Доста хора и граждански организации изразиха протест срещу тези заложени опасности от репресия…

В Закона за специалните разузнавателни средства (СРС) е скрита най-бруталната промяна, предвиждаща не само подслушване и следене за срок от цели три години, но и изрично уреждаща възможността да НЕ се създават веществени доказателства, т. е. всичката информация ще бъде оперативна, натрупана в досиета и използвана от МВР по свое усмотрение и естествено в услуга на властта, не и на гражданите. Всичко това е див, брутален севернокорейски комунизъм! Нещо повече, всяко едно действие, извършено от Хитлер, Сталин, Живков, Ким, Ердоган, Путин и прочие е напълно законно! Явно това е и целта на управляващите с поредното нормотворческо безумие.

Нека да поговорим и за съда, за прокуратурата. Има ли „червена мафия“ в правосъдната система?

Не съм в състояние да определя цвета на мафията, но и няма смисъл, тъй като у нас мафията си има държава и това вече не е просто лаф. Налице е пълна симбиоза между мафията, властта и правозащитните органи по-известни, като силовите структури МВР и прокуратура. Именно в това се състои и тоталният им неуспех във борбата с престъпността. Слели са се помежду си и вече няма ясно разграничение добри и лоши, всички станаха лоши. Властта, без значение от цвета си, прави всичко възможно да се задържи на власт заради облагите произтичащи от самата власт и безогледно за целта използва всички държавни структури, което и превръща властта в мафия. Власт заради самата власт. Всъщност жалкото подобие на правосъдие у нас се крепи на усилията на отделни съдии да прилагат точно и правилно закона. А най-големите нарушители на закона са правителството, прокуратурата и МВР.

Какво означават думите на един от малкото адекватни членове на ВСС Калин Калпакчиев пред „Дневник“, че „съдебният съвет е източник на непотизъм“? Не са ли твърде силни тези квалификации?

Това е тъжната истина и още един пример за мафия. Благодарение на политическите квоти Висшият съдебен съвет (ВСС) е всичко онова, което не трябва да бъде. Всяка една власт до сега първото нещо което прави е да овладее ВСС. Защото това означава, че може да действа безконтролно, в крайна сметка превърна съдебния съвет в WC. Т. е. безкрайно далеч от смисъла и идеята на съдебен съвет. Калин Калпакчиев е последният мохикан във Висшия съдебен съвет и той няма избор освен да използва тежки думи за да може обществото да осъзнае дълбочината и същността на проблема. И да, ВСС е източник на непотизъм, проводник и понякога източник на корупцията, прояла правосъдната система у нас. Използва се не по предназначение а за политически цели преследват се неудобните и се награждават послушните, което е емблематичен пример за корупция.

Вече две седмици изминаха от уволнението на Лили Маринкова от ефира на БНР. Смяташ ли, че може да се уволни журналист?

Всъщност, това не е просто уволнение на един макар и знаков журналист като Лили Маринкова. Властта уволни свободата на словото!

Кой в българската държава има за свой приоритет свободата на словото? Управляващите? Опозицията? ДПС? Какво, прочее, е демократичното на партиите, ако репресиите над журналистите продължават, както бе в ранната 1995 година? Тогава уволнен беше и днешният генерален директор Ал. Велев, впрочем. Казвам го с горчива ирония, защото заедно учредихме Сдружение Свободно слово…

По един или друг начин властта убива и преследва свободата на словото. От свободата на словото, както и от всяко едно човешко право, интерес имаме само ние, гражданите. То касае пряко всеки един от нас. Без свободни, независими медии, непопадащи под контрола на правителството, не е възможно да имаме нито демокрация, нито правова държава. Не напразно заемаме едно от последните места в света по свобода на словото. Превърнали сме се в копие на Северна Корея и, гледайки назад през изминалите 26 години, с ужас установяваме, че нито една от партиите ни дори не прилича на демократична.

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Чакане и надежда

Автор(и): Александър Кьосев

Опит за мислене заедно с Бекет и Еслин

Тук, на Гьолечица, се появи многократно и в разни варианти едно твърдение: надеждата не е просто субективно психическо състояние на човека, а екзистенциал, фундаментална форма на човешкото съществуване. Чухме различни варианти на известни мисли: човек не преживява времето на своето съществуване по друг начин, освен като „бъдеще в настоящето“ и „dissentio animi“ (Августин), като поредица от протенции (Хусерл), като „забягване напред“, „протягане напред“, проект (Entwurf) (Хайдегер). В тази посока беше и изказването на Николай Михайлов: в отношението на човека към собственото му битие има първична жизнена свежест и виталност, спретнати с доверие в тази виталност. Ще си позволя да перифразирам тази мисъл по вапцаровски: някак си от само себе си, от собствената си бодрост, човек вярва, че следващия миг, че следващите десет минути, че „утре“ „животът ще бъде по-хубав“…

Въпросът е: ако има такъв екзистенциал, то кое ни дава право да му даваме именно името „надежда“? Имената са винаги в отношение с други имена, със смислови ядра, а те с цели речници, разкази, доктрини, идеологии. В този смисъл даването на име не е невинен акт, защото може да придърпа „екзистенциала“ към една доктрина (например християнската) и да го експроприира и монополизира така, че тази доктрина да стане глас и пророк на този екзистенциал. Впрочем пародийната вапцаровска парафраза също би трябвало да ни подсети за това.

Моята теза е, че можем да говорим за подобен екзистенциал само като за празна потенция, като за чисто формална категория. Като чиста форма той е достъпен само чрез абстракция и чрез определени символни техники (за тях ще стане дума по-долу). В реалния емпиричен и исторически живот празният екзистенциал винаги вече е добил някаква конкретна културно-историческа, т. е. изпълнена със съдържание, форма. В случая следвам посоката, в която Гадамер развива и преобразува Хайдегер – „захвърлеността в света“ винаги е някаква конкретна културна захвърленост в определена традиция, която е пред-разсъдък, задаващ нашата страстна отвореност към света. В този смисъл възниква съмнение, че „надежда“ не може да се разглежда като име на празния (мислен като формално трансцендентално условие) темпорален екзистенциал, защото е по-скоро име на една негова историческа и религиозна конкретизация. Ако това твърдение е вярно, то има важни следствия: конкретните културни форми са поместени в историята и могат да изживеят кризи, да се преоформят, да се дезинтегрират и пре-интегрират по нови начини. Което отваря възможността понятието „надежда“ да „остарее“ – да бъде част от една относително минала епоха и да е неотделимо от други нейни реквизити. И като такова – да бъде уязвимо на историческа критика.

* * *

Известно е, че модерността отваря хоризонта на времето към безкрайни темпорални дълбочини и че задава модус на преживяване на времето като ново и младо, че културно валидната форма на колективния екзистенциал е ювенилна, активистка, привилегироваща началото, тръгването, младите сили. За това говорят доминиращите публични метафори на младостта, делото, прогреса, развитието, авангарда, както и роящите се, новоотварящи се хоризонти на времето, за които споменават Козелек и Хабермас – те се отразяват в традиционни периодизации от типа ново, най-ново, най-най-ново време… Това е колективно усещане за определен безкрай на веригата от исторически мигове, който съвсем не е несъвместим с едно есхатологично наследство, трансформирано в утопични картини на светло бъдеще. Впрочем тази културно-историческа форма на темпоекзистенциала на модерността се демонстрира не по-малко и от обратните метафори, говорещи за криза в същата темпорална „вяра“ – това са огледалните образи „залез на Запада“, „здрач на идолите“, „здрач на човечеството“, старост, болест на Европа, „криза на Духа“ и пр.

За да добием усещане за историческата условност, с която се преживява времето, е достатъчен само един рязък контраст. Ще съпоставим този характерен за зрялата модерност ювенилен активизъм като форма на преживяване на „безкрайността на бъдещето“ и отвореността на темпоралните хоризонти с пример от една по-ранна епоха. През 1630 г. английският писател и мислител Томас Браун заключава песимистично: „Светът върви към своя край. Неговата последна и окончателна болест ще го унищожи преди изпълването на 6000-годишния му срок, така както мен – преди 40 години. Вече е твърде късно човек да бъде честолюбив. Големите промени на света са вече отминали и времето, което остава, е твърде късо за нашите планове…“ Както е известно, Реформацията, на която въпросният Браун е сравнително късен наследник, засилва апокалиптичния модус на изживяване на времето: краят е близо, той ще дойде като крадец в нощта, надеждата не е насочена към светския вектор на времето и откриващите се нови и нови хоризонти, а към скорошното трансцендиране, към скока в един друг, истински и идеален свят, в който „надежда“ не значи нищо друго освен „надежда да бъдеш спасен“ в противоположност на отчаянието от това да бъдеш осъден.

Въпреки очевидния контраст между модерния активизъм-прогресизъм и апокалиптичните визии на Реформацията бихме могли да вдигнем по-високо равнището на абстракция и да видим общото: а то е, че и в двата случая културната форма на колективно валидно преживяване на времето е дадена под формата на Голям исторически разказ. В единия случая това е разказът за Свещената история, белязана от Сътворението, грехопадението, инкарнацията, кръстната смърт, Второто пришествие и Страшния съд (след който е възможно спасение на индивидуалната душа, а това именно се изживява като надежда). В другия случая това е разказът за историческите перипетии на колективната (национална, класова) или индивидуалната еманципация, водещ към „светлото бъдеще“. Надеждата е неразкъсваемо свързана с първия от тези разкази. Тя е онова, което се е случило с темпоралния екзистенциал, след като той е бил вкаран в една свещена или приемана за свещена история. Екзистенциалът е получил конкретното си съдържание от есхатологичния хоризонт на тази история и от обещаната от нея финализараща всичко ценност – спасението на индивидуалната душа. Така надеждата е надежда само в своята интегрална свързаност със свещения разказ. Но това означава, че традиционните значения на „надежда“ (за някои те не са просто традиционни, а канонични) са трудно отделими от конкретиката на този разказ и от свързаните с него ритуали и словесни жанрове. В тях повтарящите се значения на „надежда“ могат да бъдат описани приблизително така: тя е доверчивост в Завета, Господното обещание към праведните, но това доверие е неотделимо от усещането за всевиждащия поглед Господен и за безкрайната Божия мощ, въздаваща възмездие, правда и любов. Надеждата осигурява крепкост на съкрушената от житейски неволи душа, но крепкостта е неотделима от упованието в Бога, „моята канара“, както го нарича псалмописецът. Тя е форма на радостно преживяване на времето, но няма ясна граница между ликуващата надеждни молитвата, зова-славослов към Божието всемилосърдие, пропита от увереност, че той „ще чуе гласа ми“ и че няма да забрави кротките, че ще помогне на отчаяните. Надеждата има и социално-морални измерения – тя е вяра в окончателната космическа справедливост, че именно Бог, всевиждащият, всемогъщият и всемилостивият, ще отсъди всички племена и народи, ще възмезди всички праведници и грешници. А последното е неотделимо от личната вяра, че в последна сметка Бог ще „избави душата ми от смърт“ (Псалми, 56:13); вярата в Божията милост и справедливост от своя страна са неотделими от вярата в Божия град и царството Божие.

Освен това в своята вписаност в идеалния образ на християнина, живеещ във вектора на Свещеното време, насочен към Апокалипсиса и Страшния съд, надеждата е трудно различима от другите християнски добродетели – от вярата и любовта. За християнина тя е просто синонимия на основните добродетели — вяра и любов, които са придобили форма на очакване, на индивидуално преживяване на течащото, изтичащото, отиващото към великия си край Време.

Анализирана с друг език обаче, надеждата изглежда значително по-комплексен и объркан феномен, който съединява договора(едновременно обещание и заповед) между Бога и човека с усещането за Божието пронизващо все-присъствие\ тя осигурява идентичност (опората, крепкостта, коефициентът, който пази Аза в радости и отчаяния, във възходи и падения, в главоломността на житейските промени) и едновременно осигурява комуникация с Големия Друг (чуваемостта, размяната на послания) – и всичко това смесено с обещаната отвъд-социална справедливост плюс осигуреното преодоляване на човешката крайност. Така именно в и чрез синтеза на Свещения разказ „надежда“ се оказва синтетичната точка, осигуряваща едновременно модели за авторефлексивно отношение на индивида, за отношение с останалия човешки свят, за отношение с Големия надчовешки Друг и със Закона — всичко това пречупено през модела за позитивно преживяване на времето и човешката крайност.

Така „надежда“ е християнско име, зад което има смислов комплекс, част от речника на Свещения библейски разказ: извън този разказ и речник семантичният комплекс, който носи името, се разпада. Това, разбира се, не означава, че не съществува дума „надежда“ във всички познати ни езици – то просто означава, че надеждата в други култури и религии няма онова водещо идеологическо място и че има други културни конотации. В други култури и религиозни светове речниковата единица „надежда“ няма претенция да бъде единственото име на темпоралния екзистенциал, нито означава едновременно любов и вяра.

През епохата на секуларната модерност религиозният разказ бавно отстъпва в приватните пространства и изживяването на времето обикновено се реализира чрез Големия разказ за еманципацията на Човека, духовна и политическа, която му помага да постигне/изгради себе си – тук понятието Bildung и Гьотевата максима Werde wer du bist! са симптоматични. Подменя се почти целият ред от предишните религиозни конотации, „пълнещи“ човешкото изживяване на времето: вярата в светлото бъдеще се обвързва не със Съд, Справедливост, Милост и Спасение, а със социален инженерен и образователен проект, с вяра във всемогъществото на конструктивния човешки Разум, който създава щастлив съвършен свят и „себе-реализация“ на „същностно човешкото. Общуването с Големия божествен Друг и любовта към него се подменят от визията за „щастливото братство“, свободата и равенството на всички хора. Зовът на индивидуалната молитва се подменя от ликуването в „дружната песен“. Като цяло религиозната форма на надеждата се подменя от утопията, една секуларна форма за преживяване на линейното историческо време. В утопичната форма единствено отношението към смъртта и крайността остават не-регулирани (единствено в определени екстремни утопии се мечтае за безсмъртие, за „възкресение на мъртвите“ и пр.). Онова, което ни интересува обаче от нашето равнище на абстракция, е общото между надеждата и утопията: както твърдят редица мислители, утопията наследява много неща от религиозната надежда – и това е „принципът на надеждата“. Според Блох компенсаторните (породени от потисничество, страдания и липси) мечти и фантазии образи имат онтологичен статут. Те, тези апокалиптични надежди на масите за един Civitas Dei на земята (Блох също ги тълкува като антропологическа даденост), са непосредственият двигател на бъдещето, разбирано като особен модус на едно диалектически самотрансцендиращо се битие (Noch-Nicht-Sein), мислено, разбира се, в позитивни, близки до идеалните категории. Вероятно остатъчният есхатологизъм и представата за „изкупление“ на всички минали обиди, страдания и несправедливости правят от разумната „вяра“ – от „утопията, превръщаща се в наука“ за светлото бъдеще – нещо не по-малко ирационално от религиозната.

* * *

На това място бихме могли да повторим: на определено равнище на абстракция (културната им оформеност като разказ) утопията и надеждата сякаш губят различията си. Тяхната различимост изглежда заплашена от едрата абстракция на един културно-исторически релативизъм. От подобна абстрактна перспектива и двете се оказват уязвими от онова, което преди около 30 години Жан-Франсоа Лиотар беше нарекъл „недоверие“ към Големите разкази. Източникът на това недоверие според Лиотар е в доведеното докрай недоверие на рационалната наука към митическите разкази, но освен това то има и други културно-социални корени. Началото му в края на XIX и зората на XX в. значително изпреварва епистемологическата самокритика, която науката прави на своите наративни основания – като фундаментално преживяване на европейското човечество след Първата и Втората световна война: едновременно криза на надеждата, но и криза на утопиите, т. е. като цялостна криза на Духа, както го нарича Пол Валери. Като културна форма и недоверието има своите конкретизации и е артикулирано в определени съдържателни културни кодове. През XX в. вариантите им са много и се разпростират от културпесимизма, през окопния опит на загубеното поколение и „общността на потресените“ (Паточка) до немислимия предел на Холокоста и неговата чудовищна „възвишеност“. Тук нямам възможност да навлизам в културните детайли на тази колективна историческа форма на преживяване, разпростряло се от Жан-Пол Сартр, Албер Камю и театъра на абсурда до саморазпадането на тоталитарния комунизъм, а с него и на лявата политическа есхатология. Както е известно, всичко това носи днес обобщеното име „загуба на трансцендентност“ – едно от най-страшните неща, които човечеството е преживяло, раждащо постмодерната меланхолия, в която живеем.

Ще се спра все пак на един негов вариант: недоверието като „абсурд“, разбиран тук като абсурден достъп до чистата абстрактност на темпоралния екзистенциал. Разбира се, като човешка културна конструкция „абсурдът“ и „абсурдизмът“ също са преходни и уязвими на критика (даже едва ли вече може да се твърди, че те са „нашата“ съвременна форма на живот). За нас тук „абсурдът“ ще бъде важен само като възможност за историческа критика на идеята, че надеждата е универсален екзистенциал.

Ще използвам интерпретация на Мартин Еслин на прочутата пиеса на Бекет „В очакване на Годо“ (1952) от книгата му „The Theatre of the Absurd“ (Penguin Books, London-New York, 1961, 3 ed., 1968). Нейното доразвиване би трябвало да ни осигури език, чрез който да може да се говори за тези неща. Ще започна с едно по-категорично твърдение, което Еслин не прави пряко: „В очакване на Годо“ е пиеса, която изпразва понятието „надежда“ от традиционните му съдържания и дава възможност на своя зрител/читател за момент да се докосне до преживяването на празния екзистенциал под формата на чакане, което не е надежда.

* * *

Еслин отбелязва, че „божествената“ конотация на името Годо (Godot) е съпроводено от други, доста странни в своето съжителство конотации. На първо място Godot прилича на английската дума God във френски деноминатив, т. е. дори да става дума за очакване на Бога, това е някакъв малък Бог, сякаш чуждестранен и незначителен „Богчо“. Заедно с това името на главния отсъстващ герой напомня според Еслин и на френския прякор на Чарли Чаплин Chariot – отново една интимно-умалителна форма, свързана със спомени за неми комедии и за тяхната скечова техника и куклоподобни персонажи. На трето място той отбелязва, че името притежава и литературни асоциации – негов вариант (Godeau) се появява в пиесата на Балзак „Le Faiseur“, в която по-същия начин един търговец обещава на своите кредитори, че ще се завърне неговият съдружник Годо (Godeau) и ще им плати.

Ако продължим направеното от Еслин, можем да кажем, че още в семантичната структура на името и във възможните му асоциативни обвързвания става дума за блокаж на всички конкретни контексти. Нито един от тях не е достатъчен за интертекстуално дешифриране: името Godot не идва от библейския разказ, нито от Чарли-Чаплиновите комедии, нито от Балзаковата пиеса, то не е нито само възвишено, нито само смешно, нито само нелепо — то напомня за всички тях, но не принадлежи към нито един от техните определени и взаимоизключващи се светове. С това то сигнализира своята а-контекстуалност, своята абсурдна извънисторичност, т. е. това име въвежда друг модус на времеизживяване извън известните разкази. Времето, течащо в Бекетовата пиеса, се самоизключва от известните културнотемпорални форми, с които иначе асоциативно играе. Екстраполирайки, можем да кажем, че Бекет ни е представил под формата на синекдоха тоталното самоизключване от всички известни темпорални контексти. Това самоизключване остава в чист негативен

модус на времето – на зрителя е внушено, че то е „време извън всички истории“. Както ще видим по-долу, това не го превръща в абсолютен, религиозно извънконтекстуален миг, подобен на онзи, в който Бог повикал Авраам, а Авраам отговорил „Тук съм“. Тоест, макар и извън историята, времето на пиесата не е метафизично време на екзистенциалния избор, в който човек е призован от Господ и отговаря на неговия зов (и съответно отпраща своята надежда към неговия божествен обет) – защото, да не забравяме, това Авраамово време също се гради на разказ.

Пиесата тръгва от тази неяснота: не я ясно кой е Годо, какво той е обещал на Естрагон и Владимир, дали въобще нещо им е обещал, доколко определено и отговорно или пък съвсем смътно е обещанието. По този въпрос героите водят спорове помежду си: както посочва Еслин, Владимир помни някакво неясно обещание, а Естрагон нищо не помни и непрекъснато пита своя събеседник, за да се увери, че чака Годо и има смисъл да чака. Усещането за абсурдността на очакването на несигурно обещано пристигане на Годо-Чаплин-Балзак се засилва от момчето – пратеник на Годо, за което не е ясно дали е същото в първото и във второто действие, нито е ясно дали търси именно Естрагон и Владимир и дали ги е виждало преди. По този начин като следствие от абсурдистката де-контекстуализираност на времето идентичността на всички персонажи (и най-вече на обещаващия и очакващите обещанието) са под въпрос: в чакането, протичащо в това абсурдно време, няма ясен „обет“ и „завет“, в него не присъства нищо „крепко“, което да дава опора на героите да бъдат себе си. По тази причина и те са едновременно различни и трудно различими, на места зрителят е склонен да ги смесва.

Най-важното обаче е абсурдистката игра с религиозната идея за спасение. Еслин посочва, че Бекет се е интересувал твърде много от един пасаж в „Изповеди“ на св. Августин, в който се казва:,, Не се отчайвай — един от тях (разбойниците, разпънати на кръстове отляво и отдясно на Христа, б. м., А. К.) беше спасен. Не приемай нищо за дадено – един от тях беше прокълнат и осъден.“ Онова, което е вълнувало Бекет според Еслин, е, че спасението може да зависи от една случайна забележка. Случайността на две-три подхвърлени думи от единия от разбойниците в един миг, владян от произволността на страстите, определя вечността – това, че ще се окажеш библейска овца или библейска коза, ще седнеш отдясно или отляво на Бога. Дали ще бъдеш спасен, или не – завинаги. Еслин посочва, че абсурдът произтича не само от неразбираемостта на божествената милост или присъда, а и от това колко лесно можем да си представим разменимостта на ролите (на разбойниците, на Каин и Авел, на спасения и осъдения и пр.). В последна сметка фаталната реплика на единия разбойник на кръста би могла да произтече от съвсем външни обстоятелства – прекалена болка, гняв, стрес, злобно избухване в момента, т. е. тя би могла при други обстоятелства, в друг момент да бъде и друга. Също така би могла да бъде друга и репликата, спасила втория разбойник. Всеки може да бъде в „обущата на другия“ – пиесата буквализира и инсценира този английски идиом, защото обувките, които стягат Естрагон в първо действие, са му точни във второто (същият ли е героят?, същите ли са обувките?). Когато двамата си мислят, че най-накрая Годо идва, Владимир се радва, а Естрагон тича и вика „Отивам в Ада!“, но зрителят няма и понятие защо единият е спасен (или мисли така), а другият – осъден (или мисли така). В обещанието за спасение и в реципрочната му надежда, заключава Еслин, има твърде много хазарт, те приличат на игра, в която шансовете са фифти-фифти (при това, подсеща ни Еслин, чисто математическата вероятност за спасение намалява: само един от евангелистите – Лука, твърди, че единият разбойник е спасен, другите не правят никаква разлика между двамата разбойници, разпнати до Христа).

Да продължим тези мисли. Бекет е създал „лабораторно време“, в което по странен начин се комбинират слепият случай и Божията милост/присъда — в такава темпоралност от гледна точка на човека Божията присъда по необходимост също става сляпа. Да допуснем, че човек може да различи добро от зло и да избере със свободна воля, но в състояние ли е да различи своя свободен от своя недотам свободен, обусловен от обстоятелствата, избор? Тук не работи възражението, че самият Бог със своето всемогъщество естествено би могъл да различи случайната от не-случайната постъпка на един човек, че той е „над“ и „отвъд“-случайното и че неговите присъди се базират само на „същностни“ избори на „същностния“ човек, в „същностни“ моменти. Причината е, че случайното по дефиниция се дефинира откъм човека, а не откъм Бога, у когото няма случайност. Ако Бог, въпреки обстоятелствата и случайностите, избира спасението или присъдата за конкретния индивид според някакво същностно ядро у него, независещо от обстоятелствата, тогава просто не е необходимо този индивид да прави каквото и да е. Той не знае дали тази или онази негова постъпка са случайни, или не, все едно е дали ги извършва, или не, а Бог е в състояние да проникне в ядрото на неговата душевност и без обвързаните със случайни емпирични обстоятелства постъпки. Което ги прави безсмислени, а с това прави безсмислен и проблема за свободната, извършваща избори и постъпки, воля на човека.

В цялата пиеса „топката е у човека“, който чака някого – дали това е Бог, или не-Бог, така и не се разбира. Това лишава тока на времето от каквито и да е „съдбоносни“ моменти, решаващи за верния и окончателен избор. Дори да допуснем обективна неравномерност на времето и на делението на живота на случайни, обстоятелствено обусловени емпирични моменти и на други, „същностни“ и „метафизични“ „моменти на истинския избор пред лицето на вечността“, то как е способен човекът – едно емпирично и обстоятелствено същество – да ги различи? А ако допуснем другата възможност – че не моментите определят изборите, а самите избори в своето вътрешно качество определят дали става дума за случайни, или за не-случайни актове (например в един от тях реагира частичният и обстоятелствено обвързан човек, а в другия – „цялостният“ човек в отношение с вечните неща), то самият човек остава в неведение по отношение кое кога се е случило: той самият не е в състояние да определи, а и не знае кой от неговите актове на избор ще бъде определен от Божията милост като случаен и кой – като същностен и съответно като вечно значим. А щом само Бог може да извърши това различаване, то не губи ли свободният избор на човека своето основание: не човек избира, а Бог различава „избор“ от „квазиизбор“, т. е. от гледна точка на самия човек всичко отново се превръща в същото „фифти-фифти“.

За европейската християнска традиция „надеждата“ е била свързана с невидими логически нишки с проблема за избора и свободната воля, проблем, който Кант по-късно ще перифразира като „моралната каузалност“. В пиесата на Бекет моралната причинност се е смесила неразличимо с оплетените външни и физически каузални редове, наречени „случай“, „обстоятелства“, „случайност“. С това собствената каузалност на свободата става под въпрос, автономността ѝ се оказва хетерономна и в последна сметка никога не се знае дали изборът е наистина избор… А когато няма свобода на волята и избор, спасението се превръща или в една от многото илюзии, или в милостив произвол на Бога. Това дава основания то, есхатологична крайна точка, превръщаща чакането в надежда, да бъде пародирано и по-нататък в пиесата. Чакането на Естрагон и Владимир не е непременно напрегнато емоционално и духовно състояние (каквото е надеждата) – то еднакво може да се окаже рутинно следване на празно обещание, християнска надежда или нещо, подобно на търговски договор, т. е. божественият обет е неразличим от разнородни емпирични обещания и контракти. Владимир протестира, че те са спазили „своята част от договора“, а Годо го няма… В дневниците си Бекет прави интересна връзка между навика и автоматизма и подобно преживяване на времето: „Животът е навик… Навикът е общият термин за безбройните договори, сключени между безбройните субекти, които конституират индивида, и техните безбройни корелативни обекти.“ Чакането е форма на договор с нищото, който автоматично продължаваме да следваме – по силата на навика, не на самото чакане…

В последна сметка хванати в тези неизречени логически капани, героите не извършват нищо, никакви избори, никакви активности – те просто чакат. Тяхното чакане е под знака на максима, която Еслин цитира: God loves us dearly with some exception for reasons unknown „Господ ни обича искрено – с някои изключения поради причини, които са ни неизвестни“. С което според Еслин Бекет обръща прочутото Credere quia absurdum est в една не по-малко абсурдна буквализация: Absurdum est credere.

* * *

По този начин – като сблъсква, дава на късо и анихилира културни кодове, показвайки чрез това тяхната случайност – Бекет инсценира самата празна форма на екзистенциала. Времето в неговата пиеса се преживява като чисто, празно чакане, а не като пронизана от християнски асоциации надежда. Бог, Богчо, Чарли Чаплин, Балзак – с тези еклектично събрани имена се асоциират и взаимно се унищожават различни разкази, в които и чрез които хората еднакво безсмислено чакат. Така самите разкази се лишават от значение – те са външен коефициент на празната темпоралност, който може и да отпадне. По подобен начин в другата велика пиеса на Бекет – „Краят на играта“, фигурата на Христос е абсурдно объркана с тази на Мойсей и на Буда, Апокалипсисът е неразличим от Сътворението, Второто пришествие от съществуването в Рая. Важно е да се подчертае, че тази абсурдистка техника на културно и историческо де-контекстуализиране на времето няма нищо общо с християнската пре-фигурация, същностното алегорично съвпадение и тъждество на моментите от Свещената история в съдбата на Божия син и на удържаната от Бога вечност. Бекетовото съвпадение е не максималното напълване със сакрален смисъл, а максималното изпразване от смисъл – демонстрация на това, че културните форми, в които човешкото време се преживява, са случайни, заменими, възможни за отхвърляне… че под тях има празен темпорален автоматизъм, чакане на… на нещо или на нищо, без значение, защото всяка цел би била абсурдно ирелевантна към абсурдността на самия процес.

В последна сметка се оказва, че чрез техниките на абсурдисткия театър преживяването на времето е оголено от всяко идеологическо съдържание. Това преживяване е освободено от Разкази, от традиционни конотации, от емоционална напрегнатост, за да се окаже празна, неутрална и автоматизирана форма на чакане: надежда, сведена до чиста форма чрез изваждане и пародиране на всички традиционно прилежащи ѝ благородни съдържания.

* * *

Целта на горния анализ не е твърдението, че абсурдът е социално валидната форма, чрез която преживяваме времето днес. Вероятно тези форми са много и трудно съвместими. Използвах пиесата на Бекет и анализа на Еслин само за да покажа, че съществува радикален опит на събличане на дрехата на надеждата (а и на всички съдържателни идеологии) от начина, по който човешкото същество е в състояние да преживее времето. Това не ни позволява днес да говорим за надеждата в универсално-метафизичен план, сякаш тя е вечното ядро на човека. Вярата, надеждата и любовта са форма, в която огромни християнски колективи са преживявали векове наред своето отношение към времето. Не може да става и дума, че днес те вече не са актуални – милиони хора продължават да вярват и да живеят в тях, дори социолозите на секуларизацията признаха, че модерност и секуларност не са едно и също нещо. Въпросът е в това, че тяхната криза и критика също са добили историческа плът и никой няма интелектуалното и моралното право да ги забравя или да ги обявява за несъществуващи.

Този текст е принос към кръглата маса „Утопия и надежда“, проведена на философската конференция в Гьолечица на 8 май 2003 г.

Александър Кьосев, „Индигото на Гьоте“,

Изд. „Фигура“, 2008, стр. 62-77

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Сънища

Автор(и): Силвия Чолева

Обикаля известно време по спирката на автобусите, и не защото любопитства, докато разглежда масата на продавачката на преоценени книги или витрините на грозния метален павилион за евтина козметика. Никак не ѝ се чака, а нейният автобус както винаги закъснява. Живее почти до центъра, в стар квартал. Но рейсът обикаля дълго, докато стигне до нейната спирка. Маршрутът му е такъв, и затова с него се пътува доста по-дълго. Може да се прибере пеша, по-бързо е, но не го прави. Или го прави все по-рядко, защото в края на деня е доста уморена. Една жена на висок глас коментира с продавачката и избира лак за нокти. Лаковете са наредени по цвят. Момичето подава глава почти извън прозорчето на павилиона, за да види дали има търсения от жената. Не е ясно защо просто не си го избере сама. Ноктите ѝ са с различна дължина, лошо поддържани, с изгризани кожички отстрани. Косата на продавачката се заплита в наредените шампоани и кремове за ръце и ги събаря. После ядно излиза отпред пред павилиона и подрежда всичко отново както си е било.

Междувременно автобусът на жената е дошъл и тя изтичва да се качи в последния момент, докато напъхва лака и портмонето си в чантата.

Всичко се е случило за секунди, може би минута-две.

Продавачката се е прибрала и на спирката отново е както преди.

Тя се отмества встрани и обръща глава в посоката, от която трябва да се появи автобусът. Вече е пет без четвърт. Един от първите топли дни в края на пролетта. Слънцето отслабва в този час, но тя си знае, че ще се прибере капнала. Като се замисли, не може да се каже, че точно ѝ се прибира. Както зимата наслоява непоносимост към дебелите дрехи и стоенето вътре, така и на нея ѝ се иска нещо да се промени, нещо неочаквано да се случи и може би да я отклони от обичайния път към къщи, нещо топло и приветливо. Тук се усмихва на думата „приветливо“, защото не е от мечтателната порода. Настроения като това, което бавно я обзема в момента – предполага се, подпомогнато от закъснението на автобуса и пълната с народ спирка, ѝ е съвсем неприсъщо. Може би от времето, когато беше в гимназията, ако трябва да е точна. Няма нищо против подобни изблици, все пак човек трябва да се разтоварва от напрежението, да си позволява малки волности понякога.

Автобусът идва навреме и тя се прибира с торбичка с газирана вода и шоколад за детето, също и сладолед, ако сезонът позволява. Всичко купува на път за вкъщи, докато влачи крака по малката уличка до тях. Носи кожено черно сако и семпла, но скъпа пола – нито дълга, нито къса – точно по модата. Чорапогащникът ѝ е в телесен цвят. Обувките – винаги на ток – не много висок, но достатъчно, за да изглежда още по-стройна. Ако някой ѝ беше казал навремето, че ще работи от осем до пет, никога нямаше да повярва. Още от ученичка се занимаваше с театър. След като по настояване на техните кандидатства и я приеха в Техническия университет, театърът остана само хоби. Често ходи на премиери. Това я кара да се чувства приповдигнато и тържествено. Всички или почти всички зрители тогава се познават, поздравяват се, коментират, питат се кой с какъв транспорт ще се прибира. Тя остава до последно, до последния зрител, докато всички си отидат, а разпоредителите я подканят, моля излезте навън, трябва да си тръгвате, чакате ли някого, за да могат да затворят вратите, да ги заключат и да се приберат по домовете.

Тръгва си бавно. Не, първо стои известно време пред театъра, сякаш е там да чака някой артист да излезе от служебния вход и тя да го поздрави. Но и артистите, и всички останали са си отишли тази вечер. Всички, с които за час и нещо е била близка, защото са се вълнували заедно или поне само са гледали заедно, с вперени очи в актьорите.

„Нина:

Във вашата пиеса е трудно да се играе. В нея няма живи лица.

Трепльов:

Живи лица! Животът не бива да се изобразява какъвто е, нито какъвто трябва да бъде, а такъв, какъвто е в мечтите ни.

Нина:

В пиесата ви има малко действие, а само думи. А според мен във всяка пиеса непременно трябва да има и любов…“

Оглеждаше се крадешком в полутъмната зала – кой седи до нея, а през един стол вляво, а отпред, ей там, два реда по-напред, където ѝ се стори, че видя една съученичка. Беше ѝ интересно какви са хората, дошли тази вечер, да види лицата им, израженията им, да усети на коя реплика се вълнуват, на коя остават безразлични. Иначе в живота ѝ няма тържествени моменти, но тя не е очаквала кой знае какво.

С мъжа си се запозна на един Осми декември в „Боровец“, където бяха организирали посрещане на празника с колеги от университета. Тръгнаха си от дискотеката заедно, еднакво отегчени и позадрямали. Разходката до хотела в хладния въздух им се отрази добре. Шегуваха се. Той я покани в стаята си да изчакат заедно другите, но другите се бавеха, на нея ѝ се доспа от чашата уиски, която едвам близа цялата вечер. После той я целуна набързо и се опита неловко да ѝ разкопчае сутиена, което хем я разсмя вътрешно, хем ѝ беше хубаво, хем ѝ стана малко жал за него. Помогна му и по-късно, когато беше забравил да ѝ събуе чорапогащника и се опитваше ли опитваше да вкара нещо в нея, вече не се сдържа, изкиска се по детски, сякаш я беше гъдел. Така се провали първата им нощ, но тогава още не знаеха, че им предстоят още 17 пъти по 365 нощи заедно. Или почти. Той никак не обича театъра. Обикновено гледа телевизия или уморено заспива над някоя кримка. Дано детето успее да дръпне напред и нагоре и това непрекъснато седене пред компютъра да даде резултат… Любовта се беше разразила бурно, бързо и по същия вихрен начин изтля между взимането на детето от детската градина и алианса, между „спи ми се, не сега“ и „ще ставам рано, затова пък в събота ще пратя детето при нашите и ще бъдем цялата сутрин в леглото“. Дълго. Доста дълго не се отказа да го кани да идат заедно на театър. Винаги имаше уважителна причина да ѝ откаже. Тя също се отказа. Сега двамата с детето си деляха стаята – единият на компютъра, другият – пред телевизора.

Автобусът още го няма. Разсеяно погледна встрани към една пейка. Няколко тийнейджъри седяха и пиеха бира от пластмасови бутилки, надвикваха се, а момиче и момче от компанията се целуваха така страстно и демонстративно, че на нея ѝ стана неудобно да ги гледа и отмести поглед.

Часовникът на мобилния показваше – чака вече петнайсет минути. Страшно я заболяха краката и главата почти внезапно и едновременно. Всеки момент ще дойде, търпение. Другите автобуси сякаш напук минаваха един след друг. Погледна с крайчеца на окото си към пейката. Бяха останали само двамата, които продължаваха да обменят слюнка и да си пъхат ръцете под тишъртите. Прииска ѝ се да ги погледа по-дълго, неясно защо я привличаше това, което правят. Сети се, че никога не позволи на някой да се отнася така с нея. Така я бяха възпитали. Страстите да се потискат и любовта да е с мярка. Днес подобен морал е направо смешен, но как на тази възраст да се промени? Досрамя я, че по тялото ѝ въпреки умората пробяга някакво подобие на тръпка, но точно в този момент автобусът се зададе и тя се втурна към спирката. Множеството от чакащи също се залюля натам и после едвам се сместиха вътре. Онези на пейката останаха.

Така беше застанала – почти на един крак, че не можа да си продупчи билета и помоли едно момче зад гърба си. Тогава видя стареца. Той седеше на мястото до прозореца и беше наклонил главата си встрани. Първоначално не забеляза нищо особено – един възрастен човек се е облегнал на стъклото, затворил е очи и си почива от блъсканицата наоколо. Минаха няколко спирки и хората се поразредиха, тя застана по-удобно и несъзнателно избра позиция с лице към спящия, когото откровено започна да наблюдава. Нямаше съмнение, че спи, а не просто е задрямал. Шумът, липсата на въздух и блъсканицата не го събуждаха. По лицето му премина конвулсия, мъчителна, както после щеше да отбележи, когато си припомня този ден. Сънят, който човекът сънуваше не беше с щастлив край. Но нали сънищата нямат край – винаги се намира нещо или някой да те събуди, ако не се събудиш сам. Ако сам не прекъснеш кошмара или приятното усещане за пълнота. Така настъпва краят на сънищата.

Ръката ѝ стисна по-здраво дръжката, защото автобусът спря рязко на спирката и потокът от хора можеше да я избута навън. До нейната има още много.

Старецът

Косата му е изтъняла, но е сресана и личеше старание общото впечатление да е на спретнат човек. Само при по-внимателно вглеждане можеха да се забележат незначителни петна по ревера на сакото и по-надолу, даже две-три по панталоните, близо до коленете, които изглеждаха изпод протрития плат мършави и остри, та чак можеха да пробият тъканта, да се покажат в цялата си разтрепераност, разкривеност и жалкост, което старецът в никой случай не искаше. Той искаше да види внука си, към когото се беше запътил с този автобус, но умората го налягаше, той пропускаше заспал спирката си и продължаваше до следващия кръг на линията, когато – обещаваше си тържествено, щом се събудеше, че наистина този път няма да я пропусне. Пропускаше я, а шофьорите вече шушукаха помежду си, че всъщност той няма внук изобщо, че няма къде да отиде и вместо да стои в студения си апартамент, замърсен, с лепкав под и непочистена тоалетна, по-добре да попътува с автобуса, на топло, сред хора.

Но старецът спеше и сънуваше своя внук. Сънуваше как като малък го люлееше на люлките в квартала, как веднъж помисли, че го е загубил, а той беше клекнал зад един храст и чоплеше с лопатка земята. Да, щеше да умре тогава от ужас. Детето беше голямата му радост. Винаги си беше представял, че ще има кой да го наследи, защото синът му не захвана неговата професия на икономист, а все по театрите висеше, все актьорско майсторство кандидатстваше, а накрая си остана сценичен работник и повече пребиваваше в кафето на театъра, отколкото вкъщи. Затова го напусна тя. Малко след като внукът се роди.

Сънува, че е легнал на едно широко легло, май спалнята им, а момченцето е седнало на коленете му, издигнати като пързалка. Неочаквано за детето той отпуска леко крака и то се хлъзва към протегнатите му ръце уплашено и радостно. Тази игра можеха да повтарят оттам насетне безкрай. Спускане и после – издигане. Спускане. Издигане. Видя, че гледа от висотата на коленете на внука си, който е с бели, оредели коси, с набола двудневна брада и почти беззъба усмивка. Спускане надолу. Две ръце, тези на неговия собствен внук го издигат нагоре. И пак – надолу. Не можеше да се прецени как изглежда отстрани, но усещаше огромна лекота и веселост. В съня нямаше никой друг. Просто две фигури – на старец и дете, които са щастливи. При поредното спускане дедето падна по корем върху корема на стареца и обгърна врата му в прегръдка. Стягаше все повече. Старецът не можеше да извика, че и без това има астма и диша трудно, че знае колко много го обича и да престане с тази игра, но детето не отпускаше ръце. Стиска, докато краката на стареца се отпуснаха и пързалката се развали. Тогава то изпълзя настрани, скочи от кревата и продължи да си играе с играчките в стаята. Когато някой отвори вратата и оттам нахлу непоносима светлина, старият човек отвори очи и видя спирката си.

Докато наблюдаваше спящото лице на възрастния господин, тя забеляза, че очите му потрепват, че сякаш иска да се събуди от нещо мъчително, което сънува, и ѝ се прииска да го побутне. Не можеше да понесе да слезе, да се прибере у дома и да мисли как той спи, спи и не се събужда дори до последната спирка, дори и след това, когато дойдат лекарите и линейката, не – направо колата на съдебна медицина, за да го откарат и да го няма вече този мил, спретнат дядо, седнал сякаш за малко да си дремне, да си почине за миг на тази протрита автобусна седалка.

Старецът рязко отвори очи. Даже може да се каже, че я стресна, и с неочаквана пъргавина се спусна към вратата. Слезе.

Момичето

То се качи на същата спирка и седна на същото място, на което допреди малко седеше старецът. Носеше цигулка и найлонов плик с ноти. Настани се удобно и се зазяпа навън през прозореца. Леко запръска дъжд и по стъклата потекоха малки чертички. Те, от своя страна, образуваха малки фигурки на какво ли не. Момиченцето отиваше на урок, но хич не му се ходеше. Искаше му се да пътува много дълго, дълго, да гледа уж навън, а всъщност да си представя кон или къща, или слънце, или молив, въобще всичко, което можеше да му дойде на ум, и този дъждец да не престава, и да не стигне никога до учителката по цигулка, и да слезе на някоя спирка сред блокове, които не познава, и да играе с деца, които не познава, и да е весело. Ще извади тайно взетата от къщи кутийка с цветни тебешири и може да порисуват. Не, много валеше и дъждът щеше да измие рисунките. Трябва да измисли нещо друго. Детето гледаше навън и докато гледаше, сякаш всичките пътници в автобуса започнаха да се смаляват, да се превръщат в деца. После момиченцето се умори да се взира в мокрото стъкло, защото дъждът навън се беше усилил и клепачите му се затвориха. Заспа.

Тя се опитваше да си представи какво сънува. Струваше ѝ се толкова отдавна времето, когато беше малка колкото нея. С подобни обувки с връзки, с яке, което беше наследила от братовчедка си, с подобна цигулка половинка, която техните бързо продадоха на една колежка на майка ѝ за нейното момиченце, което, засрами се от мързела си, имаше желание да стане цигуларка. И наистина стана. След музикалното училище, Академията и известно време без работа сега свири в оркестъра на Радиото и е много доволна. Напъна се да си спомни името ѝ. Помнеше само няколко имена на съученички, но и с тях не поддържаше връзка. На срещата на класа за петнайсетгодишнината от завършването на елитната им гимназия отиде, за да види, че никой не се беше променил, не беше изневерил на това, за което още тогава си личеше, че става – един за счетоводител, друг за лекар, трети за спортист. Това слабо я вълнуваше и тогава, и сега, и повече не отговаряше даже на поканите за сбирки по женски на своите съученички. Беше приключила с това. Странно, но до този момент не си беше дала сметка, че няма нито една приятелка отпреди брака. За тези след него не беше сигурна доколко са нейни, доколко на двамата с мъжа ѝ.

Момиченцето сбърчи нос – сънят явно не беше приятен или просто то спеше, както спят само децата – дълбоко, без сънища. Прииска ѝ се да го събуди, може би за да не си изпусне спирката. Удържа се и тогава детето кихна. Почти едновременно с това отвори очи. Погледите им се срещнаха за миг и тя видя, че детето не разбира къде е, но бързо се ориентира и на другата спирка скочи пъргаво, извади като фокусник чадър от плика с нотите и го отвори. Вратата на автобуса се затръшна. Още няколко спирки и щеше да си е у дома. Седна на една свободна седалка и отпусна уморено краката си. Умората се уголеми, смаза я. Мобилният ѝ телефон звънна. Затършува из чантата и докато го намери, звъненето спря. Извади очилата си, за да види кой е бил. Преди да ги сложи, инстинктивно погледна към мястото, на което седяха старецът и момичето. Там, с допряна до стъклото глава вече спеше друг пътник – елегантен мъж с чанта за лаптоп в скута.

Разтрепери се без да има защо. Възможно ли е? Какво приспиваше хората на тази седалка – съвсем обикновена впрочем. Не, няма да мисли глупости, по-добре да види кой я е търсил. Беше непознат номер, но тя и без това трудно помнеше цифри. Сигурно е било грешка. Едва ли е възможно да ѝ звъни някой, който вече не е записан в телефона ѝ. Пъхна обратно апарата в чантата и се загледа навън. Беше вече тъмно и дъждът обилно се стичаше по стъклото. Нищо не се виждаше. По-точно виждаше се отражението на вътрешността на автобуса. И седалката със спящия мъж. Сигурна беше, че случайно се вози с автобус. Може би колата му е на ремонт. Може би отива някъде инкогнито. Започна да си фантазира и се усети, че това ѝ харесва. Да, носът, брадичката, начинът, по който си беше отпуснал ръцете върху чантата, вкусът му за обличане. Защо ли никога не си беше позволила да изневери, просто една авантюра за освежаване… Не беше по вкуса ѝ, тя имаше принцип – както се държиш с другите, така и те ще се отнасят към теб.

Въобрази си как автобусът стига до последната спирка и продължава отново по маршрута си. А цяла вечер тя се вози, седнала срещу него, загледана в него, без да може да отмести поглед. Автобусът най-сетне спира, защото това е последното завъртане по графика му, защото е последната спирка и вече трябва да освободите колата, казва шофьорът и никак не е любезен или съпричастен, а напротив – почти се кара, строг и нервен, иска да се прибира за гараж, и тогава тя го моли да не го буди, да го остави да спи, да позволи на нея да остане на седалката, и когато той отвори очи утре, да не бъде сам сред многото червени автобуси в гаража, да не бъде отчайващо сам, без да знае къде е, объркан от случилото се, а да има някой до него, който да го успокои, че ето, нищо не е станало, просто е бил изморен и е заспал, и е сънувал сигурно нещо много хубаво, за да не се събуди, а тя е стояла, почти без да дремне, само за мъничко, за да бди над съня му, да бъде заедно с него, да са двамата рано сутринта, когато още не се е развиделило, а шофьорите идват на работа за първия си курс.

Мъжът

Само за миг му се искаше да си затвори очите. Само за миг. Днес беше уморително и досадно. От известно време тази толкова желана работа, заради която се яви на конкурс, му се струваше все по-скучна. Оказа се, че знае и може повече, отколкото е предполагал и отколкото му се предлага. Но какво повече да иска? Да иде да работи в някоя престижна фирма навън? Ами ако и там е същото? Докато седеше със затворени очи, заспа. Сънят беше почти реален – цветен и динамичен. Тичаше. Тичаше в парка, обут с новите си маратонки. Кривна от алеята и се озова сред дърветата. Затича се по-бързо, криволичейки. По-бързо, а дърветата ставаха все по-нагъсто. Той се задъха, изпоти се. Сърцето му се блъскаше в гърдите. Клоните вече го удряха по лицето – беше стигнал най-далечната и гъста част на парка. Искаше му се да спре. Веднага. Но краката отказват да му се подчинят. Продължават да тичат. Положи максимални усилия. Нищо не стана. За момент му се стори, че тялото му се отдели от краката. Увисна във въздуха, но не падна. Краката обаче се почувстваха изоставени и се строполиха, като че бяха крака на манекен от витрина за бельо, която аранжорката все още подрежда, без да е обула краката, а те лежат в тясното пространство, разхвърляни на различни страни, ненужни. Чувството на пропадане беше така осезаемо, че му се прииска някой да прегърне това самотно, изоставено от краката си тяло. Прииска му се да е много влюбен и момичето му да го целуне, точно сега майка му да го събужда с чаша топло какао, а баща му да му подари нова баскетболна топка.

Шумът от автобусната врата го стресна. Очите му срещнаха очите на една случайна жена, която седеше точно насреща. Погледна часовника си, стисна чантата и стана. Наближаваше неговата спирка.

Трябва веднага да стане и да го последва. Това спонтанно решение я възбуди по особен начин. Не знаеше какво да мисли. Не мислеше. Изправи се сковано. Закрачи като кукла към вратата и за части от секундата погледът ѝ се спря върху онази седалка.

Тъкмо в този момент една жена с черно кожено сако, семпла пола и елегантни обувки с деколте седна на мястото. Пак там – на същата седалка. Не можа да види дали заспива, защото вратите на автобуса хлопнаха с автоматичен трясък, а мъжът беше вече взел преднина. Докато почти тичаше след него, осъзна, че това е нейната спирка. Той тръгна по нейната улица и се отби в нейното квартално магазинче.

Влезе след него и застана точно отзад в тясното пространство между хладилната витрина и касетките с увехнали картофи, полуизгнили банани и очукани ябълки. Почти дишаше във врата му.

– Един шоколад и литър и половина газирана минерална вода „Девин“, от хладилника, моля – гласът не беше нейният.

Силвия Чолева е отговорен редактор на редакция „Култура“ на програма „Христо Ботев“ на БНР и водеща на предаването „Артефир“. Тя e автор на ежемесечните обзори на нови книги в списанията „Хайфлайтс“ и „Его“, главен редактор на сп. „Алтера“ (до март 2009, когато списанието е закрито). От края на 90-те до закриването му през 2003 г. Чолева съосновава и води заедно с Иван Теофилов сп. „Сезон“. Преподавала е курс Писане на есе в НБУ. Сценарист е на „Майка ми“, късометражен филм на режисьорката Светла Цоцоркова (2005).

Коментари (1)

- 01-08-2016|Велико Палев

Трудно за четене, малко за научаване, недастатъчно за лит-критика. Не става за ЛП, съжалявам.

Автобиография, антропология, меланхолия

Автор(и): Александър Кьосев

,, На чужда земя“ на Цветан Тодоров

В една своя статия, описваща трансформацията в литературната наука от края на 70-те и началото на 80-те години, известният американски критик, един от основателите на Лятната школа по критическа теория към Университета в Ървайн, Мърей Крийгър, пише следното за Цветан Тодоров: „Може би най-важният знак на тази дълбока промяна на изследователския фокус се появи в последната година от моето директорство. Изненадата на първата сесия на школата, състояла се през 1981 г. в Нортуестърн, беше курсът, предложен от Цветан Тодоров. Когато през онова лято поканихме Тодоров да преподава, мислехме, че представяме структурализма чрез една от най-известните му фигури. Но противно на очакванията Тодоров предпочете да предложи курс, посветен на испанския колониализъм. Изглежда студентите бяха по-малко изненадани от нас, защото се стичаха в рекорден брой на неговите лекции, възбудени от изместването на изследователския фокус, за което, по всичко личеше, си даваха повече сметка от нас.“

Общата промяна в хуманитаристиката, която Мърей Крийгър вижда като персонифицирана от Цветан Тодоров, тече повече от десетилетие – от края на 70-те до края на 80-те години френският структурализъм и американската Нова критика отстъпват бавно, с ариергардни боеве и институционално окопаване, пред сноп преплитащи се и преливащи се интелектуални течения: деконструктивизъм, прагматизъм, неомарксизъм, културни изследвания, постколониална критика, литературоведски феминизъм, по-късно – нов историзъм и културен материализъм.

Тодоров е използван в разказа на американския критик като знак за първите американски симптоми на тази промяна. По това време наистина се появява една от най-успешните и различни книги на Тодоров – „Завладяването на Америка“ (1982). Крийгьр обаче вероятно е бил учуден, ако е следил по-нататъшното развитие на Цветан Тодоров. Защото с последвалите книги Тодоров демонстрира отчетливо нежелание да се движи по вълната и конюнктурата на въпросната промяна (особено в нейните американски измерения). Той „изпуска шанса“ да се превърне в емблема на постколониалната критика въпреки летящия старт със „Завладяването на Америка“ – американските студенти след това се стичат на лекциите на Едуард Саид и Хоми Баба, не на неговите. Тодоров сякаш се оттегля в особена самотническа позиция, която всъщност никак не е изолирана, защото е максимално ангажирана граждански: ако трябва непременно да я наименуваме, ще се наложи да се колебаем между етикети като нов антропологизъм, нов универсализъм, нов морализъм или нов хуманизъм (колебанието ще продължи и в това дали да слагаме задължителното „нов“). Той все повече се оттласква от чисто литературната, езикова и семиотична проблематика и навлиза в полетата на интелектуално-политическата и моралната история и публицистика.

Дистанцирането на късния Тодоров от американските академически моди не е повърхностно. То носи в себе си своеобразна интелектуална смелост, тъй като той не се колебае да постави под въпрос някои от ключовите понятия на съвременните хуманитарни науки – от фундаментални категории като „разлика“, „свобода“ или „памет“ до техни съмнителни политически приложения, нашумели под имена като „мултикултурализъм“, „affirmative action“, „political correctness“. Дистанцията, която е избрал спрямо тях, не е външна, а е резултат от следване на собствена мисловна траектория – именно тази траектория и тази дистанция ще се опитам да коментирам в настоящия текст.

Изборът на Цветан Тодоров личи и от промяната в стила на последните му съчинения, който все повече се освобождава от технически термини и специализиран професионален жаргон. Познатият довод на ползващите този жаргон – „че и трудовете на физиците не са разбираеми за широката публика“ – според Тодоров е фалшива аналогия: хуманитарният учен се специализира по материя, която настойчиво изисква да не губи от поглед интересите на човечеството или на общността, в която живее. А това значи да не губи и споделимостта на своите текстове. Убеден, че не само в университетите хората мислят, Тодоров от 20 години насам търси разбираем, бавен и аналитичен език, достъпен за мислещите неспециалисти. Изборът на стил е едновременно избор на епистемология и на морална позиция – съзнателно търсената прозрачност, яснота и точност на писането отхвърля заедно със специализирания професионален жаргон и догматично ширещите се постструктуралистки максими като „няма извън-текст“, „комуникацията е принципно невъзможна“, „не съществува референция към света“, „буквалните значения са частен случай на преносните“… А това значи, че неговият избор отхвърля атрактивното, чисто „интересно“ писане, изоставящо „диктата на истината“ и претендиращо, че снема опозицията между философия и литература, понятие и метафора, знакова игра и реално положение на нещата. Това постмодно писане е агресивно съблазнително, а либералният почерк на Тодоров държи на друго – да съблюдава класически демократични ценности, да оставя възможности на читателя, за да може той да премисли нещата по свой начин, да има пространство за евентуално несъгласие и възражение. Съблазнителното писане се обявява отвъд истината и морала – техниката на питане, размишление и скрита вътрешна диалогичност на Тодоров предпоставя и истина, и морал.

Разбира се, един мислител от края на XX в. е наясно, че познанието е конструирано (включително и езиково), но това не отменя възможността то – след внимателно критично разследване, основаващо се на ясни принципи – да достигне света в конкретни случаи. А за Тодоров са важни именно конкретните случаи и конкретните употреби на езика. Противно на постструктуралистката мода той не инсценира само и единствено „генералното случване на езика“, а казуси – случаите Кравченко, Живков, Салман Рушди, Пол де Ман, аферата Тувие… Според него подобни казуси не само допускат, но и изискват изследване, дебат, претегляне на доводите, назоваване на истината, ценностен ангажимент. При тях е непростимо да се избягва отговорността; абсолютно необходимо е да се задават пра-въпросите: Това истина ли е? Това справедливо ли е? А конкретността им предполага, че е възможен език, който отпраща към нещата (разбирани не метафизично, а като съвсем определени ситуации, в които човек избира, ангажира се и действа отговорно), а не само към други езици, други текстове, други дискурси.

В този смисъл това е стил, който предпочита критичността и мъдростта на интелектуалеца пред инструменталната интелигентност на специалиста или реторическите фокуси на новия софизъм. Предпочитание с две остриета, защото мъдрецът не само не се бои да застане срещу общоприетите мнения и моди, той не се бои от време на време да повтаря и банални истини – просто защото са истини. А това води до стил, който е поел риска на благородната скука: той съзнателно избира да не бъде ефектен, оригинален, екзотичен, авантюристичен.

* * *

И все пак авантюра – дълбоко интелектуално приключение – като че ли има. За да си дадем сметка за нея, е необходимо да хвърлим общ поглед върху твърде особената поредица от книги, написани от Тодоров в последните няколко години. Става дума за съчинения, някои от които са вече преведени на български: „На предела“, „Живот с другите“, „На чужда земя“. Една книга за концлагерите, друга – по обща антропология, трета – по-скоро автобиографична.

„На предела“ (1991) е книга за моралното оцеляване на човека в екстремните ситуации, създадени от концлагера. Въпросът, който пронизва цялото съчинение, е за границите на човешкото: наистина ли технологизираното, немислимо, „сюблимно“ страдание, произведено в Концлагера, унищожава цялата сфера на ценности и добродетели? Къде е прагът на страданието, онова „отвъд“, след което човек е унищожен като морално и чувстващо същество? Какво става с него „отсам“, преди този праг, на предела? Анализът на Тодоров противоречи на разпространеното мнение за отсъствие на морален закон в концлагерите, за това, че в тях човекът се разпада до хобсовия човековълк, свлякъл като дрипи от себе си всички ценности, способен на всяко възможно престъпление заради своето оцеляване. Продуктивното съмнение открива в концлагерния „предел“ нещо различно: едно изключително интензивно пространство на сложно преплитане между биологическо и екзистенциално оцеляване, спектър от различни морални избори. Тодоров описва концлагерите като място, в което загиват или се проявяват първичните качества на съвместността-загриженост, милосърдие, достойнство. Книгата внушава, че в ситуация „на предела“ съдбата на всеки е конкретна, но концлагерът все пак не предрешава крушението на човешкото: дори и там всеки е свободен да запази себе си като екзистенциално и морално същество.

Антропологичната книга „Живот с другите“ (1996) не прилича особено на концлагерната. Тя не изследва конкретноисторически екстремни човешки ситуации, а по-скоро абстрактни инвариантни форми на човешкото съществуване. От друга страна обаче, тя има малко общо със съвременните „антропологии“, разпространени в световните университети – културни, социални, исторически, икономически, политически, физически и пр. (Тодоров отбелязва, че последните никога не са обща антропология – в смисъл да търсят и изследват представата за човека като родово същество, лежаща в основата на всички хуманитарни науки.) Тръгвайки от историята на идеите за „злата“, „самотническа“ природа на човека, той анализира широк спектър от мислители: от Хобс, Ларошфуко, Монтен, Кант, през Русо, Хегел, до мощната фройдистка и неофройдистка вълна на XX в. Това отново го отвежда до проблема за съвместността, но този път от друга перспектива – тази на повтарящото се и универсалното в нея. Тодоров не поема след онези, които разглеждат предпоставено човека като самодостатъчно, самотно същество, чиято същност може да бъде открита в самото него, и тръгва в следите на антихобсианската традиция, водеща от Русо към Левинас, Бахтин, Балинт и към определени тенденции в модерната психоанализа. Основополагащата теза на тази книга може просто да се формулира по следния начин: интеракцията между хората е съзидателна за индивида. Човекът е изначално социален и на трите равнища, които съставят неговото битие – космическото (онова, което го сродява с нещата, съществуването, битието), животинското (онова, което го сродява с биологичния живот) и човешкото, като най-важното е специфично човешкото: съществуването с Другите, екзистенцията като различна от простото космическо битие и от биологическия живот. Тя не може да възникне без човешкото взаимодействие, без потребността от поставяне в отношение към другия човек, без настойчивото изискване за чуждия поглед, чуждото действие и слово, които описват, контурират, завършват, гарантират и в последна сметка структурират отвътре човешката индивидуалност.

Ключовата дума за това основополагащо взаимодействие между Аза и Другия Цветан Тодоров взима от Русо (и войнствено я освобождава от хегелианските наслоения за „господаря и слугата“): това е думата „признание“. При него обаче „признанието“ губи тясното си привично значение и се превръща в пределно широк знак на желанието да съществуваш – а съществуването е винаги съществуване в отношение с Другите. Така „признание“ обхваща всички варианти на конститутивните човешки взаимодействия, цял спектър от реални и компенсаторни прояви (уважението, но и презрението, любовта, но и омразата, а още изначалната, неагресивна йерархия между родители и деца, съперничеството между равни, сътрудничеството, гордостта, позицията на жертвата, реципрочното признание – другият ми „признава“ правото да му дам признание, и пр.). То дори отменя и снема в себе си прочутото фройдистко противопоставяне между сексуалния нагон и нагона към смърт: либидото и агресивността се оказват еднакво производни на първичното отношение – признанието, изначалното „вземане предвид“ на чуждото съществуване. Дори агресивността предполага признание – взаимно припознаване на две позиции: на нападащия и нападнатия. От последното личи, че за разлика от „На предела“ антропологическата проблематика в тази книга е грижливо отделена от моралната – първичната социалност на човека не е тъждествена на някаква негова изначална добродетелност, тя не е в елементарно отношение към Доброто и Злото. Антропологически универсалното – търсенето на признание – има цяло ветрило от прояви с различно, а дори и противоположно морално значение: при дефиницията на „родовото“ в човека моралът и добродетелността не играят съществена роля.

* * *

Нарекох поредицата от последни съчинения на Цветан Тодоров „твърде особена“, защото до „пределната“ книга и до общата антропология днес се подрежда още една нова и твърде различна книга – „На чужда земя“, която предпочитам да чета като интелектуална и морална автобиография на самия Цветан Тодоров. Едва ли има нещо по-противоположно от жанровите особености на общата антропология и на (авто)биографията: едната описва човека като родово, а другата – като максимално индивидуално и уникално същество. Тази анти-антропологическа характеристика на автобиографията намира образцов израз още при възникването на жанра в неговия модерен вариант. Изповедите на Жан-Жак Русо започват по следния показателен начин: „Аз разбирам собственото си сърце и познавам хората. Не съм устроен като нито един от тях, осмелявам се да мисля, че не приличам на никого в света. Ако не струвам повече от другите, най-малкото поне не съм като тях. Дали природата е сторила добре, като е счупила калъпа, в който ме е отляла, ще можете да прецените само след като прецените откровенията ми.“

Преди време в „Теория на прозата“ Цветан Тодоров се питаше за общата семантическа и композиционна фигура в прозата на Хенри Джеймс – скритата, повтаряща се шарка на килима. Днес контрастът между последните му съчинения ни дава право да отправим същия въпрос към собственото му творчество: каква е шарката в публицистичния и философски килим, очертан от книги като „Откриването на Америка“, „Ние и другите“, „Опит за обща антропология“, „На предела“, „На чужда земя“? Съществува ли общ проект, който свързва тези съчинения? Има ли скрит, общ и дълбинен въпрос, на който те са отговор? И дали в последна сметка „предело-логията“, антропологията, автобиографията – всяка от тях проблематична и сама по себе си – не умножават проблемите си, когато бъдат поставени една до друга? Как се отнасят „прагът на човешкото“, „общият калъп“ на човека и „счупеният калъп“ на Аза?

Тук искам да предложа една хипотеза за това как творчеството на Цветан Тодоров от последните няколко години посреща тази опасност. Тя ще бъде едновременно и възможен ключ за четене на последните книги на Цветан Тодоров от перспективата на хипотетична обща рамка. Предлагам на читателя да прочете странния многоъгълник, очертан от тези съчинения като опит – твърде рискован, а може би и доста самотен философско-антропологически опит, да се ре-актуализира въпросът за човешката природа, тази алфа и омега във философиите на класицизма, Просвещението и романтизма. Веднага трябва да се отбележи, че самият Цветан Тодоров никъде не е формулирал достатъчно ясно и категорично този опит и в този смисъл рискът той за бъде формулиран и назован изцяло пада върху автора на настоящия текст.

* * *

Преди да се насоча към това, се налага да изтъкна разликите между традиционния смисъл, който влага в понятието „човешка природа“ епохата на Просвещението, и смисъла, който Тодоров ясно влага в него в предишната си книга, посветена на общата антропология. Ще цитирам един кратък пасаж от книгата „Интерпретацията на културите“ на един от известните съвременни антрополози Клифърд Гиърц. Цитатът е уместен, защото дава прекрасна представа не само за просветителския смисъл на понятието „човешка природа“, но и за неговата криза, довела до изоставянето му през XX в.: „Просветителският възглед за човека се състои в това, че той е напълно в мир с природата и с общото структурно единство, което природните науки, следвайки изискването на Бейкън и ръководството на Нютон, откриват в нея. Накратко казано, този възглед твърди, че съществува нещо такова като човешка природа, така закономерно организирана, така изчерпателно инвариантна, така възхитително проста като Нютоновата вселена.“[217] Гиърц посочва едно базово убеждение на философите и писателите от епохата на Просвещението: хората може и да менят своя вид и облекло, но вътрешните им движения произтичат от едни и същи желания и страсти, от една и съща природа. Подобно субстанциалистко схващане за човешката природа има няколко неприемливи импликации – въпреки заявленията за универсалност на практика се оказва, че всичко, което не влиза в границите на съвсем определена възраст, раса, пол, традиция, условия, култура (западноевропейската култура, бялата раса, зрелият мъж), е без значение за понятието „разумен човек“, т. е. под универсалното понятие „човек“ всъщност се подразбира един културен, расов и полов негов вариант, който не е универсален: „Голямото, огромното многообразие на разликите между хората по отношение на техните вярвания и ценности, обичаи и институции, засягащо както различните времена, така и различните места, не е от съществено значение при дефинирането на природата на човека. Тези разлики са количествени натрупвания, дори деформации, наслагващи се над и замъгляващи онова, което е истинската човешка природа – постоянното, общото, универсалното в човека.“[218] Проблемът на този възглед (освен че звучи комично, когато го казва някой толкова дълбоко „английски“ като Семюъл Джонсън или толкова дълбоко „френски“ като Расин) е, че образът на постоянната човешка природа, независима спрямо времето, мястото и обстоятелствата, образованието и професията, преходните моди или временните мнения, е може би илюзия; онова, което човекът е, всъщност е така объркано, така преплетено с това къде е той, кой е той и в какво вярва той, че на практика е неотделимо от него. Именно рефлексията върху тази възможност води до възхода на понятието за култура и до упадъка на униформисткото схващане за човека. Каквото и друго да твърди съвременната антропология – а изглежда, че в един или друг период тя е твърдяла почти всичко възможно – тя твърдо поддържа убеждението, че явлението „човек“, не-модифициран от обичаите на конкретни места, на практика не съществува, никога не е съществувало и по самата природа на нещата не е възможно да съществува[219].

Подобна ситуация в хуманитаристиката наистина прави проекта за „обща антропология“ рисковано начинание. Просто защото с човека като „родово същество“ не се занимава отдавна никой, или поне никой, който да попада в т. нар. main stream на хуманитарните науки.

Цветан Тодоров обаче изглежда не се бои от този риск – той дори е в състояние да си позволи да каже: и моралът, и науката се позовават на универсалната човешка природа – изказване, което за съвременната хуманитаристика, превзета от антропологическа критика, доминирана от философската идея за различието, обладана от политическия диктум на разнообразието и плурализма на идентичностите, би могло просто да прозвучи като лош тон и наивно връщане към илюзиите на Просвещението.

Но не става дума за елементарно връщане – не бива да се подвеждаме. Цветан Тодоров наистина не е скъсал връзките си с принципите на Просвещението и би могъл заедно с Хабермас да каже, че модерността е един незавършен проект. Но той не споделя просветителските илюзии и особено най-важната: за неизменността на човешката природа. Както видяхме, още в неговата обща антропология „човешката природа“ не е схваната есенциалистки, а като дълбинна релационна структура. Универсалното е не същността, а отношенията, а последните не предполагат непроменливост, инвариантност и неподвижна метафизичност и метакултурност на човешкото. Човешката природа е релационно поле, дълбинна граматика, допускаща-изискваща безброй варианти, и все пак тя не е неопределена, защото варира в границите на екзистенцията-изискваща-признание. Признанието като първична форма на социалност е конститутивно за индивида в двойно отношение: то е във „външната рамка“, очертаваща възможните позиции на Аза и Другите, но се изразява и в интериоризацията на типовете отношения с Другите и в превръщането им в „структура на душата“ – в релационна система от инстанции, структуриращи самата топология на вътрешния живот (по подобие и все пак в симптоматични различия спрямо съвременната психоанализа Тодоров определя тези равнища на вътрешната индивидуалност като архаично Аз, рефлексивно Аз, субект на признанието, обект на копнежа; последната инстанция е обхващащата Азовост – сцената, на която се разиграва вътрешната драма). Така че тук „човешката природа“ съвсем не е просветителската инвариантна субстанция на човешкото, която е отвъд културните и социалните обстоятелства, а диалектика на различия и устойчивост, поле от възможности. В тази сложна форма се отлагат типови междучовешки отношения, застинали в многовариантни и все пак повтарящи се структури: схеми на интеракция, които са едновременно външни (възможни роли в реалната ситуация) и вътрешни (инстанции, „роли“ на душата).

* * *

Но дори тази съществена модификация на смисъла на понятието „човешка природа“ за съжаление не решава всички проблеми. Защото книгите „На предела“ и „На чужда земя“ на практика провокират самата идея, възможността за обща антропология, дори и в нейния релационистки вариант. Вече споменах, че „На предела“ не се занимава с типовото, а с екстремното в conditio humana. Това обаче невидимо поставя под тежък въпрос неутралния дискурс на общата антропология, изискващ да се описват общите структури на човешкото без морални определения. „Концлагерната“ книга показва ясно, че съществуват роли и схеми на човешко взаимодействие, които са „отвъд чертата“, и твърди, че те изпадат въобще от сферата на човешкото. В „На предела“

Тодоров пише: „Все пак тук трябва да въведем едно ограничение, или по-скоро – понятие за праг на страданието, отвъд който действията на личността не ни дават никакво познание за него, а единствено за механично отреагирване на това страдание. Този праг може да бъде достигнат вследствие на продължително гладуване или неизменно надвиснала смъртна угроза… Използването на крайни средства може действително да срине до основи обществения договор и да доведе хората до животински реакции. Но какъв е смисълът на подобно наблюдение? Означава ли то, че именно такава е същината на човешката природа и че моралът не е нищо повече от изкуствено прибавена условност, която бива прибавена при пръв удобен случай? Нищо подобно: наопаки, това доказва, че нравствените реакции са естествени и вездесъщи и за изкореняването им е необходима употребата на най-жестоки средства.“[220] Не трудно да се види, че за разлика от книгата по обща антропология тук „моралът“ и „човешката природа“ са поставени в отношение; определянето на „човешката природа“ не е свободно от ценностни съображения. Защото, погледнато от антропологическа гледна точка, и „отвъд предела“ има социални роли и позиции (и те не са животински), има особени варианти на „признанието“ на чуждата роля и необходимостта от нея. И най-рухналият концлагерист не се отказва от езика: дори когато татуираният номер му заменя името, той не изпада от езика като фундаментелен обществен договор, в който са му осигурени место-имена: дори концлагерният терор не е в състояние да го извади от ролевата структура на „аз“, „ти“, „той“, „ние“, „вие“, „те“. Той не се отказва и от стратегиите и неморалните хитрости, притворните роли на едно чисто социално оцеляване (подмазването, подлостта, безмерната жестокост, пълната безчувственост при имитация на противното, интригата са социални роли, предполагащи други социални роли – те не са животински поведения). Сякаш антропологически дефинираната област на човешкото като абстрактно отвъд-морално поле на вариантите на интеракция тук е просечено от морална межда: концлагерът не разпада взаимното предполагане, взаимната зависимост на ролите (дори тогава, когато концлагеристът е третиран като „предмет“, той е сякаш-предмет, обектна роля, а не обект), но някои роли са просто „нечовешки“. Така в „На предела“ човешко и нечовешко имат не само антропологическо, но и второ, морално значение.

Екстремните случаи ни карат да се попитаме: възможно ли е по принцип общото антропологическо описание – чисто типологично и релационно, ценностно неутрално дефиниране на човешкото?

* * *

„На чужда земя“ провокира по друг начин „общата антропология“ и нейното тълкуване на универсалната човешка природа. Колкото и неочаквано да е, тази провокация не е по русоистката линия „аз не приличам на никого в света, правилата на универсалната човешка природа не важат за мене“. Като антрополог Тодоров следва вярно Русо, но не и като автобиограф. Неговата сякаш анти-интимна, анти-автобиографична автобиография почти не разказва за лични отношения – за приятелствата и неприятелствата на Тодоров, за неговите любовни преживявания; за връзката му с родителите, съпругата, другарите, колегите, съперниците, враговете, сътрудниците, дори контактът с децата (основни герои на книгата по обща антропология) е пропуснат. Така тази книга сякаш заскобява онова, което в предишната е било изследвано като основен „антропологически общ знаменател“ на човешката природа – вариантните структури на непосредствения контакт (детето и майката, съперничеството между връстниците, отношенията между родителите и порасналите им деца, борбата между врагове, сътрудничеството между приятели, асиметричното отношение между двама участници в една и съща дейност, господаря и слугата, интериоризацията на социалните отношения като инстанции на вътрешния живот). Дали, стараейки се да определи „човешката природа“, общата антропология не е акцентувала прекадено върху т. нар. face to face отношения? (Въпреки че на няколко места „Живот с другите“ споменава, че човекът е вплетен и в опосредствени, анонимни отношения с големи „въображаеми общности“ – култури, нации, класи, раси, полове, акцентът в антропологическата книга определено не е върху това. Това е тема на друга книга на Тодоров, писана през този период – „Ние и другите“, 1989.)

И все пак „На чужда земя“ разказва за уникалното и личното по особен начин – като сблъсък на индивида с неиндивидуалното, на личната житейска траектория с анонимноколективното, отчужденото и имперсоналното. Тодоров описва своя живот като сблъсък не толкова с хора, колкото с онова, което семиотикът би нарекъл „кодове“ – с култури, нации, политически режими, юридически казуси, професионални дилеми. Това ясно личи от начина, по който е композирана новата книга. Тя започва твърде лично и подготвя читателя за повествование за индивидуалния живот на автора, но всъщност се състои от отделни морални и политически казуси, които са разгледани внимателно и аналитично. В хода на разглеждането им разказването почти се превръща в обективен анализ и коментар, те започват да илюстрират надлични проблеми – накрая дори има прибавена научна библиография, свързана с последните. Централните раздели на повествованието са подредени хронологически, но това не е „вътрешното време“ на душата или следването на уникални, случили се само на героя събития, а хронология на сблъсъка (колкото индивидуален, толкова и типов) с места, нации, култури, исторически сътресения, роли, професионални позиции: Роден в България, Гражданин на Франция, Гостуващ професор в Съединените щати. Следвайки своята житейска траектория, автобиографичният герой на книгата попада не само в различни и трудно съпоставими културни „места“, но и в твърде различни доминантни роли на собствения си живот: той разказва-коментира тях, тези роли и свързаните с тях социални, политически и морални проблеми, а не съкровеното, неизразимото и личното зад тях. В България той е роден – това е пространството на неговото първично израстване и узряване, но в книгата не са разказани нито уникалността на неговото детство, нито анекдотите на неговите ЬеЬгез]аЬге: вместо индивидуалните преживявания е анализирана общата форма на тоталитарния опит и на неговия епицентър – концлагера. Във Франция той се е превърнал в гражданин, специалист и интелектуалец – в автономно обществено, духовно и политическо същество, но историята на тази лична еманципация също не е дадена: предпочетена е мозаична картина от граждански, морални и интелектуални казуси, които са го накарали да се замисли. В САЩ той е преподавател – специализирана професионална роля, но личните му успехи и неуспехи в академичната професия отново не представляват интерес: предпочетена е мощната критика към американския академичен и граждански свят. Сякаш книгата изцяло се подчинява на императива искам да уточня смисъла на преживяното от мене, чувствам нужда да обвържа по-ясно предмета на своите изследвания със самия себе си, но става дума за смисъл, който е престанал да бъде прекадено личен, слял се е с „колективното“, дори с „обективното“ на научните изследвания. „Преживяното“ е не само индивидуално преживяното от автора: то е синтез и на преживяното от други, на прочетеното и премисленото, което в последна сметка също е преживяно. Личният опит и конструираният над-личен, колективен опит не си противостоят, а се допълват – онова, което са преживели реалните или хипотетичните други, не е чуждо на автора, то води до една странна обща форма на опита.

Така тази твърде своеобразна автобиография закономерно води към онези не-индивидуални неща, които общата антропология е била склонна да изпусне от погледа си (и които очевидно също участват в структурирането на „човешката природа“ и нейните варианти) – сблъсъка на индивида с анонимните въображаеми общности, с колективните форми на опита, с непреодолимите световни исторически събития, с отчуждените институции. „На чужда земя“ демонстрира как уникалният индивидуален жизнен път непрекъснато се пресича с тези а-персонални модалности на човешкото съществуване – с културите, диктатурите, войните, идеите, нормите, доктрините, с колективните принадлежности и с безличните социални структури и институции – и как се отчуждава в тях. Сякаш особената автобиографичност на тази книга се състои в проследяване не на самия живот, а на общозначимия интелектуален и морален ефект от подобни сблъсъци.

* * *

Навярно с казаното дотук съм внушил, че за мен „На чужда земя“ е студена, не-интимна книга, далеч от изповедността на традиционната автобиография. Ако е така, подобно впечатление трябва непременно да се коригира. Изповедното начало не е изчезнало, просто то има измерения, които не очакваме. Въпреки че в „На чужда земя“ почти отсъстват събития и преживявания с конкретни други хора (те са изкарани „пред скоби“, книгата е с посвещение към приятелите от три култури), интимният пласт не е изчезнал. Паралелно с разсъжденията за американските университети, с опита да се дефинира понятието „престъпление срещу човечеството“, с аргументите срещу расизма или разглеждането на „случая Рушди“, „аферата Тувие“ в нея се разказва за сънища и страхове, за вълнения и радости. Повествованието често събужда унилите емигрантски спомени или дълбокия физически дискомфорт на „завръщащия се у дома“ (тема толкова близка до прочутото есе на Шютц – учудващо е, че Тодоров не се позовава на него). Читателят се натъква на пасажи, трудни за интегриране в едно чисто интелектуално повествование: „…будех се с разтуптяно сърце, стрясках се насън… предчувствието за това усещане… с всеки ден се чувствах остарял с години… сън ли е, или е лудост… аз съм призрак…“ Ако тази книга има чисто писателско постижение, то е в пресъздаването на това как се кръстосват индивидуалната биографична траектория и анонимните „кодове“ и в предаването на парадоксалното вълнение и интимност, „разтуптяност“, които се раждат от това кръстосване. Всеки подобен сблъсък оставя индивидуални, дори свръхинтимни следи върху героя и текста, задаващи особен диалектичен режим на отношенията между универсалното и уникалното. Може би дори е по-добре тези следи да бъдат наречени „белези“, каквато е и собствената метафора на Тодоров. След като отбелязва, че моралните и политическите му идеали са оформени по време на 30-годишния му престой във Франция, че същото важи и за неговите професионални интереси и занимания, той неочаквано допълва: но политическата и нравствената ми чувствителност си остават белязани от моя български опит.

Как трябва за се разбира тази „белязаност“? И в какво се състои тук „българският опит“, смесен по неуловим начин с френската „оформеност“? Как се вписва над-личното в личното, анонимното в интимното? Нека се опитаме да проследим тази „история на белезите“, очертана от „Роден в България“, „Гражданин на Франция“, „Гостуващ професор в Съединените щати“ – чуждоземен в три страни.

* * *

„Българското“ очевидно не е останало във формите на патетичнонаивен патриотизъм. Въобще длъжен съм да предупредя евентуалния читател патриот, че в тази книга той трябва да очаква жестока редукция на „родното“ – от него е изрязано всичко, което може да се изреже. Тодоров не го преживява чрез никоя от „изконните емблеми“, които векове наред българската култура е изработвала като идентификационни модели: чужд му е нейният географски фантазъм за земята рай с високи сини планини и небето като от коприна; непознати са му моделите на историческото време, които тя е създала (от паисиевското гордеене, вазовското и ний сме дали нещо на света, та до задължителната надежда за светли бъднини). Отсъствието е пълно – в неговия български опит изцяло липсва не само казионната позитивна идентификация, но и не по-малко традиционната негативна привързаност към травмите на българския исторически колектив. (Далчевото безсилие да се забравят ослепените бойци на Самуила). Самият Тодоров описва съзнателното си отношение към подобен традиционен национализъм: „Застъпвах тезата [става дума за подготвяния от него доклад на Конгреса по българистика през 1981 г. в София], тук малко опростявам, че защитата на общността, към която принадлежим, винаги е проява на групов егоизъм; че външните влияния не само не водят до поквара, но са неизбежни и полезни за развитието на културата; че при всички случаи е по-добре да се живее в настоящето, отколкото да се опитваме да възкресяваме миналото; с една сума, не си струва да се затваряме в култа към традиционните национални ценности.“ В своя по-късен опит, при първото си завръщане в България, Цветан Тодоров ще се сблъска с факта, че тази теза е трудно преводима на езика на българската култура от 80-те години, но това е друга тема.

Редукцията продължава и по-нататък: от образа на „българското“ отсъстват не само „високите“ му идеологически форми. Емигрантът на Тодоров сякаш не е белязан от онова дълбинно срастване на ранния езиков опит с инфантилните пластове на психиката, мъчещо толкова други емигранти[221].

Цветан Тодоров сякаш не изпитва тази болезнено телесно-езикова болка – след осемнадесет години престой във Франция при първото си завръщане в България той отбелязва с учудване:,,…с българския се оправях не по-зле, отколкото с френския и имах чувството, че принадлежа на двете култури едновременно.“ Но въпреки практическата способност да говори двете култури, положението, което той преживява, е не по-малко мъчително. Двата културни кода не го обогатяват механично, а го измъчват – с невъзможността си да се преведат един на друг, да намерят универсалния си общ знаменател те го поставят почти в шизоидна ситуация. Важното е да се подчертае, че тук тя засяга не инфантилното, а висшите инстанции на опита: „Всеки един от двата ми езика беше едно цяло и тъкмо това ги правеше несъчетаеми, не им позволяваше да образуват нова целокупно ст… не отхвърлях нищо френско в себе си, а в същото време придобивах и възобновявах не по-малко цялостно българската си самоличност. Това за един човек беше прекадено много! Един от двата живота трябваше да измести другия.“ Фройдизмът би определил като типично „свръхазово“ решението, което Цветан Тодоров смята, че е намерил, на тази мъчителна дилема: той предпочита да постави двете култури не в алтернативно отношение, а да ги вгради в строен йерархичен ред, „чийто принцип е избран свободно: знам как да вградя българския (чуждия) глас във френските рамки, но не и обратното: местонахождението ми е Париж, не София“. И добавя (това вероятно е един от най-силните и философски най-спорните пасажи в цялата книга): „Да осъдиш човек да остане затворен в културата на своите прадеди, предполага, че културата е непроменлив код, а това на практика е невярно: всяка промяна може би не е по-добра, но всяка жива култура се променя… Не е трагедия отделният човек да загуби първородната си култура, ако усвои друга, ние сме хора, защото имаме език, а не този или онзи език.“

Възможно ли е културата да се избира? И ако човек може със съзнателен избор да отхвърли една култура, за да усвои друга, дали това не му показва същностната случайност на принадлежността към една или друга културна общност? Защо „съзнателно избиращият“ трябва да остане при втората? Защо да не продължи по-нататък, осъществявайки нови избори, влюбвайки се в нови култури – до лоша безкрайност? Това отново е по-скоро вариантът, провокативно пропагандиран от Юлия Кръстева, а не от Цветан Тодоров. В книгата си „Чужденци на самите себе си“ тя пише: „Скрито нараняване, за което той самият не знае, тласка чужденеца все по-нататък. Той гордо се е отделил, напуснал е завинаги онова, което го е отблъснало, не очаква нищо от него… Той гордо е свързан с онова, което му липсва, отсъствието е неговият символ. Той винаги е готов да избяга към несъществуващата страна на едно „отвъд“. Той е фанатик на отсъствието.“ Написаното от Цветан Тодоров може де се приеме почти като възражение на този цитат: „Много хора, особено творци и интелектуалци, възхваляват множествеността на култури, смесването на гласове, дори и крайната полифония, която не следва никаква йерархия или ред: те се отъждествяват с космополитизма и дори с номадството изобщо: подходяща рамка за децентрирани субекти, каквито уж сме всички ние. По тези въпроси не мога да говоря като безпристрастен съдник, тъй като личната ми съдба неминуемо определя и възгледите ми: мога обаче да се опитам да уточня смисъла на преживяното от мен.“ И по-нататък: „Въпросният диалог (с културите – б. м., А. К.) не може да се подразделя до безкрайност. Аз не вярвам в добродетелите на систематичното номадство, на неограниченото трупане на културни заемки. За да се почувства човек добре в една култура, е необходима дългогодишна практика, човешкият живот не позволява повече от две-три подобни начинания.“

Така първата интимна и уникална следа на „българското“ върху живота на емигранта се оказва знак за „не-окончателността“, за непълната идентификация, за неизчезващата вътрешна дистанция от новото, френското, избраното и присвояваното; то е заплашителното можеше и другояче… Българското е негативност, дистанция; то е съзнанието или интуицията, че животът има същностно случайно измерение. Не е избрано, а е случайно това, че съм роден в България и че вследствие на тази случайност никога няма да бъда французин като другите. И не защото не мога всичко като тях, а може би и по-добре от тях, а защото в моята фантазия за разлика от тяхната има още една възможност, за която те и не подозират: мога да си представя и обратното положение: живея в България и ставам… нещо друго… Българското е фантазменото измерение на „възможното Друго“, то е знакът на това, че в „избора“ винаги има елемент, който и най-суверенният човек не контролира – елемент на не-съзнателност, на стечение на обстоятелствата, на не-избор. И най-съзнателно установените йерархии между идентичностите никога не са само и единствено съзнателни. Волята, моралът, изборът, универсалната човешка субектност само донякъде, дотам, докъдето стигат границите на биологическия човешки живот и границите на съзнанието, владеят отношението между индивида и културите, личното и безличното, като последните са по-дълготрайни от кантианския субект, с по-бавен и по-траен битиен ритъм – в редица случаи той не ги избира, те просто му се случват, проникват в него, стават дълбинни инстанции на душата му…

Второто значение – или по-скоро вторият белег, оставен от „българското“, е страхът: изплуващият, неконтролируем страх от завръщане в един свят на не-свободата, която по юношески не е добила конкретна форма, но тъкмо това я прави толкова кошмарна: „…сънувам че се връщам… Занапред трябваше да живея в София. Тогава уплахата, дори насън, ставаше толкова силна, че аз се будех с разтуптяно сърце. Отварях очи в тъмнината, разпознавах очертанията на парижката си спалня, докосвах рамото на спящата до мен жена и с наслада вкусвах реалността. То било само сън! Можех да се събудя и да заживея своя истински живот. Разбрах след време, че много емигранти, поне източноевропейци, са сънували този сън.“ От казаното по-горе става ясно, че този страх има не само конкретни основания в абсурдността на българския тоталитаризъм, т. е. той не е само политически. Той е фундиран по-дълбоко – страхът от кошмарното завръщане в България се родее и с не-конкретния, онтологичен страх от случайността, от не-избираемостта на битието, от това, че си се родил, без да те питат, че си „захвърлен“ в една страна, за която поетът е казал не съм те никога избирал, и че след като си избрал съзнателно нова „родина“, по някакво чудовищно стечение на обстоятелствата може да се озовеш в старата: отново там, в първичната люлка на не-свободата, отново „захвърлен“. Страх от загуба на най-важното – на „дистанцията“.

Разбира се, политическата не-свобода и екстремумите на тоталитаризма далеч не са без значение. И комунистическият тоталитаризъм е големият трети български белег върху траекторията на биографичния герой. Редуцирано до крайност, „българското“ за Цветан Тодоров съвпада с тоталитарното (неслучайно той неколкократно употребява „българското“ и „източноевропейското“ от епохата на тоталитаризма като синоними). Когато до своята 25-та година Тодоров живее в България, за него тоталитаризмът е всекидневие. Това просто означава: цял един свят и форма на живот, автоматизъм и навик, за които човек не мисли, просто ги възпроизвежда и изпълнява нормите им, съобразява се с конвенциите. Когато обаче се установява във Франция, именно тя създава възловата дистанция към онова, което е било очевидно. Животът в новата родина е бавно спечелване на гражданско съзнание и откриване на основанията на модерната свобода – правото на човека, истината, еманципацията, универсалния морал. Бавно този нов живот създава обратна перспектива към преди-привичното, която в един момент го превръща в травма, разкрива абсурдността, непоносимостта на тази гигантска социална и политическа безсмислица, в която той е правел „като всички“. Поради тази причина, когато моралната и политическата рефлексия се завръщат към тоталитарна България, те не могат, а и не бива да останат при теснотата на личните спомени – те трябва да се насочат към същността и към механизмите на тоталитарното (недостъпно за младия Цветан Тодоров), да отидат по-нататък, до случаите, в които тоталитаризмът се оказва концентриран в своя екстремум, провокиращ самата „човешка природа“ („реалния ад“, концлагерите, неизвестни на младия Тодоров). Сблъсъкът на двете култури, двойната дистанция, довежда до радикализиране на моралната и биографичната рефлексия и до издигане над онова, което е преживяно. Или по-добре – до потъване в най-тъмните бездни на неговата възможност. След този акт героят на Тодоров е спечелил универсалност: той вече разполага с негативен императив – с непоколебим критерий за абсолютното Зло. То не се въплъщава в конкретни хора, култури, страни или раси, а е в „концлагерната“ възможност за радикалното инструментализиране на човека, за радикалното му изключване от „човечеството“. Която не е била част от собствената биография, но е можела да бъде. Така героят на Цветан Тодоров изживява като лична възможност това „изключване от човечеството“, което за него означава – от способността да избираш и да бъдеш субект на морално признание от страна на Другия, от признанието, че си човешко същество.

Така онова, което е било страдание за чужденеца – дистанцията, не-срастнатостта, шизоидната ситуация, съзнанието за не-окончателност и случайност на съществуването, – в един момент се превръща в универсален морален хоризонт.

* * *

Франция е културата, която произвежда българската белязано ст и редуцира българското до знак – синекдоха на пределния тоталитарен опит. Тя е „избраната родина“, от която България, която не е била избирана, може да бъде наблюдавана от дистанцията на новия опит, на дълбинното преживяване на демократичните ценности, на онези свободи, на които героят на Тодоров – по собствения му израз, не може да се нарадва. Франция е критическият изпит на българското: от нейната точка за него може да се каже с тъжните думи на Алфред Шютц: „За съжаление допускането, че социалните функции, които са издържали проверката в една система на социалния живот, ще продължават да бъдат валидни, ако бъдат пренесени в друга, е неоправдано.“

Неоправдан се е оказал целият български опит – в първите години на своето емигрантство Тодоров почти напълно го е отхвърлил. И така е било дълго време, в което той е печелил Франция като нова културна родина. Но 18 години след това едно кратковременно посещение в България по странен начин отново обръща перспективите. Биографичната територия на особения, обобщен герой на Тодоров описва странна крива, при което той отново се оказва в типична „шютцова“ ситуация по отношение на самата Франция – той е зъвръщащият се у дома, но този път домът е Париж. Оказва се, че краткото посещение на пра-родината (ако използваме на шега поетическото клише от 20-те години) неочаквано е създало дистанция към „новата родина“. Видяната като тоталитарен опит България може да се завърне като радикализиран критерий към самата Франция. Хронологическото следване в повествованието е удвоено от собствената логика на радикалния интелектуален морализъм, станал възможен поради особения опит на двойния чужденец. Тодоров е вече двойно дистанциран – за него и новата родина вече не е саморазбираща се, очевидна, той не е в състояние да я приеме като безпроблемна и безвъпросна ценност. Веднъж спечелена, тази двойна дистанция се превръща в наистина радикален критерий. Двойният емигрант си е изстрадал знанието, че всеки човек по необходимост е засегнат от всяко посегателство срещу равенството и универсалността може да се прилага не само към „реалния тоталитаризъм“. И че този критерий става приложим дори и към Франция, която е изглеждала дотогава страната на еманципацията и демократичните свободи. Оказва се, че онова, което най-много вълнува пишещия за Франция Тодоров, по собственото му признание е сходното с тоталитарния опит в нея. Той вече е в състояние да забележи, че и във Франция се случват казуси, сходни на тоталитарния – определена група от хора да бъдат осъдени не заради това, което правят, а заради това, което са, и това да доведе до изключването им от пределите на самостоятелността, достойнството, човечеството. И тук е налице опасността от предателство на универсалните гласове – интелектуалците. Професионалният интерпретатор Тодоров никога не губи вкус към конкретното: универсалният критерий се прилага изключително гъвкаво за всеки отделен случай – Кравченко, Тувие, Русе, Салман Рушди. Чрез конкретното обаче той през цялото време „изпитва“ своите универсални критерии. Така именно в главата за Франция възниква една изключително съществена проблематика – що е престъпление срещу човечеството? Няма да повтарям аргументите на Тодоров, а от своя страна ще се запитам за друго – възможно ли е превеждането на Универсалното, спечелено по Уникалния път на емигранта, да се превърне в правна норма; възможна ли е трансформацията на интимната универсалност във формализирана общовалидност? Не открива ли процеп това за опасни приключения – този път в областта на безличната юридическа реторика? Може ли разглеждането на казуси и прецеденти да доведе до универсални правила?

Във всеки случай автобиографичният сюжет бавно открива възможност за универсалистка критика на самата демокрация. Той ясно съзира нейната трудно разбираема диалектика, която превръща най-добрите си намерения в тяхната противоположност – света на целите и демократическите ценности в свят на средствата и де-еманципиране на човешкото. Ние сме социални същества, но живеем зле в своята социалност – това е изводът на Тодоров: „Икономическата ефективност е средство, а не цел: общуването между човешките същества е цел, а не само средство.“

* * *

Мерена с подобен критерий, „глобалната държава“ САЩ изглежда на Тодоров почти карикатурно неуниверсална. Тя не само е предоставила академична почва на всевъзможни антихуманистични научни моди (ницшеанско-постструктуралистки, рортиански, фукоянски и пр.), които с една ръка защитават правата на човека, а с другата разрушават самата идея за него. Самопородената болест на демокрацията е засегнала самата тъкан на институциите и на личността – откъсване на университета и интелектуалците от живота на полиса, лишаване на човешкото същество от самостоятелност, етническа автосегрегация и бягство от свободата в уютната идентичност на групите, „жертвомания“ и делегиране на отговорността за собствения живот на държавата или на паразитни юридически посредници. Универсализираният „тоталитарен“ критерий действа навсякъде, понякога се намесва в сфери, в които най-малко можем да го очакваме. Само един пример: за Тодоров дори методологическите опасности на прагматизма или на деконструкцията не могат да бъдат обсъдени извън тази ситуация. Двете течения разколебават идеята за истина и за ценностно регулирано поведение, следователно „нищо вече не ми пречи да стигна до извода, че между неизбежните изкривявания на всяко възприятие и големите политически лъжи няма никаква разлика и че няма защо да се възмущавам от държава, провъзгласила въпросната липса на истина в безспорен принцип“. На друго място по подобен повод в академическия дебат отново се намесва като аргумент радикалният опит. Чрез коментара на критиката на универсалността и истината от страна на прагматизма в дискурса на Тодоров изплува аргумент, който твърде много се доближава до мъчителен спомен: „Да не би да е настъпила тоталитарната ера, където няма разлика между истина и неистина, а само между силни и слаби? Не ми се вярва.“ На друго място Тодоров цитира Раймон Арон: „Всяка тоталитарна държава довежда до абсурд спойката между факт и интерпретация.“ И добавя: „Вероятно затова аз не я приемам дори като методология на литературната критика.“

Може би този „филтър“ при възприятието и анализа на САЩ, на техния интелектуален и граждански живот е малко несправедлив, твърде български, твърде френски, твърде радикалноевропоцентричен. Но той е впечатляващ с ясния ангажимент на своята позиция, който освен личен, цветан-тодоровски, е и на типичен европейски интелектуалец: в своята атака към ницшеанството в неговите разнообразни съвременни варианти (деконструкция, прагматизъм, фукоистка философия и пр.) книгата на Тодоров е част от анти-постмодерната френска вълна от края на 80-те години, чието манифестно съчинение беше „Мисълта на 68-ма година“ на Люк Фери и Ален Рьоно[222].

* * *

Дали тук автобиографията не съумява да върже многопосочните нишки на проекта за постигане на универсалната човешка природа, оставени от общата антропология и от „На предела“? „Живот с другите“ е не само непреодолимо обстоятелство, антропологическо conditio humana. Той е едновременно с това и морален императив – винаги можеш да се дистанцираш от конкретните обстоятелства, винаги си в състояние да кажеш „не“ и да запазиш човешко достойнство: винаги имаш възможност да бъдеш Друг поне в съзнанието за това, че има много начини да бъдеш човешко същество. Друг не като „децентрираност“ и „систематично номадство“, а като спечелване на радикална дистанция от собствения опит и морална рефлексия върху него, върху другите му възможни варианти, върху личните му над-лични предели. Размишлявайки върху своето минало, индивидът може да направи избор между вариантите на собствения си опит, в състояние е да ги сблъсква и конфронтира един с друг така, че да радикализира сам себе си и да стигне твърде далеч – до многообразието на формите, но и до опасните екстремуми на един над-индивидуален опит. До шансовете и ограниченията на френското, българското и американското, но от тези шансове – и до концлагерите, за които не е имал вина и дори не е знаел за съществуването им. До абсолютното Зло. Подобна рефлексия тръгва от индивидуалното, но не остава при него – чрез дистанцирането тя достига до универсални травми на своето време, а чрез „работата на траура“ ги присвоява, превръща ги в свои морални критерии и така универсализира своя опит. Биографията става антропология и етика едновременно: биографичният герой присвоява черти на универсалната човешка природа, която не е ценностно неутрална – тя от своя страна се разкрива като присъстваща в индивидуалната съдба: „Не се опитвам да се изкарам виновен (заради концлагерите в България – б. м., А. К.), знам дори, че няма за какво да се упрекна; но знам също, че именно заради това минало никога няма да мога да си кажа: това минало не ме засяга.“

В един от малкото лични пасажи в книгата „На предела“ по повод на Варшавското въстание Тодоров пише: „Имах чувството, че тези въстания, величави и трагични, ме карат да преоткривам себе си, аз, чийто живот е лишен от всякакви драматични събития. Разбрах, че за да продължа нататък, не мога да се откажа от анализ на собствената си съдба – което и щях да правя занапред в стремежа си да опозная Историята и безбройните човешки истории.“ И по-нататък: „Излиза, че вместо да се присъединя към всеобщата еуфория от истинския край на войната (1989), изпитвам потребност да се връщам назад към смутните времена, към мрачната епоха, когато нацистките и комунистическите режими достигнаха до най-голямо всемогъщество, и към най-същностното тяхно проявление – лагерите. Мисля за това повече от всякога, дали няма да се превърна в някакъв стар ветеран? Навярно е така, понеже лагерите, както и гетата… ми изглеждат като емблема на тоталитаризма и се чувствам длъжен да се вглеждам в тях. Никога не съм бил в лагер, нито отблизо, нито отдалече, но до 24-те си години съм живял в тоталитарна по това време страна. Ето откъде произтича моята, макар и частична, идентификация с лагеристите. Оттам произхожда и моят първи личен опит с политическото зло, наложено, а не понесено от нас. Естествено не съм преживял нищо сензационно, по-скоро споделях всеобщата участ: покорно участие във всякакви обществени прояви, примирено спазване на правилата на социално поведение, безропотно подчинение на установения ред. Изтеклите години не покриват със забрава този опит. Ако нещо ме кара да се връщам към него, то е, защото тоталитаризмът не е разрушен навсякъде; истинската причина за това е убеждението, че ако не познаваме миналото си, рискуваме да го повторим. Моят интерес към миналото не е самоцел, по-скоро вярвам, че в него е записано послание към нас, днешните хора. Какво е то? Събитията никога не разкриват сами своя смисъл, фактите не са прозрачни – за да ни научат нещо, те трябва да бъдат разтълкувани. Именно за подобно тълкуване поемам сам отговорността: тъкмо моята поука от лагерите и тоталитаризма ще се опитам да разкрия сега.“

Този дълъг цитат е най-ясната манифестация на това, за което става дума – Тодоров опитва херменевтика на най-тъмната история в нейната връзка с биографията: като път за поемане на поуките в себе си, като преодоляване на негативното, като себе-универсализиране и постигане на идеята за универсалната човешка природа. Той твърде много напомня на онова, което в „Истина и метод“ Гадамер, следвайки немската романтическа традиция, Хелмхолц и Хегел, нарича Bildung – себеоформяне и надмогване чрез първоначално отчуждаване в определен чужд и външен за Аза контекст (за Хегел това е професията), което обаче води до снемане и вътрешно при-свояване на „своето Друго“ и до себе-обогатяване. В случая с Тодоров Другото не е нито професията, нито призванието, а пределният, „черен“ опит на тоталитаризма, който трябва да бъде при-своен и превърнат в себе-преодоляване, себе-универсализиране. Спорен път – редица видни мислители на XX в. (от Адорно до Лиотар) твърдят, че тотализиращата диалектика не работи за събития като концлагерите, за Аушвиц, Гулаг и Хирошима; за тях този негативен опит не може да бъде асимилиран, не може да бъде превърнат в ясна „поука“, в универсален позитивен резултат.

* * *

Нямах намерение да критикувам идеята за универсална човешка природа (а критики са възможни от различни посоки). Исках да разкрия нейната сложност във варианта на Цветан Тодоров – в триъгълника между антропология, биография и анализ на пределния опит. Но нека накрая си позволя само една критическа реплика под формата на бележка към „простия и комуникативен“ стил, за който стана дума. Видяхме, че според Цветан Тодоров, ако пишещият съчетае специализираните въпроси (какво значи този текст?) с универсалните въпроси „истина ли е?“, „справедливо ли е?“, така той би избегнал двойна опасност: „Така бихме преодолели стерилното противопоставяне между критици специалисти, които знаят, но не мислят, и критици морализатори, които говорят, без нищо да знаят за творбите. Ето как критикът ще изпълни пълноценно своето предназначение на участник в един двоен диалог: като читател със своя автор, като автор със своите читатели, които така биха могли да се умножат.“

Какъв е мотивът за умножаване на читателите? И откъде идва идеята, че ако пишем просто и разбираемо за важни, сложни и общовалидни неща, броят на нашите читатели по необходимост ще нарасне?

При Цветан Тодоров е трудно да подозираме, че желанието да се умножи публиката е с комерсиална основа – едва ли желанието да се пишат бестселъри (в буквалния смисъл на най-добре-продаващи се) е водещо за него. Остава да предположим мотива „универсалност на комуникацията“ – съществените, добре и разбираемо казани неща са достъпни и важни за повече хора, повече засягат conditio humana. Следователно ще имат повече слушатели (читатели). Това са безспорно просветителски предпоставки: че посланията на универсалния хуманистичен здрав разум сами разширяват кръга на своята аудитория, че „разумът“ по необходимостта на човешката природа идва на власт. Те са свързани с презумпцията, че има, че съществува универсална публика (и публичност) и интелектуални авторитети, които да я в-разум-яват; че разумното говорене за съществени проблеми ангажира по-голям брой хора. Но дали днешният тип глобална медийност не е родила пародийното опако на „универсалното“ – стандартизирането на вкусовете, хомогенизирането на публиката? По повод на новите медии още през 60-те години Едгар Морен отбелязва: „[Вестникът] Пари Соар цели универсалността и действително я постига. Този всекидневник е предназначен еднакво добре за културните хора, както и за некултурните, за буржоазията, както и за обикновените хора, за мъжете, както и за жените, за младите, както и за възрастните.“ Онова, което Морен не отбелязва по повод на тази квазиуниверсалност на публиката, хомогенизирана от масови консумация на стоки мечти, е, че въпросната „универсализация“ в същата мяра е и „изолация“, „партикуларизация“; тя е в състояние тотално да отдели и затвори групите една от друга: интересуващият се от тенис никога няма да отвори страницата с „пътувания“, търсещият работа по обяви няма да прочете културния коментар. Въпросът за постмодерната „квазиуниверсалност“ на комуникацията може да възникне не само в контекста на научни дебати като този между Хабермас и Лиотар (спор, засягащ възможността за универсална дискурсивна етика, за това дали отделните езикови и комуникативни игри имат универсален общ знаменател). Той засяга и далеч по-конкретни, практически неща: например вида на един днешен западен магазин за информационна стока – вестници и списания. В него специализираното подреждане на рафтовете твърде много напомня структурата на съвременния вестник или структурата на съвременния телевизионен магазин, състоящ се от свръхспециализирани свитъци, фрагменти, рафтове, всеки един от които има само специализирана, страстна, понякога маниашка публика. От 30-40 години тенденцията е такава и нещата се задълбочават – появиха се интернет и chat-rooms по интереси.

Така, искаме или не, възниква неочакван въпрос – говорейки универсални неща, разширяваме ли кръга на своята публика? Не се ли състои тя все повече от несъпоставими, почти идиосинкразни манталитети, контраидентичности. (Съвременната българска младеж не обича „разумното“ – тя безспорно предпочита „маниашкото“. Само че то има толкова форми и моди, непримирими враждуващи групи и идентичности, че никаква универсалност не е възможна.) Ако зададем въпроса в чисто академичен или интелектуален контекст – има ли публика за универсалното интелектуално, не-специализирано говорене? Симптоматичен тук е не само неуспешният опит в Източна Европа да се задържат подобни универсални интелектуални авторитети и последвалата маргинализация на дисидентската позиция, но също така и тревожните контрауниверсалистки проповеди на определени американски и азиатски постколониални критици и университетски преподаватели (самият Тодоров също им обръща нужното критическо внимание).

Изпитваме симпатия към позицията на Цветан Тодоров, но дали тя е реалистична? Дали тези негови универсални книги, които лично аз изключително ценя – „На предела“, „Живот с другите“, „На чужда земя“ – ще имат същия пазарен и интелектуален успех както ранните му структуралистични съчинения (последните се радваха именно на „специализиран бум“ на публиката). Остава въпросът: решим ли е проблемът за универсалното, за човека като родово същество, за човешката природа – дори и в сложната, многоизмерна координатна система на общата антропология, биографията и „пределните изследвания“? Ако сърцевината на човешкото е в отношението на реципрочно признание между човешките същества, то не е ли неизбежно да въведем още едно, съществено измерение – това на комуникативното пространство, на неговата единност или множественост, на неговата прозрачност или непрозрачност, неговата прекъснатост и непрекъснатост?

Просветителската идея за царство на разума имплицира подобно единно, непрекъснато, прозрачно комуникативно пространство – онова, което е разумно, по неизбежност ще бъде споделено и признато от всички хора. Разумното е споделимо, отворено за комуникация, неговото царство ще настъпи поради естествената му убедителност и неизбежна споделимост. Разумното предполага комуникативно пространство без прегради и нееднородности, хомогенна и изоморфна Нютонова интелектуална и морална вселена. Но митовете на XX в., неотминалата власт на масовите фантазми и фанатизми доказаха, че подобно пространство е само мит. Онова, което е било трансцендентално условие на просветителската епистемология и етика, днес е заменено от реалното условие на медийната глобализация. Светът вече на практика е „универсално“ комуникативно пространство – ако CNN пусне по своите телевизионни сателити една новина, тя достига едновременно до Китай, Чехия, Панама и Аляска. Въпросът е и кой каква новина слуша – и защо.

Поставям това „универсално“ в кавички, защото става дума всъщност за медийна глобализация, която кой знае защо не поражда универсалното царство на разума. Получили шанс за разпространение по цялата планета, универсалните – добро, справедливо, еманципирано – не идват автоматично на власт. Много по-голямо е разпространението на инфантилни фантазми, моди и митологии (куклите Барби, маратонките Nike, въодушевлението от girl power). Те идват паралелно и с другото лице на „глобализацията“ – „рубрикирането“ на комуникацията, превръщаща човека във все по-неуниверсален, все по-партикуларен, затворен, идиосинкразен в своите интереси, ценности, привързаности (локализми, тикове, сепаратизми, изолационизми, гетоизация, нови национализми, изземване на индивидуалната еманципираност от груповата принадлежност), за което отново говори самият Цветан Тодоров.

А въпросната непрозрачност на комуникацията не е само социологически и политически проблем. От самата автобиографична книга за емигранта става ясно, че тя е и психологически, и морален, и автохерменевтически проблем. Колко групови идентичности може да поеме отреденото ни време, колко микрокултури може да изживее човек? Съвместими ли са, преводими ли са те? За колко езикови игри ще му стигне животът? Възможна ли е винаги съзнателно избраната йерархия между тях?

Пиша всичко това с нещо като тъга – казват, че такава била постмодерната, а не посттоталитарната меланхолия, за която пише Тодоров. Усещане за празнота и тъгуване по ценностите, за които съзнаваме, че са невъзможни или че поне не сме наясно как да реализираме. Споделям заедно с Цветан Тодоров желанието да се говори разумно в един неразумен свят, да се пише ясно в ситуация на излишество от реторики, да се черпят поуки от ужасната история, да се заема определена и отговорна позиция в ситуацията на глобална зависимост, виртуализиране на реалността и изобилие на партикуларни, непреводими гледни точки. Може би просто трябва да го правим, без винаги да се грижим за последствията и без непременно да мислим, че с това непременно разширяваме своята аудитория.

„Автобиография, антропология, меланхолия“,

послеслов на българския превод на книгата на Цветан Тодоров

„На чужда земя“, София: Отворено общество, 1998.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Август 2016

Австрия – уроците на крайната десница

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Възможно ли е Австрия да стане първата западноевропейска страна от Втората световна война насам, в която управлява крайно десен президент? Сред шока от Брекзита само малцина забелязаха извънредната поредица от събития, които се разиграха в тази богата социалдемократическа страна. На 22 май Норберт Хофер от крайно дясната австрийска Партия на свободата изгуби с около 31,000 гласа надпреварата за австрийското президентство срещу Александър ван дер Белен от Зелената партия. На 8 юни партията на свободата оспори резултата, позовавайки се на няколко нередности, сред тях и преждевременното отваряне на избирателни урни и разпространяването на изборни резултати за медиите преди окончателното приключване на процедурите. Всъщност нямаше свидетелства за това, че някакви манипулации са променили резултатите. Но на 1 юли австрийският Конституционен съд все пак реши, че изборите трябва да бъдат повторени. По този начин Партията на свободата – някога описвана като „партия на бивши нацисти за бивши нацисти“ – ще получи втори шанс за президентство през ранния октомври.

Но защо крайната десница има толкова добри резултати конкретно в Австрия? Страната се наслаждава на един от най-високите доходи на глава от населението в ЕС, притежава добре уредена социална система и има огромна полза от отварянето на Източна Европа след 1989 (някога Виена е изглеждала парцалива в сравнение с Берлин; днес е точно обратното). Нито пък Австрия, поне засега, е пострадала от ужасяващите терористически атаки, на които бяха подложени Франция и Белгия. Използвайки похвалата на папа Паул VI за Австрия като isola felice, най-важният следвоенен политик на страната, дългогодишният канцлер Бруно Крайски (на поста от 1970 до 1983 г.) също я нарича „остров на блажените“. И въпреки това Партията на свободата се разраства в Австрия вече в продължение на повече от две десетилетия. Ако в момента в Австрия биха били проведени парламентарни избори, то крайната десница сигурно щеше да спечели.

Решението на австрийския Конституционен съд да отмени резултата от проведените избори има за цел да отстрани всякакви съмнения в легитимността на резултата. Но възходът на австрийската десница и нейната способност да оспорва – а може би и спечели – един от най-високите постове в една страна, където няма големи икономически или социални проблеми, ни казва поне също толкова много за настоящата форма на политиката в Европа, колкото и решението на Обединеното кралство да напусне ЕС. И както ясно показва австрийският пример, успехът на популистките партии не може да бъде сведен до някакво общо и простичко обяснение. И преди всичко друго тази страна ни предоставя обективен урок по това как основните партии, опитващи се да се противопоставят на възхода на популистките политици, в края на краищата само го увеличават.

В много отношения Партията на свободата изглежда черпи енергията си от същите сили, които подхранват съответстващите ѝ партии по други места. Хофер, аероинженер по образование, сдържан в публичните си изказвания, но безкомпромисен в авторитарно-националистическия си стил, е в голяма степен представител на новото поколение крайно десни европейски популисти: също като Мари льо Пен той представя себе си като защитник на свободата и демокрацията срещу Европейския съюз; като льо Пен и Геерт Вилдерс в Холандия, той призовава за референдум върху членството на страната в ЕС; накрая, също като други крайно десни политици, Хофер стриктно се противопоставя на отварянето на европейските граници за бежанци и е възприел анти-ислямската реторика. Подобно на Националния фронт във Франция, партията на Хофер привлича все по-голям брой работници откъм социалистите, които в очите на бившите си привърженици са направили твърде много компромиси с неща като свободната търговия и имиграцията.

Но привидно неудържимият възход на Партията на свободата може да бъде разбран единствено на фона на специфичната политическа система, създадена по времето на Втората австрийска република, тоест след 1945 г. През цялата следвоенна епоха Австрия винаги е била управлявана от едната от двете големи партии в страната, централно-десните християндемократи или централно-левите социалисти – или, много често, и от двете по едно и също време, когато те са формирали големи коалиции, какъвто е случаят и днес. Писателят Карл-Маркус Гаус веднъж се е пошегувал, че хората, израснали през тези десетилетия, може и да са мислели, че в австрийската конституция е записано „Австрия е страна, управлявана от Голяма коалиция“. Тази тенденция към формиране на съвместни правителства, за която няма паралел другаде в Западна Европа, служи на една много конкретна цел: да се осигури стабилност в една страна, която в продължение на дълго време е била характеризирана от дълбоки разделения между „червената“ и ляво-настроена Виена и „черната“, консервативно-католическа провинция. Крайната поляризация между двете фракции е довела до кратка гражданска война през 1934, малко след което е установен католически авторитарен режим, а след това страната е присъединена към Третия райх от Хитлер през 1938.

В следвоенна Австрия и червените, и черните са твърдо решени да избягват този вид конфликти, като решението е да се използва система от пропорционално представителство в буквално всички области на социалния и политически живот – оттук и обичайното за Австрия понятие Proporz, с което се описва този подход. По същество голяма част от политическите решения тук са оставени в ръцете на различни „социални партньори“ – професионални съюзи или съюзи на работодателите – които постигат споразумения, по-късно просто одобрявани от парламента. Тази подредба е отчасти вдъхновена от същия идеал за социална хармония, насърчаван и от католическия авторитарен режим през 1930-те. Тя предпоставя, че буквално всички избиратели ще бъдат в състояние да се идентифицират с едната от двете основни партии. Както веднъж отбелязва съвременният австрийски писател Роберт Менасе, всъщност австрийците би трябвало да се питат дали живеят в реална демокрация, като се има предвид, че, каквито и да са резултатите от изборите, в страната изглежда никога няма опозиция.

Но опозицията срещу тази двупартийна система все пак се поражда и тя бива оформена основно под влиянието на един млад и харизматичен националист на име Йорг Хайдер. Преди да стане политик той е бил асистент-професор по право. Основният му патос е свързан с протеста срещу онова, което той счита за привилегии на червено-черния елит, който контролира всички аспекти на обществения живот в Австрия – от началните училища до съюзите на алпинистите – а също и с рязък протест срещу австрийските имиграционни политики. През 1986 той поема водачеството на по онова време малката Партия на свободата с един вид „преврат“, проведен на тогавашния партиен конгрес. Под лозунга „първо Австрия“ Хайдер подхваща национална петиция, призоваваща за конституционна поправка, с която да се постанови, че Австрия не е имиграционна страна (петицията пропада). По-късно той добива международна лоша слава с възхвалата на работните политики на Третия райх като „много успешни“, а на австрийските СС-ветерани – като „мъже с характер“. (По собствените му думи самият той е Nazikind; и двамата му родители са били убедени националсоциалисти).

Особено важно е да се отбележи, че за разлика от Германия след 1960-те години, Австрия никога не е предприемала някакъв всеобхватен процес на Vergangenheitsbewältigung или „преработване на миналото“. Напротив, австрийците се придържат към подвеждащата представа (формулирана от Съюзниците в тяхната Московска декларация от 1943-та), че страната им е била „първата свободна страна, станала жертва на хитлеристка агресия“. И християндемократите, и социалистите поддържат с ентусиазъм този пагубен мит; нещо повече, по чисто опортюнистически причини те затварят очи за политическата реабилитация на бившите нацисти. През 1949 социалистите насърчават създаването на „Асоциацията на независимите“ (VdU), от която по-късно възниква Партията на свободата, с циничната калкулация, че една допълнителна крайно дясна опция ще намали подкрепата за основните им опоненти, християндемократите. Когато [известният преследвач на бивши нацистки престъпници] Симон Вийзентал разкрива есесовското минало на водача на Партията на свободата през 1970-те, социалистическият канцлер Крайски, който се опитва да влезе в коалиция с крайно десните, атакува Вийзентал и стига дотам да намекне, че той може и да е бил сътрудник на Гестапо. Крайски [също като Вийзентал] е евреин и в по-ранни времена е бил изправен пред избирателни плакати, представящи християндемократическия му опонент като „истински австриец“. Но въпреки това той не само поставя националното единство и стабилността на първо място; освен това понякога той намеква, че да се правят сделки с бивши нацисти не било нещо по-лошо от сътрудничеството с християндемократите – които, в края на краищата, били наследници на авторитарния режим от 1930-те и са поддържали бившия офицер от Вермахта Курт Валдхайм [и широко известен като човек, замесен във военни престъпления по времена войната] в успешната му кампания за президентския пост през 1986.

Партията на свободата винаги е поддържала Deutschnationalismus[германския национализъм], чиято основа е идеята за обединение с Германия (опция, широко подкрепяна през 1919, след разпадането на Австро-Унгарската монархия, но отхвърлена от Съюзниците по онова време). Хайдер – сложен, търсещ известност и в много отношения саморазрушителен характер – следва тази традиция. Австрийските медии го портретират като самия дявол – знаейки много добре, че корица с портрета на Хайдер, както и на Тръмп в наши дни – винаги ще се продава по-добре. По този начин те го държат постоянно в центъра на националното внимание. И действително, макар че той никога не е заемал постове във федералното управление, австрийската политика се върти около Хайдер в продължение на минимум две десетилетия, а партията му успява да изтласка управлението силно надясно по въпросите на имиграцията и други теми.

Хайдер постига най-големия си триумф през 1999, когато Партията на свободата получава 27 процента от гласовете и става втора на националните избори. Партията влиза в коалиция с християндемократите, които, въпреки че са получили по-малко гласове, получават правото да номинират канцлера, Волфганг Шюсел. Хайдер е извън официалното правителство, но всички смятат, че той ще контролира партията си зад кулисите. Във Виена има сериозни протестни демонстрации срещу допускането на крайната десница до правителството – нещо, за което няма прецедент в Европа от онова време. По време на церемонията по връчване на постовете, на министрите се налага да влязат в президентския дворец през подземни тунели, вместо да използват парадния вход откъм Балхаусплац, каквато е традицията. Други европейски страни изолират крайно дясното австрийско правителство, но следствията от това са доста неочаквани. Канцлерът Шюсел успява да убеди дори опозиционните партии, че малката Австрия – гордееща се с неутралността си по време на Студената война също толкова, колкото и със само-заявения си статус на „голяма културна сила“ – е била третирана несправедливо. От страна на крайната десница, старият Deutschnationalismus сега отстъпва на един нов австро-патриотизъм с тежък анти-ЕС привкус. (Първоначално Хайдер и партията му са подкрепяли присъединяването към Съюза, но по-късно променят радикално позициите си).

Хайдер е в състояние да понася улични демонстрации и санкции, но нещото, с което не може да живее е да не се намира в центъра на вниманието. Ето защо той напуска собствената си партия и основава ново крайно дясно движение, малко преди да загине в автомобилна катастрофа през 2008. Старата му партия извлича полза както от напускането, така и от смъртта му: докато е на власт, ПнС се оказва изключително корумпирана (особено в родния край на Хайдер, Каринтия). По принцип това би трябвало да унищожи реномето на партията и да я направи негодна за претендираното място като алтернатива на системата Proporz. Вместо това сега всички недостатъци и проблеми се обясняват с личното влияние на починалия Хайдер.

Днес Австрия отново се управлява от „голяма коалиция“, макар че в двете партии, които я формират, вече няма нищо особено голямо. През 1975 над 90 процента от гласовете отиват за християндемократите и социалдемократите; на президентските избори през тази пролет техните кандидати едва успяха да надминат границата от 10% и, като следствие от това, бяха елиминирани от втория, решаващ кръг. Освен факта, че както червеният, така и черният кандидат се оказаха неубедителни, те очевидно бяха засегнати от това, че – под натиска на Партията на свободата – правителството им напълно промени посоката на австрийската политика по въпроса за бежанците. През есента на 2015 социалдемократическият канцлер Вернер Файман беше най-стабилният съюзник на Ангела Меркел; през март 2016 той по същество затвори границите на страната. Кметът на Виена Михаел Хойптл, също социалдемократ, за разлика от него упорито се придържа към про-бежанската си позиция и с това спечели градските избори през миналата есен, макар че по онова време се предсказваше победа на ПнС.

Както мнозина опортюнистично настроени, имитиращи крайно десните позиции политици бяха принудени да се научат от горчив опит, изврътливостта рядко се отплаща. Гражданите, които поддържат новия популизъм, в края на краищата обикновено предпочитат оригинала пред копието, докато онези, предпочитащи една по-хуманна позиция, се извръщат в погнуса. Това е и една от поуките от дебатите около Брекзита: отделни хора сред водещите кръгове на британските Тори по същество превърнаха Найджъл Фараж, водачът на Партията на независимостта, в централна фигура на британската политика и се опитаха дори да го задминат в евроскептицизма. Щом само те стигнаха до извода, че референдумът е по същество за това да се спаси свободолюбивата Англия от „далечния Брюксел“, вече стана смешно да се казва на хората, че все пак трябва да останат в Съюза, тъй като в противен случай щели да обеднеят с по някакви си 4000 паунда годишно на калпак.

Австрийският случай показва, че упадъкът на основните партии не означава непременно край на демокрацията. Опонентът на Хофер от финалния рунд на изборите, ван дер Белен, е професор по икономика, поддържан от Зелената партия. Зелените, които подкрепят по-нататъшната европейска интеграция, имат най-ниска степен на поддръжка от работническата класа сред всички партии, но пък печелят много от факта, че Виена има голямо буржоазно-бохемско население, което ги подкрепя. Освен това те са единствената австрийска партия, която никога не е правила компромиси по отношение както на осъждането на нацисткото минало, така и на приемствеността от междувоенния авторитаризъм.

Президентската изборна ситуация, която възникна в Австрия през май и ще бъде повторена през октомври – неясна надпревара между Зелените и крайната десница – не се е случвала никога преди това в Европа. Но тя разкрива ясно един фундаментален политически конфликт, който може да бъде открит в много западни демокрации днес. И този конфликт не може да бъде описан смислено като просто „конфликт между обикновените хора и утвърдените елити“. В Австрия както Партията на свободата, така и Зелената партия са здраво утвърдени още от средата на 1980-те; във Великобритания Борис Джонсън, едно от основните лица на Брекзит-кампанията, е толкова утвърден, колкото е възможно. По-смислено е може би да се каже, че от едната страна на конфликта се намират онези, които подкрепят идеята за повече отвореност: отвореност към малцинствата у дома и към по-голяма обвързаност със света навън. От другата страна се намират хора като льо Пен и Тръмп: такива, които биха желали да затворят националните граници и по този начин – или поне това е, на което те се надяват – да получат отново „контрол“ (но заедно с това и да запазят традиционните йерархии, които днес са заплашени от натиск отвътре). „Да направим Америка отново велика“ означава преди всичко „Да направим отново така, че да управляват белите мъже“.

Много пъти е било повтаряно погрешно, че и от двете страни на този конфликт се увеличава броят на популистките, или „анти-елитно“ настроени избиратели, и че следователно те споделят някои решаващи политически и морални характеристики. Но само едната от двете страни отхвърля радикално плурализма на съвременните общества. Само крайно десните популисти твърдят, че единствено те представляват онова, което сами наричат „истинския народ“ или „мълчаливото мнозинство“ – и че, следователно, защитниците на отвореността и увеличаващия се плурализъм, трябва да са някак „погрешни“, „незаконни“. Хофер конфронтира ван дер Белен с твърдението, че „зад вас стои haute-volée [висшето общество], зад мен стои народът“. Фараж обяви резултата от Брекзита за „победа на истинския народ“ (с което онези 48 процента, които бяха гласували за оставане в ЕС, бяха обявени за „някак неистински“). Доналд Тръмп е казвал толкова много обидни неща в хода на миналата година, че една от забележките му от месец май остана буквално незабелязана – ако и тя да разкрива самото ядро на популизма от тръмповски вид: „Единственото, което има значение“, каза той, „е уеднаквяването на хората – защото другите хора не означават нищо“.

И тъй като „истинският народ“ е мит, създаден от популистите, то и реалните резултати от изборите или допитванията до общественото мнение винаги могат да бъдат поставяни под въпрос в негово име. Ако популисткият кандидат губи, то това е не защото той или тя е не толкова популярен/популярна, колкото се е очаквало. То е защото „истинският народ“ все още не е проговорил – или, още по-лошо, по някакъв начин му е било попречено да изрази истинското си мнение. Не е случайно това, че популистите толкова лесно прибягват към конспиративни теории или се втурват да оспорват резултатите от избори. И все пак австрийският Конституционен съд с право отсъди ново гласуване; в противен случай Партията на свободата би могла да настоява, че нейният кандидат е бил някак измамен, а изборите фалшифицирани от нелегитимни елити, заговорничещи зад сцената.

Но каквито и да са резултатите от новите избори, би било погрешно да се прави заключението, че отсега нататък Австрия ще бъде поляризирана между Зелените и крайната десница – макар че много ясното разделение между подкрепата за ван дер Белен в градовете и за Хофер в селските райони действително напомня за времената от 20-те и 30-те години. Може и да се окаже добре, че президентските избори предоставиха възможност за ясен избор през май и ще го направят отново през октомври: все пак гражданите дебатират свободно и политическите конфликти вече не са табу. Няколко австрийски канцлери от миналото – включително и Крайски – са желаели да стане публично известно, че любимата им книга е „Човекът без качества“ на Роберт Музил. Австрийските политици многократно са цитирали израза на Музил Möglichkeitssinn – усет за [различни] възможности. Че страната се оказа първата в Европа, избрала някога Зелен президент – и може би ще го направи отново през октомври – показва, че не всички новини от континента трябва да бъдат лоши в наши дни. Австрия демонстрира реалните опасности от крайно десния популизъм, но също и по-изпълнената с оптимизъм възможност, че свежите политически сили ще намерят енергии и възможности да им се противопоставят.

Ян Вернер Мюлер е научен сътрудник на Института за хуманитарни науки, Виена, и преподавател в университета Принстън, САЩ. Автор е на книгите Contesting Democracy: Political Ideas in Twentieth-Century Europe и What is Populism?.

В подготовка за промени

Автор(и): Гари Каспаров, Лука Лисяк Габриелчич

Разговор с Гари Каспаров

Лука Лисяк Габриелчич: Вие живеете в Ню Йорк, в „самоналожено изгнание“, както го наричате сам. Гледате ли на себе си като на емигрант?

Гари Каспаров: Не съм сигурен дали изгнанието ми е самоналожено, тъй като евентуалното оставане в Русия би било… не съвсем безопасно, да го кажем така. Това не беше основният ми избор: решението се оказа принудително. Но ситуацията ми е силно различна от онази на класическите емигранти. Мога да следя какво се случва у дома, разговарям с майка си и приятелите си по Скайп, макар и да нямам физическата възможност да се върна. Или, по-точно казано: бих могъл да се върна обратно, но това означава да си купя еднопосочен билет, тъй като най-вероятно никога повече няма да видя Ню Йорк. Все още мога да се надявам някой ден да се върна и да върша нещо полезно за страната си, но никой не знае кога точно ще дойде този момент.

ЛЛГ: Вероятността за демокрация изглежда далечна…

ГК: Вижте, ние знаем от историята, че режимите като този на Владимир Путин са осъдени: рано или късно те падат. Просто не знаем колко време ще отнеме това. Настоящата ситуация може да продължава години, но може да се получи и пълен поврат в рамките на много по-кратко време. Диктатурите, особено онези, които са успели да се задържат дълго време, разрушават всички хоризонтални връзки в обществото, така че не е възможно да се оцени реално състоянието на общественото мнение, особено в големите градове. Засега хората изглеждат спокойни, но могат да се видят и други индикатори. Допитванията сочат, че около 79 процента от руснаците не са доволни от настоящото състояние на икономиката, но заедно с това те твърдят, че 82 процента от тях подкрепят Путин. Но дали го правят наистина? Може би. Не можем да знаем със сигурност. Всичко, което знаем е, че режимът на Путин е изправен пред масивни проблеми и нови предизвикателства. За да им отговори, той промени алгоритъма. Преди време се разчиташе на политическата апатия на населението. Но постепенно той се разви към по-агресивна форма. Докато в предишно време се правеха опити за поддържане на социалния мир чрез купуване лоялността на обикновените граждани с парите от продажбите на петрол и газ, то сега тази лоялност вече се изисква чрез заплахи, страх, сплашване и създаване на илюзията, че Русия е обсадена крепост, а Путин е единственият, който може да я защити срещу глобалната конспирация, насочена към подкопаване на интересите ѝ.

ЛЛГ: В книгата си[223] вие предлагате интересен цитат на социалния учен Робърт Пакстън, който дефинира фашизма като „увереността, че собствената група е жертва; усещането, което оправдава всякакви действия, без законови или морални ограничения, против собствените врагове, както вътрешни, така и външни“. Мисля, че акцентът, който поставяте върху авто-виктимизацията[224], е един от по-интересните аспекти на анализа ви на путинова Русия. Не мислите ли обаче, че аналогиите с фашизма отиват прекалено далеч и не са съвсем продуктивни?

КГ: Митът, че Русия е жертва на прехода е важна част от путиновата пропаганда. В книгата си аз се противопоставям на този мит, като го конфронтирам с фактите. Позицията ми е, че Путин не е измислил нищо ново: ако погледнете към която и да е диктатура, тя започва с чувството за собствената жертвеност. Изключително важно е за всеки диктатор да създаде мита, че страната или групата му е станала жертва на несправедливост и че настоящият режим е единственото средство в тази ситуация, както и единствената гаранция, че тя няма да се повтори. Естествено, подобни недоволства си имат основания: може спокойно да се каже, че през 1920-те Германия е била сурово третирана от победителите в Първата световна война. Това усещане за жертвеност се използва от диктаторите, които го трансформират в мит, което пък им позволява да преследват вътрешните си врагове и да концентрират власт в собствените си ръце, в името на „засилването на държавата“. Но когато вътрешните врагове се свършат, трябва да се търсят врагове вън от страната. Путин просто следва тези исторически примери. Разбира се, не може да се правят директни сравнения между различни исторически периоди, но все пак си остават определени прилики и модели. Заглавието на книгата ми, Идва зима, подчертава този цикличен характер на историята. Разглеждайки различни аналогии, ние можем да разберем настоящите тенденции и да направим определени прогнози. В същото време трябва да се опитваме да анализираме всяка ситуация сама по себе си.

ЛЛГ: Коя според вас тогава е специфичната черта, която различава Путин от предишните силни мъже на деня?

ГК: От самото начало Путин разполагаше със значителни предимства. След края на Студената война и колапса на Съветския съюз [западният] свят се намираше в състояние на самодоволство. Никой не искаше повече конфронтации. Първоначално Путин беше считан за стабилизираща сила, особено след турбулентните години на Елцин. Беше в състояние да създава приятелства, пък и имаше много пари. Той използва този лукс, недостъпен за много диктатори от миналото, за да си купува различни благоразположения. Ето защо казвам, че най-добрият начин да се разбере неговия манталитет е не чрез Макиавели, а чрез Марио Пузо. Също като истинския „кръстник“ той си създаде масивна мрежа от агенти и лобисти. По време на украинския конфликт можахме да видим колко ефективни са те при подкопаването на решителността за търсене на мирно решение сред международната общност. Това се превърна в modus operandi на путиновия режим и, обратно на онова, което чуваме сега, тоест във вашата страна, той няма да промени този алгоритъм сега. За него просто няма друг избор освен да продължава износа на нестабилност. Състоянието на икономиката е такова, че той не може да каже на руския народ: „Давам ви възможност да живеете добър живот, но в замяна на това забравете за свободите си“. Това работеше преди десет години; сега вече няма как. Ето защо ескалацията на международните напрежения си остава неговото основно оръжие. Може да се очаква той да усили атаките срещу институции, които са гарантирали мир и спокойствие в Европа и света в продължение на десетилетия. Путин ще атакува ЕС и трансатлантическия съюз и ще издирва всяко слабо местенце, където парите или сплашванията могат да му купят някакви ползи.

ЛЛГ: Ако разбирам правилно, вашата аналогия с мафията е насочена против онези, които виждат Путин като рационален фактор, който преследва традиционни геостратегически интереси за руската държава. Вие, напротив, настоявате, че той просто използва руския национализъм, за да легитимира концентрацията на властта около себе си.

ГК Абсолютно. Наистина вярвам, че паралелът с мафията е приложим. Държавата на Путин се основава на лоялност. В нея няма заслуги. Единствената заслуга, която има значение, е лоялността ви към боса. Ето защо виждаме как приятелчетата на Путин излизат буквално отникъде и заемат всички изгодни позиции в страната… случайно, разбира се. За нещастие това е нещо, което откриваме в историята отново и отново: демокрациите се опитват да проектират собствения си манталитет и дипломатически умонагласи върху онези, с които си имат работа. Същите грешки са правени и с Хитлер, и със Сталин в края на Втората световна война. Много често либералните режими се опитват да открият в лицето на диктаторите рационални партньори. Те ги третират като рационални сили, чиито ходове могат да бъдат анализирани като в игра на шах. Проблемът е в това, че шахът не точно вида игра, която диктаторите играят. Шахът е игра, в която 100 процента от информацията е прозрачна. Вие не знаете какво мисля аз, аз не зная какво мислите вие, но аз познавам ресурсите ви и, което е най-важно, знам правилата. Следвайки правилата, вие можете да се опитате да ми причините вреда или да си спечелите някакво игрово предимство. Но диктаторите играят друга игра – такава, която може по-скоро да се сравнява с покер. Това е игра, в която можете да имате сравнително слаби карти, но можете да мамите, в която се опитвате да разчетете мислите на противника си… Това е много различна игра и Путин е доста добър в нея. Той има много бързи реакции, тъй като не е задължен да се отчита пред никого: няма нужда от парламентарна поддръжка, не се интересува от мнението на пресата, нито пък от общественото мнение – той може да взема мигновени решения.

Ето защо аз настоявам, че трябва да правим разлика между Путин и Русия. Като при всяка диктатура той използва страната и ресурсите ѝ, за да печели власт. Но хората упорито и погрешно настояват, че всъщност скритата му цел са стратегическите интереси на Русия. Просто разгледайте действията му. По принцип той просто продава руската доминация в Далечния изток и източен Сибир на Китай, за да купува подкрепа за хазартните си ходове; разрушава търговските връзки с Турция[225]; буквално изгражда стена между бъдещите поколения от руснаци и украинци, създавайки между двата народа чувство на враждебност, каквото не е имало никога преди това. Всичко това не е в дългосрочен интерес на Русия; то обслужва единствено краткосрочните интереси на Путин, свързани с оставането му на власт. Той е готов на всичко, за да спечели още някой и друг ден на власт.

ЛЛГ: Описанието ви ще пробуди начаса една точно определена аналогия в умовете на словенските читатели: Милошевич… През 1990-те вие бяхте един от малцината интелектуалци, особено руски, които подкрепяха словенските и хърватски стремежи към независимост и предупреждавахте срещу Слободан Милошевич. Но докъде все пак можем да разширим тази аналогия? В края на краищата действията на Путин не се доближават толкова до кръвопролитията и хаоса, които наблюдавахме в бивша Югославия през 1990-те.

ГК: Жилавостта на путиновия режим през ранните му години се дължеше на способността на Путин да се маскира по най-различни начини. Той можеше да бъде либерал, ляво настроен популист, приятел на Запада, националист. Милошевич, от друга страна, разиграваше още от самото начало една-единствена карта: той беше ограничен от ролята, която беше поел докато се издигаше във властта. Сравнението между „късния Путин“ и Милошевич все пак е приложимо: и двамата прибягват до агресивни политики към съседите си като начин за запазване на властта у дома.

Има обаче един много определен смисъл, в който Милошевич беше дребна заплаха в сравнение с Путин. В своите политики сръбският политик беше ограничен от териториите не бивша Югославия, в които беше възможно да се разиграва картата на [застрашените] малцинства – ето защо не успя в Словения. Но тези териториални ограничения не бяха единствената причина, поради която той беше дребна заплаха, въпреки ужасяващите последствия от политиките му: освен това властовите структури в свободния свят бяха по-силни по онова време. Остава си въпросът защо тази сила не беше използвана незабавно, за да се спре Милошевич, още пред 1991 или 92. Това обаче е друга тема. И въпреки това властовите структури бяха на мястото си, за да го удържат и евентуално елиминират. Путин, от друга страна, се стреми към много по-голяма цел и това би трябвало да бъде източник на голяма загриженост. На онова, което той направи в Украйна например, не се е осмелявал дори Милошевич. Тук става дума не само за военна интервенция. Присъединяването на Крим подкопа самата основа на мирното съвместно съществуване в Европа след Втората световна война.

ЛЛГ: Вие сте силно критичен към западните реакции срещу руското нарушаване на украинската териториална цялост.

ГК: Разбира се. Като приема анексията на Крим или се преструва, че това не е кой знае колко голяма работа, свободният свят и най-вече ЕС и САЩ, на практика приема твърдението на Путин, че традиционният световен ред, който досега е осигурявал мир и ред, е приключил; че сега ние можем да се върнем обратно към един друг ред. За мен е удивително, че страните, които са извлекли най-голяма полза от този ред, европейските нации, изглежда не разбират това. Бях силно засрамен от резултатите от референдума в Холандия. Независимо от това дали харесвате настоящото украинско правителство или не – да, може спокойно да се каже, че то е корумпирано – украинците все пак се оказаха достойни за присъединяване към Европейския съюз; те се биха за неговите ценности срещу далеч превъзхождащи ги сили, бяха готови да дадат животите си, за да бъдат част от европейската интеграция. За съжаление много от европейските граждани се подлъгват по вида националистическа реторика, проповядвана от крайно десните партии, които не случайно са на кремълска заплата. Аз съм всичко друго, но не и привърженик на брюкселската бюрокрация, намирам я безобразна. Но тук става дума не за подкрепа на брюкселската бюрокрация, аз защита на единството в Европа срещу силите, които се опитват да подкопаят основните му ценности. Путин би искал да разруши европейското единство и никога не пропуска шанса да всява раздори сред европейците. И правителствата на много европейски страни играят по свирката му като преследват едностранчиви, краткосрочни интереси. За съжаление това се отнася и до правителството на собствената ви страна, Словения. Според мен те се опитват да уловят някои от плодовете, падащи от дървото, но нямат желание да се изправят срещу човека, който се опитва да го отсече.

[…]

ЛЛГ: Вие сте доста критичен към западните политики по отношение на путинова Русия – или липсата на такива – но изглеждате много по-предпазлив, когато става дума за предлагане на някакъв алтернативен подход.

ГК: Преди да започнете да работите върху някаква стратегия е нужно да оцените позицията. Това се прави и в шаха, и във всяка друга игра. Опитвам се да убедя хората, че Путин е първостепенна заплаха – много по-голяма от Ислямска държава, тъй като действията му създават условията, позволяващи на всевъзможни хора от вида на ислямистите да се появяват тук и там. Путин показва, че международното право е нещо, което може да се нарушава по най-брутален начин, стига само човек да разполага със силата да се противопостави на силите, които го гарантират. Различни мафиотски групи се нуждаят от capo di tutti i capi – някой, който да ги защитава в тази борба.

Само когато се разбере, че Путин е заплаха за глобалната стабилност може и да се стигне до план за удържането му. Има много начини да се направи това: санкциите вече са в ход, но те не са достатъчни. Засега свободният свят не успява да стигне до някаква обща стратегия. Те се опитват да бъдат учтиви: една стъпка напред, две стъпки назад, само и само да изглежда така, сякаш се търси конфронтация. А той вижда във всеки опит за компромис единствено признак на слабост. Ако не разбирате манталитета му ща правите фатални грешки. Свободният свят все още го приема като партньор по някои глобални въпроси, от преговорите с Иран до Близкия изток, с илюзията, че той може да бъде част от решението.

Именно тези грешки позволяват на Путин да играе играта на конфронтация, защото реалните му активи са доста ограничени. В икономическо отношение Русия е доста слаба. Днес тя е само бледа сянка на Съветския съюз. Това не е сталиновия Съветски съюз, пред който е бил изправен Хари Труман през 1940-те, не е Съветския съюз на Хрушчов, пред който е бил изправен Кенеди по време на Кубинската криза, нито пък „злата империя“, пред която беше изправен Роналд Рейгън. Това е петролна държава, въоръжена с ракети. Но днес има толкова много хора с интереси, различни от онези на режима. Руското общество е много по-широко от кръговете, които поддържат и се възползват от режима. И когато те разберат, че режимът е вреден за интересите им, нещата ще започнат да се променят.

Днес Путин е във фазата, при която може да управлява чрез създаване и манипулиране на нестабилност в чужбина. Достатъчно е да се вгледате в официалната пропаганда: идеята, че Русия е заобиколена от врагове е централна за авто-легитимацията на режима и тя се засилва все повече. Вгледайте се и в начина, по който той харчи пари, при това в период, в който за пръв път откак е на власт, изпитва сериозен недостиг на ресурси. Правителството му не прави вложения в образование, здравеопазване, социално осигуряване, подобряване на икономиката или културни проекти. Всичко, което няма връзка с плановете му, е подложено на бюджетни съкращения. Но разходите за военни цели, за апарата по сигурността и пропагандата продължават да се увеличават. Бюджетът е най-добрият индикатор за истинските намерения на едно правителство.

[…]

ЛЛГ: за да привършим с онова, с което започнахме: виждате ли някакви изгледи за евентуално завръщане в една демократична Русия?

ГК По природа аз съм неизлечим оптимист. Отговорът ми е, че не знам и не правя планове, защото нещата могат да се променят. Има прекалено много променливи. Светът се смалява и събитията от едната страна на планетата могат да се окажат решаващи за държави по другата страна. В тази много сложна картина аз вярвам, че се намирам на правилната страна на историята. Но това едва ли означава нещо: човек може да си позволи да бъда на погрешната страна на историята ако се намира на правилната страна на тръбопровода. Но в наши дни тръбопроводът се превръща във все по-малко ефективно оръжие. Вярвам, че се придвижваме към исторически момент, в който нещата могат да се променят драматично. Но просто не можем да знаем дали това ще се случи скоро. Ето защо не желая да живея с мечти. Ние можем да правим планове, но събитията, които движат света, надвишават далеч способностите ни да предсказваме резултатите от историческите тенденции.

ЛЛГ: Тоест вие смятате, че най-важното нещо сега е да се опитваме да разберем какво точно се случва.

ГК: Опитвам се да анализирам събитията, да разбирам основните тенденции, така че да бъда готов за промените, когато и да дойдат.

Гари Каспаров е световноизвестен съветски и руски шахматист, 13-ти световен шампион по шахмат. Счита се за най-силния световен шампион за всички времена. След прекратяването на активната си шахматна кариера създава опозиционното движение „Обединен граждански фронт“, чиято главна цел е „да работи за запазването на изборната демокрация в Русия“. Участва активно в създаването на коалиция „Другата Русия“, която включва Обединения граждански фронт на Каспаров, Националболшевишката партия на Едуард Лимонов, Руската републиканска партия на Владимир Рижков и други организации, които се противопоставят на правителството на Владимир Путин.

Турция избира Ердоган

Автор(и): Кристофър де Белаг

Откак група висши офицери, подкрепяни от хиляди въоръжени войници, почти успяха да го свалят от власт на 15 юли, турският президент Реджеп Таип Ердоган търси утеха в скута на своя разгневен, възбуден народ. Страната прекара последните три седмици в състояние на колективна превъзбуда. Сегашната комбинация от национализъм и религиозност не се доближава до нищо, което съм виждал или анализирал през двадесетте години, в които следя турската политика. Апогеят на всичко това беше огромното, правителствено-спонсорирано „демократично бдение“, което се проведе в Истанбул на 7 август.

Публичните пространства на страната станаха сцена на безброй много подобни бдения, в които участват хиляди турци, развяващи звездата и полумесеца и кълнящи се в решителен отпор срещу всякакви подобни предателства, докато турските медии възпяват героите на „съпротивата“ от 15 юли. Сред тях са мъчениците от Анкара и Истанбул, премазани от танкове, селяните, които са подпалили нивите си от надветрената страна на военновъздушната база, превзета от превратаджиите – и разбира се Ердоган, който избягна на косъм смъртта или пленничеството, при което успя да изпрати по мобилния си телефон послание към народа, в резултат на което милиони хора излязоха по улиците в негова защита. В момента, докато реагира на преврата с всеобхватни чистки на военните и граждански служби, както и затваряне на десетки турски медии, президентът се е превърнал в олицетворение на турската несломимост, героизмът му е несъмнен, а хладното му, намръщено лице е запечатано в националната психика както никога преди.

Епичните измерения на събитията от 15 юли и избягването на възможната катастрофа останаха някак невидими за западната публика и политици, чиито реакции към събитията бяха диктувани от симпатия не толкова към едно обсадено правителство, колкото към вероятните мишени на неговите ответни мерки. Джон Кери например призова турците да „поддържат най-висок стандарт на респект… към върховенството на закона“, докато външната министърка на ЕС Федерика Могерини каза, че „Турция трябва да зачита демокрацията, човешките права и фундаменталните свободи“. В Анкара и Истанбул подобни коментари бяха разглеждани от много турци като преднамерени послания към един народ, току-що демонстрирал върховна храброст, сравнима с онази на османските войници, отблъснали британския опит за инвазия по бреговете на Галиполи през 1915.

Чувството за национално избавление, поне засега, има обединяващ ефект (със значително окуражаване от страна на самото турско правителство). Боричканията между управляващата партия на Ердоган и основните опозиционни партии, централно-лявата Републиканска народна партия и крайно дясната Партия на националистическото действие са във временно затишие, а добре известният с докачливостта си Ердоган е спрял хиляди процеси, повдигнати от негово име срещу хора, които уж са го обиждали в Туитър, в пресата или вербално. Властите са отменили заплащането за ползване на градския транспорт в Анкара и Истанбул (допълнителна мотивация за хората да посещават демократичните бдения), а имената на някои улици се сменят, за да бъдат увековечени мъчениците от 15 юли.

Силата на турската реакция може да бъда разбрана само ако човек успее да схване травмата от самия преврат. 15 юли беше злонамерен опит за преврат, осъществен от малка военна клика, състояща се от висши офицери и целяща да постави страната под военно управление. Той беше направен, доколкото ни е известно до момента, в името на живеещия в САЩ [умерено-ислямистки] проповедник Фетула Гюлен, който е ръководител на простираща се по целия свят мрежа от училища и чието движение има множество последователи сред турската бюрокрация. (Той отрича обвиненията, но Турция изисква екстрадирането му). Парламентът, президентският дворец и много други стратегически сгради бяха атакувани от самолети и танкове, а военните бази из целия Анадол бяха сцена на яростни въоръжени сблъсъци между превратаджии и лоялисти от военния и полицейски апарат. В Анкара и Истанбул граждани и полиция влязоха в открити схватки с военни единици; от един от пилоните на Босфорския мост снайперист извършваше целеви обстрел на цивилни граждани. Около 240 души – огромното мнозинство от тях цивилни – бяха убити от превратаджиите, над две хиляди са ранени.

Турция е преживяла три военни преврата от 1960 насам, плюс няколко други неуспешни опита. Ако тези минали интервенции биха могли да служат като основа за преценки и очаквания, то измеренията на военното управление и този път щяха да бъдат екзекуции, мъчения и отмяна на свободата на словото. И тъй като самата армия е разделена на големи фракции, изгледите за гражданска война съвсем не биха били толкова невероятни. Едва ли е за учудване тогава, че в трескавата след-превратна атмосфера чуждите предупреждения за спазване на човешки права се разглеждат тук в най-добрия случай като сурови, а в най-лошия – като злонамерени.

Сред турците се шири усещането, че Западът е стоял зад преврата или е знаел предварително за него. Гюлен живее в Съединените щати повече от 15 години и властите най-вероятно имат добра представа за плановете му, както и за това кои са хората, които го посещават. Според Джеймс Клапър, директор на Националната разузнавателна служба, някои от турските генерали, арестувани за участие в преврата, са били важни партньори в борбата против Ислямска държава и тяхната липса ще бъде почувствана. „Това ще затрудни сътрудничеството ни с турците“, казва той. Сред задържаните офицери е турският командир на Инджирлик, военновъздушната база, от която американските самолети извършват атаките и разузнавателните си полети в Сирия. Ердоган упрекна американците, че „са взели страната на превратаджиите“.

Привържениците на президента вярват отдавна, че САЩ желае да навреди на Ердоган, защото той е силен водач, който е превърнал Турция в регионална сила. Когато човек чуе как обикновените хора говорят за задкулисните външни „организатори“ на преврата, когато прочете вестникарските статии, говорещи за заговор отвън с цел да се въвлече страната в гражданска война, то наистина може да се получи усещането, че превратът не е бил извършен от турци и потушен от турци, нито пък е част от една по-голяма борба за власт между две турски организации, партията на Ердоган и движението на Гюлен.

Опитът за преврат усили връзките между Ердоган и неговите привърженици, което пролича особено ясно на 29 юли, когато той и те – включително и семействата на мъчениците от 15 юли – си засвидетелстваха взаимна почит в гигантска зала близо до наскоро издигнатия в Анкара президентски дворец. Речта на Ердоган в онази вечер беше токсична смесица от ислямски шовинизъм, войнственост и ксенофобия. Той обяви зараждането на ново „движение за национална независимост“, отправи обичайните си обвинения срещу Запада и обяви, че е слуга на Бога, готов за мъченичество. Възможно ли е, попита той, превратаджиите да са били мюсюлмани и турци? „Не“, извика публиката в отговор. Ердоган се съгласи с тях: „Те нямат нищо общо с тази нация“.

Чистките и мерките за сигурност, подхванати от правителството след преврата, се разширяват и засилват непрестанно. Под извънредното положение, обявено на 21 юли, бяха прокарани множество декрети, с които се реорганизират въоръжените сили, а правото на полицейско задържане без предявени обвинения беше увеличено от 24 часа до тридесет дни. Арестувани бяха около 10,000 души от армията, а други 3,000 бяха уволнени без право на компенсации, включително и около 40 процента от генералите и адмиралите на Турция.

За много турци – отново, техният поглед върху нещата се различава силно от западния – чистките са не прекалено широки, а са дошли прекалено късно. Ердоган признава, че по-ранния му „добронамерен“ съюз с гюленистите, насочен срещу секуларните елити, някога управлявали страната – който приключи през 2012 – е бил грешка. Онзи съюз доведе до изхвърлянето на секуларистите от управлението на страната; днес ислямистите се хапят взаимно.

Освен че сериозно отслабва втората по големина натовска армия, правителството прочиства всевъзможни професионални асоциации и търговски камари; 8,000 компании от частния сектор са маркирани за щателно разследване. Десетки училища и университети, свързани с движението на Гюлен, бяха затворени. Един приятел от турската администрация ми каза, че в неговия правителствен отдел са уволнени двадесет и девет души. Само във външното министерство се очаква да се отърколят около петстотин глави.

Този шаблон вероятно ще бъде повторен във всяка обществена институция на страната. Ако засега чистките все още не се доближават по мащаби до онези от 1980, последвали тогавашния (успешен) преврат, когато 650,000 хиляди души бяха арестувани, а около милион и половина отстранени от публични длъжности, то все още има време. Сред либералите и левичарите се шири загрижеността, че в правителствената мрежа ще се хванат и много невинни хора, но налице е всеобщо съгласие, че при извънредни обстоятелства държавата трябва да утвърди властта си.

На 25 юли Жан-Клод Юнкер, президентът на Европейската комисия, заяви, че Турция. „в сегашното си състояние… не се намира в позиция да стане скорошен член на Европейския съюз“. Но това усещане е взаимно. Само допреди десет години в Турция имаше всеобща подкрепа за идеята за влизане в ЕС. Вече не е така. За повечето турци, които отдавна са изоставили всякаква надежда или амбиция за присъединяване към един клуб, който сам се намира в сериозни трудности, европейските вербални намеси в тяхната национална криза са само повод за раздразнение. Неуспешният преврат от 15 юли може и наистина да доведе до една по-отмъстителна и авторитарна Турция, но поне за момента хората изглежда са готови да приемат версията за демокрация на Ердоган, ако тя ги предпазва от военно управление под егидата на гюленистите.

Кристофър де Белаг (род. 1971) е британски журналист, който работи предимно върху Близкия изток и Южна Азия от 1994. Работите му се занимават най-вече с развитията от последните двадесет години в Иран и Турция. Последната му книга е „Rebel Land: Unraveling the Riddle of History in a Turkish Town“.

Краят на нациите: възможна ли е алтернатива

на националните държави?

Автор(и): Дебора Макензи

Опитайте за момент да си представите един свят без държави. Представете си карта, която не е разделена на малки цветни кръпки, всяка с ясни граници, правителства, закони. Опитайте да си представите всичко, на което се основат нашите общества – търговия, пътувания, наука, спорт, поддържане на мирни отношения и сигурност – но без да споменавате държавите. Опитайте да си представите самите себе си: вие имате правото на поне едно гражданство, както и правото да го смените, но не и правото на никакво.

Онези пъстри кръпки по картата могат да бъдат демокрации, диктатури или просто прекалено хаотични, за да бъдат определени като едното или другото, но буквално всички твърдят, че са едно: национална държава, суверенна територия на някакъв „народ“ или нация, които имат право на самоопределение вътре в рамките на една самоуправляваща се държава. Така поне казват Обединените нации, чийто списък на националните държави днес обхваща 193 единици.

И все повече и повече хора желаят собствена държава – от шотландците, гласуващи за независимост до джихадистите, основаващи нова държава в Близкия Изток. Голяма част от водещите новини в наши дни, от конфликтите в Газа и Украйна до разправиите около имиграцията и членството в Европейския съюз, са свързани по някакъв начин с националните държави.

Дори и в процеса на постепенна икономическа глобализация, националните държави си остават основната политическа институция на планетата. Масовите поддръжки за националистически партии на тазгодишните избори в ЕС показват, че национализмът си остава много жив – въпреки опитите на ЕС да го превъзмогне.

Но сред днешните икономисти, политолози и дори някои държавни чиновници се засилва усещането, че националната държава не е непременно най-добрата база за управляване на обществените дела. Ние сме изправени пред жизненоважни въпроси като набавяне на храна или промяна на климата в глобален мащаб, но националните приоритети постоянно надделяват над глобалния. На по-ниско ниво, градските и регионални администрации често изгледа обслужват хората по-добре от националните правителства.

Но как тогава би трябвало да се организираме? И дали националната държава е нещо естествено, някаква неизбежна институция? Или просто опасен анахронизъм в един глобализиран свят?

По принцип това не са нормални научни въпроси – но ситуацията се променя бързо. Теоретиците на комплексни системи, социолозите и историците се занимават с тях, използвайки нови техники, а въпросите не винаги са онова, което бихте очаквали. Националната държава е далеч от това да бъде нещо прастаро. Напротив, тя е скорошно изобретение. И докато сложността [на обществените процеси] се увеличава, тя постепенно мутира в нови политически структури. Моля, подготвяйте се за нео-медиевализма.

Преди късния 18-ти век не е имало истински национални държави, твърди Джон Брейли от Лондонската икономическа школа. Ако бихте пътували из тогавашна Европа, по никоя от границите нямаше да ви искат паспорт; по онова време не са съществували нито паспорти, нито граници в днешния смисъл на думата. Хората са имали етнически и културни идентичности, но те не са определяли политическата единица, в която те са живеели.

Това ни води до въпросите на антропологията и психологията на най-ранните политики в историята на човечеството. Нашите общности са получили началото си като скитащи, разширени семейства, след което са се оформили по-големи групи от номади-ловци, а около преди 10,000 години е започнало оформянето на уседнали земеделски общности. Такива човешки групи имат адаптивни предимства, тъй като хората си помагат взаимно при изхранването и защитата на групата.

Война и мир

Но подобни общности имат своите граници. Робин Дънбар от Оксфордския университет показва, че един индивид може да проследява и запомня социалните си взаимодействия с не повече от 150 души. Свидетелствата за това включват изследвания на селски и армейски общности по протежение на цялата човешка история, както и средния брой приятели, с които хората поддържат връзки в днешните социални мрежи.

Но има една важна причина да се поддържат повече социални връзки: войната. „В малките общества между 10 и 60 процента от мъжките смърти се дължат на военни действия“, казва Питър Търчин от Кънетикътския университет. Повече съюзници означава по-висок шанс за оцеляване.

Търчин е стигнал до заключението, че древните евразийски империи са ставали най-големи там, където битките са били най-жестоки, което означава, че войната е била основен фактор при политическото уголемяване. Археологът Иън Морис от Станфордския университет смята, че с увеличаването на населенията хората вече не са били в състояние да намират свободни земи, където да избягат от враговете си. Губещите в битките просто са били абсорбирани във владенията на победителите – и така тези владения постепенно са се увеличавали.

Но как хората са успявали да преодолеят цифрата на Дънбар? Универсалният отговор на човечеството е бил изобретяването на йерархии. Няколко селища са се обединявали под ръководството на един водач. Увеличавайки се, тези съюзи са прибавяли повече селища и, ако е било необходимо, допълнителни нива в йерархията.

Йерархиите позволяват на лидерите да координират големи групи хора без някой от участниците в тях да трябва да следи връзки с повече от 150 души. В допълнение към непосредствения си кръг, всеки от участниците общува с едно лице от по-високото ниво на йерархията и по правило осем души от по-ниски нива, според пресмятанията на Търчин.

По-големите йерархии не само са печелели повече войни, но са изхранвали и повече хора чрез икономии на големия мащаб, който е позволявал изнамирането на новаторски техники като напояване, съхраняване на храни, поддържане на сметки и обединяваща религия. Впоследствие се появяват и неща като големи градове, царства и империи.

Но това не са били национални държави. Един завладян град или област е могъл да бъде подчинен без значение каква е „националната“ идентичност на жителите му. „Разбирането за националната държава като необходима рамка за политиката не издържа на обстоятелствено изследване“, казва историкът Андреас Осиандер от Лайпцигския университет в Германия.

Прости общества

Тези форми на сравнително слаб контрол са означавали, че предмодерните политически единици са били способни само на по-прости колективни действия като събиране на храна, водене на битки, събиране на данъци и поддържане на реда. Някои от тях, като Римската империя, са го правели в много големи мащаби. Но сложността – тоест различните действия, които едно общество е в състояние да извърши – си е оставала сравнително ниска.

Сложността е била ограничена от енергията, която дадено общество е било в състояние да впрегне в работа. През по-голямата част от историята това по същество е означавало човешка и животинска работна сила. През късното средновековие Европа започва да произвежда повече енергия, най-вече чрез използване на водни източници. Това насърчава социалната сложност – търговията се увеличава, например – което пък изисква повече и по-добро управление. Децентрализираната феодална система започва да отстъпва на централизираните монархии с повече власт.

Но това все още не са национални държави. Монархиите се определят от това кой ги управлява, а управниците се определят от взаимно зачитане – или обратното му, почти постоянна война. С увеличаването на търговията обаче европейските монарси откриват, че могат да получат повече власт от богатството, отколкото от войната.

През 1648 Вестфалският мирен договор приключва няколко века на война в Европа, като обявява съществуващите царства, империи и други политически единици за „суверенни“: никой не може да се меси във вътрешните работи на никого. Това е крачка към модерните държави – но тези суверенни единици все още не се определят от националните идентичности на народите си. Твърди се, че международното право води началото си от Вестфалския договор, но думата „международен“ е въведена в употреба едва 132 години по-късно.

Към този момент Европа вече е навлязла във времето на индустриалната революция. Производството на далеч повече енергия, вече от въглища, означава, че някои доста сложни човешки дейности, като например тъкачеството, могат да бъдат механизирани до голяма степен, което пък води до много по-сложни колективни поведения.

Това създава нужда от нов вид управление. През 1776 и 1789 революциите в САЩ и Франция създават първите държави, определяни от националните идентичности на гражданите си, а не от родовите линии на управниците. Отново Джон Брейли: „През 1800 почти никой във Франция не мисли за себе си като за французин. Към 1900 вече го правят всички“. По различни причини хората в Англия са имали усещане за „английскостта“ си малко по-рано, но това не е било изразявано под формата на национална идеология.

Към 1918, с разчленяването последните многонационални империи в Европа след края на Първата световна война, държавните граници се преначертават най-вече в съгласие с културни и езикови критерии. Поне в Европа националната държава вече се е превърнала в новата норма.

Част от причините за това се съдържат в прагматичното приемане на новите мащаби на политически контрол, необходими за управляването на индустриални икономики. За разлика от селското стопанство, индустрията се нуждае от ресурси като стомана или въглища, които не са равномерно разпределени, така че множество микро-държави вече не са икономически жизнеспособни. Империите също са станали непосилни за поддържане, тъй като индустриализацията изисква по-добро и по-ефективно управление. И така в Европа от 19 век микро-държавите се сливат, а империите се разпадат.

Появата на новите национални държави се оправдава не само като икономически ефективна, но и като осъществяване на националната съдба на техните обитатели. Въпреки това цяла плеяда от историци са стигнали до извода, че държавите определят нациите, а не обратното.

Франция например не е някакъв естествен израз на една съществувала от по-рано френска националност. По време на революцията от 1789 половината от жителите ѝ не говорят френски. През 1860, когато се обединява Италия, само 2,5 процента от жителите ѝ говорят стандартен италиански език. Според известния израз на един от тогавашните политици, след като са създали Италия, те трябвало да създадат и италианци – процес, който според много хора все продължава и днес .

Сред днешните социолози и социални учени е широко разпространено гледището, че „националното изграждане“ е ключов момент в еволюцията на модерните държави. То изисква създаването на нова идеология – национализъм – която емоционално изравнява нацията с кръга от роднини и приятели, за който говори Дънбар.

Всичко това зависи в огромна степен от въвеждането на технологии за масова комуникация. В своя изключително авторитетен анализ на този процес, Бенедикт Андерсън от Корнелския университет в Ню Йорк описва нациите като „въобразени“ общности: те далеч надхвърлят нашия непосредствен кръг от роднини и приятели (с огромното мнозинство от тях ние никога няма да се срещнем), но хората са готови да умират за нацията си, сякаш става дума за семейството им.

Такива национални чувства, твърди Андерсън, възникват в масов мащаб едва когато евтино произвежданите учебници позволяват стандартизиране на учебните програми и създават езикови общности. Вестниците позволяват на хората да научават бързо за събитията от национален мащаб, с което създават голяма „хоризонтална“ общност, каквато преди това е била невъзможна. Освен това националната идентичност е съзнателно насърчавана от държавно финансираното масово образование.

Но ключовият фактор, движещ този идеологически процес, е скрит по-дълбоко и той е от структурно естество: създаването на широко разклонени бюрокрации е директно свързано с нуждата да се управляват комплексни индустриализирани общества. Например, казва Брейли, Прусия е първата страна в света, която е започнала да изплаща помощи за безработни, през 1880-те години. Първоначално те се изплащат само в родното село на работещия, където идентификацията не е проблем. Но в процеса на работната миграция помощите започват да се изплащат навсякъде в Прусия. „До този момент не е имало нужда да се определя кой точно е прусак“, твърди Брейли, но в този момент възниква нужда от бюрокрация, която да управлява процеса. Ето защо възникват неща като документи за гражданство, преброявания на населението и охранявани граници.

Това означава, че йерархичните структури на контрол започват рязко да се разширяват, с все повече нива на мениджмънт. Именно тази бюрокрация е нещото, което свързва хората заедно в национални държави, твърди социологът Синиша Малешевич от Дъблинския университет. Но това не е някакъв преднамерен замисъл: то е резултат от поведението на комплексните йерархични системи. В процеса на извършване на все по-комплексни дейности, структурите за контрол в обществата стават все по-сгъстени.

В новопоявилата се национална държава това означава, че на глава от населението се появяват все повече бюрократи. Обвързаността в структурите на все по-силен управленчески контрол води и до създаването на все по-лично отношение към държавата, особено като се има пред вид, че връзките с църквата и селото отслабват все повече. Правителствата упражняват все по-силен контрол, но и хората получават повече права, като например правото на политически избор. За първи път те получават усещането, че държавата е тяхна.

Естествено състояние на нещата?

Щом само Европа установява модела на националната държава и в резултат на това просперира, казва Брейли, всички искат същото. Всъщност днес вече е трудно човек да си представи, че би могло да има и друг път. Но дали една структура, която е възникнала спонтанно от сложностите на индустриалната революция, си остава все още най-добрия начин за управляване на обществените дела и в наше време?

Според Брайън Слатъри от университета Йорк в Торонто, Канада, националните държави все още се крепят най-вече на широко разпространеното вярване, че „светът е съставен от ясно определени, хомогенни национални или племенни групи, които обитават отделни части от земното кълбо и представляват основния пункт в принадлежността на хората“. Но антропологическите изследвания не потвърждават това гледище, казва той. Дори и в племенните общества етническият и културен плурализъм винаги е бил нещо широко разпространено. Многоезичността е нещо обичайно, културите се преливат една в друга, а езиковите и културни групи не са монолитни.

Нещо повече, хората винаги имат усещане за принадлежност към множество различни групи, основаващи се на неща като религия, култура, произход и пр. „Твърдението, че идентичността на даден човек е свързана по решаващ начин с благополучието на националната група е погрешно и това е въпрос на прости и очевидни исторически факти“, казва Слатъри.

Може би не е за чудене тогава, че моделът на националната държава се проваля толкова често: от 1960-те насам по света е имало повече от 180 граждански войни.

Такива конфликти често се обясняват с етнически или сектантски напрежения. Пропадналите държави като например днешна Сирия, обикновено са разкъсвани от насилие, определяно именно от такива фактори. В съгласие с идеята, че националните държави трябва да съдържат само по една нация, подобни провали са били обяснявани често с колониалното наследство на „натъпкване“ на различни народи в някакви неестествени граници.

Но за всяка Сирия или Ирак на планетата има и по един Сингапур, Малайзия или Танзания, които се справят добре, въпреки че имат по няколко „национални“ групи. Имигрантските държави в Австралия и Америките пък успяват да изковат национално единство от масивното първоначално разнообразие.

В какво се състои разликата? Оказва се, че при всичката важност на етничността и езика онова, което има определящо значение, си остава ефективната бюрокрация. Това се вижда ясно и когато се разгледат различните траектории, по които се развиват независимите страни, възникнали в резултат от разпадането на европейските колониални империи след Втората световна война.

Според митологията на национализма, всичко от което те са имали нужда е била определена територия, национално знаме и правителство, както и признанието на ООН. Но онова, от което те всъщност са имали – и продължават да имат нужда – е ефективна, некорумпирана бюрокрация.

Някои бивши колонии, които са имали такива бюрокрации, са се развили в стабилни демокрации, например Индия. Други не са успели, особено онези като бившето белгийско Конго, чиито колониални управници не са вършели нищо друго освен да извличат от страната ресурси. Много от тях стават диктатури, за управлението на които са нужни много по-прости бюрокрации, отколкото при демокрациите.

Диктатурите изострят етническите напрежения, тъй като техните институции не насърчават идентификацията на гражданите с държавата. В такива ситуации хората се връщат обратно към добре познатите връзки, основаващи се на родство и сравнително елементарни лоялности. Несигурните правителства, свързани с етнически групи, предпочитат „своите хора“, при което недоволствата сред „изпадналите в немилост“ групи се увеличават – а конфликтите, които възникват в резултат на това, могат да бъдат изключително жестоки.

Последните изследвания в тази област потвърждават, че проблемът е не в етническото разнообразие, а в липсата на достатъчно широко официално обхващане и включване [inclusiveness]. Страните с исторически слабо етническо разнообразие днес трябва да учат това в скоростен режим, тъй като хората вече мигрират по целия свят в търсене на работа и по-добри условия за живот.

По какъв начин ще се развива всичко това зависи до голяма степен от това дали хората клонят към авто-сегрегация или не. Всички човешки същества обичат да са заобиколени от себеподобни, но резултатът от това често може да се окажат етнически анклави. Дженифър Нийл от Мичиганския държавен университет в Ийст Лансинг изследва резултатите, до които такъв вид авто-изолация води в някои градски райони. Работата ѝ показва, че анклавите засилват социалното сцепление, но за сметка на намаляваща толерантност между различните етнически групи. Решението на този проблем може би трябва да се търси в създаването на малки анклави в близост едни до други.

Но в какви размери? В общностите, където хората са силно смесени – като например в мирния Сингапур, където създаването на анклави не се насърчава – обикновено няма почти никакви етнически напрежения. По-големите анклави също насърчават стабилността. Янер Бар-Ям от Института за комплексни системи към Кеймбриджкия университет в Масачузетс е използвал математически модели, за да определи отношението между размерите на анклавите и случаите на етнически-мотивирани инциденти в Индия, Швейцария и бивша Югославия. Заключението му е, че анклави, широки около 56 километра и повече, дават добри предпоставки за мирно съвместно съществуване – особено ако са разделени от естествени географски бариери.

26-те кантона на Швейцария например, които имат различни езици и религии, покриват критерия за стабилност на Бар-Ям – с изключение на един. Един френскоезичен анклав в германоезичния Берн предоставя единствения пример за сравнително големи етнически напрежения в най-новата швейцарска история. Той е бил решен чрез превръщането на анклава в самостоятелен кантон, Юра, който отговаря на критериите.

И отново, етничността и езика са само част от общата картина. Ларс-Ерик Цедерман от Швейцарския федерален институт по технологии в Цюрих твърди, че швейцарските кантони са постигнали мир не чрез географско преместване на граници, а чрез политически споразумения, които предоставят на кантоните значителна автономия, но и участие в колективните решения.

По подобен начин, използвайки една наскоро съставена база данни за анализ на гражданските войни от 1960-те насам, Цедерман заключава, че вероятността за конфликти е по-висока в етнически по-разнообразните страни. Но внимателният анализ показва, че напреженията възникват не просто от самото разнообразие, а от това, че определени групи биват систематично изключвани от властта.

Правителствата с етнически мотивирани политики са особено уязвими в това отношение. САЩ например установиха едно такова правителство в Ирак след инвазията от 2003 г. Изключването на сунитите от властта е довело до създаването на сунитска държава в окупираните територии на Ирак и Сирия. Вярна на митологията за националната държава, тя отхвърля колониалните граници между Ирак и Сирия, тъй като те включвали в едно цяло различни едни от други „нации“.

Етническо прочистване

Решението в никакъв случай не може да се състои в налагането на етническа еднородност. Разглеждани в исторически план, така наречените етнически прочиствания са особено кървави, а „националната“ еднородност не е никаква гаранция за хармония. Етническите идентичности на много хора са смесени и се променят според политическите ветрове: броят на хората, които са твърдели, че са германци в чешките Судетски земи [анексирани от Хитлер през 1938], се е променял многократно в зависимост от това към коя държава са принадлежали. Руските претенции за броя на хората с руска етничност в източна Украйна днес могат да се окажат също толкова валидни.

Изследванията както на Бар-Ян, така и на Цедерман указват един и същи отговор на проблемите с етническото разнообразие вътре в държавите: отдавайте власт в ръцете на местните общности, както го правят някои мултикултурни държави като Белгия или Канада.

Онова, което ЕС не успява да вдъхне на хората е преданост от националистически вид – която според Малешевич в наши дни се обляга на „баналните“ национализми на спорта, химните, телевизионните програми, дори конкурсите за поп-песни. А това означава, че преданостите на европейците не се идентифицират с политическата единица, от която зависят немалки части от управлението им.

Ироничното в това, казва Ян Зелонка от Оксфордския университет, е че ЕС е спасил европейските национални държави, които днес са прекалено малки, за да могат да участват в световната конкуренция поотделно. Призивът на националистическите партии „да вземем обратно властта от Брюксел“, твърди той, би довел до още по-слаби, а не по-силни държави.

Но той вижда друг проблем. Националните държави са възникнали от комплексните йерархии на индустриалната революция. Днес ЕС добавя още едно ниво на йерархия – но без достатъчно много подлежаща интеграция, която да му даде решаваща власт. Той не притежава нито една от двете предпоставки, които според Малешевич са необходими: националистическа идеология и всеобхватна интегрираща бюрокрация.

Но дори и така Европейският съюз може би сочи пътя към това как ще изглежда някой ден пост-националният свят.

Зиелонка е съгласен, че за да се засили взаимозависимостта между отделите икономики е необходима по-нататъшна интеграция на европейската управленческа система. Но според него сегашната, често пъти парализирана европейска йерархия, не може да постигне тази цел. Вместо това той вижда заместването на всеобхватната европейска йерархия от една мрежа от градове, региони и дори неправителствени организации. Звучи познато? Привържениците на тази идея я наричат нео-медиевализъм.

„Бъдещите структури и упражняването на политическа власт ще напомнят много повече за средновековния [медиевален] модел, отколкото за вестфалския“, смята Зиелонка. „При последния става дума за концентрация на власт, за суверенитет и ясно определена идентичност“. Нео-медиевализмът, напротив, означава припокриващи се власти, разделен суверенитет, множество идентичности и управляващи институции, както и неопределени граници.

Ан-Мари Слотър от Принстънския университет, бивша заместник-външна министърка на САЩ, също смята, че йерархиите отстъпват място на глобални мрежи от експерти и бюрократи от националните държави. Например, правителствата днес работят при решаването на глобални проблеми повече чрез гъвкави мрежи като G7 (или 8, или 20), отколкото чрез ООН.

Иън Голдън, директор на Школата Мартин към Оксфордския университет, която се занимава с анализи на глобални проблеми, е съгласен, че такива мрежи трябва да се появят и утвърдят. Той смята, че съществуващите институции като агенциите на ООН и Световната банка са структурно неспособни да се справят с проблеми, възникващи от глобалната обвързаност, като икономическа нестабилност, епидемии, промяна на климата и кибер-престъпност – отчасти защото те представляват йерархии на държавите-участнички, които също не са в състояние да се справят с глобалните проблеми. Той цитира Слотър: „Мрежовите проблеми изискват мрежов отговор“.

И отново, теориите за комплексните системи и ограниченията на човешкия мозък обясняват защо това е така. Бар-Ям отбелязва, че във всяка йерархия човекът на върха трябва да бъде в състояние да обозре цялата система. И когато системите са прекалено комплексни, за да бъдат схванати от един отделен човешки ум, те трябва да еволюират от йерархии към мрежи, при които няма точно определен водач.

Но къде във всичко това остава мястото на националните държави? „Те си остават основните резервоари на властта в света“, казва Брейли. И ние се нуждаем от тяхната власт, за да поддържаме личната сигурност, която е довела до спадане на насилието до непознати в историята ниски нива.

Нещо повече, казва Дани Родрик от принстънския Институт за модерни изследвания, самата глобализирана икономика, която позволява на тези мрежи да възникнат, се нуждае от нещо или някого, който да пише и налага правилата. В настоящия момент националните държави са единствените единици, които са достатъчно силни, за да могат да го направят.

Но пък и ограниченията им са ясни – както при решаването на глобални проблеми, така и при местни конфликти. Едно възможно решение може би е да се обръща повече внимание на мащаба на управлението. Известен под названието „допълнителност“ [subsidiarity], това е един от основните принципи на Европейския съюз: правителството трябва да действа на нивото, на което е най-ефективно, тоест на по-високо ниво, а местните управления трябва да се занимават с местни проблеми. Налице са емпирични свидетелства, че той работи: социалните и екологически организации могат да бъдат по-добре управлявани когато потребителите им се организират самостоятелно, а не когато са управлявани от външни водачи.

Трудно е обаче да се види по какъв точно начин политическата система би могла да се развие последователно в това направление. Националните държави могат да се окажат пречка както по пътя към слизането на ниво местен контрол, така и при създаването на мрежи за решаване на глобални проблеми. При въпроса с промяната на климата може дори да се твърди, че те вече са го направили.

Има и алтернатива на еволюционното развитие към един глобализиран свят от взаимно преплетени мрежи, нео-медиевален или не – и това е колапсът. „Повечето йерархични системи клонят към прекомерно съсредоточаване на властта по върховете, оскъпяване и неспособност за своевременни реакции към промените“, казва Мартин Шефър от университета Вагенинген в Холандия. „Произлизащите от това напрежения могат да доведат до частичен колапс“. За националните държави това може да означава всичко – от едно подновено решаващо значение на градовете до анархия в стил Ирак. Неясни изгледи, без съмнение, но те имат и положителна страна. Колапсът, казват някои, е творческото разрушение, което позволява появата на нови структури.

Независимо от това дали ни харесва или не, нашите общества вече може и да преминават през този преход. Все още не сме в състояние да си представим свят без държави. Но разбирането на факта, че те са били временни решения на специфични исторически ситуации може само да ни помогне при адаптацията към онова, от което ще имаме нужда в бъдеще. Независимо от това дали нациите ни ще оцелеят или не, структурите, чрез които управляваме делата си, се нуждаят от промяна. Време е да впрягаме въображенията си в работа.

Дебора Макензи е канадско-британска журналистка и дългогодишна сътрудничка на списание „New Scientist“. Основните й интереси са в областта на комплексните социални системи, включително и въпроси на финансите, екологията и управлението.

Фанатик ли е новият човек?

Автор(и): Ян Асман

Нищо друго не е променило така из основи западния, а – докъдето стига ислямът – и източния свят, както преходът от политеизъм към монотеизъм през Античността. Въпреки че този преход се извършва в продължение на векове, а може би – ако добавим Ехнатон и Мохамед – и на хилядолетия, традицията го помни като скок, като откровение и нововъведение, като революционен разрив, по-радикален от който е невъзможно да си представим. Ясперс говори за „Осевата епоха“[226], по време на която „се ражда човекът, с когото живеем до ден-днешен“. Ясперс поставя акцента по-скоро върху едновременността, отколкото върху съдържателната страна на онези разриви, които той констатира на Изток и на Запад във вековете около 500 г. пр. Хр. По-важна от хронологията обаче е същността, а именно: въвеждането на една нова религия и появата в тази светлина на един нов човек.

Новата религия формира нов човек, защото за разлика от старите религии тя не е фиксирана само върху култа и мирогледа, а си поставя за цел да промени коренно и да регламентира целия начин на живот. Тук вече не става дума за култ, а за освещаването на живота. Името Мойсей символизира не само прогласяването на единствения бог, онзи, който не търпи други богове, който забранява изображенията, който наказва злоупотребата с неговото име и изисква освещаването на шабата; то символизира преди всичко законодателя, създателя на халаха[227], тоест на един методичен, регламентиран до най-малките подробности начин на живот, който подобно на сценарий е залегнал в основата на индивидуалната биография. Там, където религията излиза от първоначалната си култова рамка и става предмет на една всеобхватна нормативност, формираща и преди всичко преобразяваща целия както обществен, така и личен живот, там удря часът на Единствения Бог.

Писменият аспект изглежда е най-конкретният, най-осезаем белег на новото. Моята теза е, че стъпката към тази нова, основополагаща религиозна форма не би могла да бъде направена без наличието на писмото. Писмовността, с която религията си служи, обаче е от особен вид. Тя функционира като предписание, което трябва да бъде следвано: който не го изучава и следва, той извършва грях. Това е нещо съвсем ново не само в историята на религията, но и на писмената култура; тези две новости са свързани и се обуславят взаимно. Указите и правните книги на староегипетската и вавилонската култура уреждат винаги само отделни неща. Освен това силата на тяхната валидност изхожда не от текста като такъв, а от царя. Писаният закон трябва да бъде въплътен в царя, за да получи перформативна валидност, „да влезе в сила“. В Тората, това съотношение между текст и живот се преобръща. Законът е валиден, защото е написан. Писанието не информира как трябва да се раздава право, а само раздава право; при това тази перформативна функция не се ограничава до правото, а с всяко изречение претендира за авторитетна и нормативна безусловност по отношение на всички аспекти на живота.

Тази завишена форма на писменост наричаме канон. Във Второзаконието принципът на канона се изразява с две формули. Първо: писанието е затворено – нищо не бива да се добавя, нищо не бива да се отнема, нищо не бива да се променя. Второ: писанието трябва да се изучава ден и нощ, да се обсъжда с другите, да се набива в главите на децата и да бъде усвоено с цялото същество, по думите на Библията: да бъде „написано в сърцето“. Индивидът трябва да го интернализира, за да може да го осъществи в начина си на живот. Иска се живот според писанието, или както казва Томас Ман: един „цитатен живот“. За всяка житейска ситуация, всяко житейско решение е необходимо да се намери точното слово от писанието. Животът е реализация на писанието. Перформативната писмовност и претенцията за основополагане на индивидуалния начин на живот, също както и канонът от свещени писания са присъщи на всички монотеистични религии.

Новата религия създава обаче не само един нов човек, но и един нов вид общност. С откровението на Единствения Бог възниква един нов народ: избраният народ, християнската църква, уммата[228] на вярващите. Юдеин, християнин, мюсюлманин и други понятия, изразяващи религиозно дефинирана идентичност и принадлежност, са също така нови, както и вярата в един-единствен бог. Човек е атинянин не защото вярва в Атина, а защото произхожда от Атина или е придобил атинско гражданство. Двата аспекта, основополагането на индивидуалния начин на живот (какъв е човекът) и членството в общността (кой е човекът), са неразривно свързани.

Груповата динамика на новата религия е огромна и тя продължава да се проявява вътре в рамките на различните религии. Юдаизмът, християнството и ислямът обхващат хиляди всевъзможни направления, секти, ордени, братства, движения, деноминации, които се стремят към по-чисти или по-радикални форми и се опитват да осъществят религиозните изисквания в живота. Това се дължи на обстоятелството, че в голям мащаб жизнеформиращите претенции на религията никога не могат да се институционализират и да станат част от живота без компромиси. Затова винаги се стига до разводнявания и нови радикализации. Цялата тази динамика е чужда на така наречените езически религии.

В този контекст влизат и две явления, немислими в религиите от стария тип: конверсия и мъченичество. Под конверсия разбирам радикално преобразяване на начина на живот и радикална форма на разкаяние. Естествено навсякъде и открай време съществува вина и съответните реакции на срам, разкаяние и покаяние. Навсякъде човек греши, след което има повод да съжалява. Не това имам предвид. Думата ми е за един екзистенциален поврат, дължащ се на разтърсващото осъзнаване на греховността, ефимерността, отдалечеността от бога на досегашния живот. В текстове, като например 51. псалм, се проявява едно ново житейско усещане, което е свързано с новата, монотеистична представа за бога. В експонираността на това ново отношение към бога, Аз-ът, разкриващ се в псалмите, образува най-важната арена за извръщането на бога към света, за неговото проявяващо се в света наказателно и оздравително и в последна сметка спасително въздействие.

Онова, което би могло да се опише теологически като излизане на Бог от света на боговете и навлизане в самотата и неповторимостта на трансценденцията, попада в полезрението на антропологическата перспектива като нова, завишена форма на субективност. Тази нова субективност намира своя най-чист и силен израз в чувството на разкаяние, което изглежда е било непознато на традиционните религии. Както конверсията, така и разкаянието предпоставят едно негативно самопознание; само онзи, който припознае досегашния си живот като лъжовен или досегашните си деяния като греховни, само той е способен на преображение. Разкаянието и конверсията са драми, които се разиграват на вътрешната сцена и засягат вътрешния човек; оттук и предположението, че тази вътрешна сцена, която става арена на такива екзистенциални превръщения, възниква едновременно и във връзка с монотеистичния обрат в Израил. Вината се явява тук като същински генератор на индивидуалност и субективност. Във вината Аз-ът се изживява като главен герой на драмата за бога и човека.

Накрая искам да се спра на мъченичеството, в което виждам най-недвусмисления знак на новия човек, израснал в хоризонта на монотеистичния обрат. Да бъдеш мъченик означава „да умреш за Закона“, това е най-екстремната форма на един живот в или според Закона, тотално изживяване на писанието, интернализирано като „сценарий“ на начина на живот. Еврейският израз за мъченичество е кидуш ха-шем: „Освещаване на името (божие)“, което съответства на първата молба в християнската молитва „Отче наш“. Християнското понятие мъченик, martyrion, идва от martys, „свидетел“. Мъченикът засвидетелства върховната божия действителност, спрямо която смъртта, като преходно явление в този тленен свят, губи значението си. Казано на еврейски, мъченикът засвидетелства идния свят, ха-олам ха-бах, в името на който той драговолно напуска този свят.

Мъченичеството се развива като екстремна форма на законосъобразния начин на живот заедно с изкристализирането на вярата в отвъдното в юдаизма – което става чак през II в. пр. Хр. Известно е, че вярата в отвъдното и в живот след смъртта е една от конфликтните точки между садукеите, които отхвърлят тази вяра, и фарисеите. В равинистичния юдаизъм се налагат фарисеите. Същевременно изразът олам-ха-бах, „идният свят“, отпраща към развиващата се по същото време в юдаизма апокалиптика. Дните на този свят, в който преобладават неправдата и потисничеството, са преброени, стрелката на времето сочи гибел и ново начало, тъкмо посред най-големите страдания се провижда зората на един нов свят – с подобни изрази в най-общ смисъл би могло да се опише може би апокалиптичното усещане за живота, което по онова време завладява не само евреите, но и най-широки кръгове от Иран до Египет и Рим.

Апокалиптиката и потисничеството вървят ръка за ръка: при първото се касае за форма на религиозна съпротива, а мъченичеството се появява естествено само в ситуации на крайно насилнически гонения. Тук се докосваме до въпроса, който днес се обсъжда така разгорещено: въпроса за евентуална връзка между монотеизма и насилието. Дали насилието и нетолерантността също спадат към новостите, съпътстващи появата на новата религия в света? Може би изглежда парадоксално, че подхващаме тази деликатна тема тъкмо в контекста на мъченичеството, този върховен израз на ненасилие и пасивност, това чисто изтърпяване на насилничеството. И все пак мъченичеството и насилието, умирането и убиването в името на бога, вървят ръка за ръка. Те се появяват едновременно на сцената на историята в рамката на една и съща историческа ситуация, като и двете са израз на най-върховната всеотдайност за бога, на която човек е способен.

Такава ситуация възниква през 60-те години на II в. пр. Хр., когато селевкидският цар Антиох ІV Епифан „издаде повелята, че трябва да има само един-единствен народ“, тоест че в царството му трябва да господства само една култура, тоест едно право и една религия. Целта му не е насилствено потисничество, а възстановяване на културната цялост и то в елинистичен смисъл: чрез пълна елинизация на източните народи, на които Антиох вероятно е смятал, че прави благодеяние. Тази мярка става насилническа едва с героичната съпротива, която юдейският разбойник Йехуда Макавей противопоставя на усилията на Антиох. Това е първата религиозна война в световната история, и тя ни показва политическите последици от новата религия. Хората на Макавей воюват за Закона, за бог. В този контекст за пръв път става дума за мъченици, които предпочитат да понесат ужасна смърт, но не и да се кланят на истукани или да ядат от жертвеното месо.

Макавеите не просто се борят, а са изпълнени с „фанатизъм“ борци за Закона. Това понятие, на еврейски кана, е ключова дума за връзката между монотеизъм и насилие. За бог се казва, че е един „фанатичен бог“, който наказва греховете на бащите до трето и четвърто коляно. Фанатичният бог не знае прошка. Да бъдеш фанатичен означава да действаш с насилие, в краен случай да убиваш, да сразяваш, да унищожаваш. Също като бог, и хората трябва да бъдат фанатици на Закона. Затова Йехуда Макавей не само се брани с насилие от Антиох ІV, но и затрива цели еврейски градове, възприели елинизма – мерки, които напомнят за талибаните, и за които Книгите на Макавеите информират не с възмущение, а с гордост.

Тази терминология произхожда от законите за войната на Второзаконието. Йехуда Макавей използва това архаично и фиктивно военно право като сценарий за своята партизанска война: за да се изпълни писанието – „не трябва да ги щадиш“. Тук прозира вече една фундаменталистка нагласа. Гръцките еквиваленти на кана, в смисъл на религиозно мотивирана тотална отдаденост на собствения живот, са zeloun и zelos, фанатизиран и ревност (откъдето идва названието „зилоти“), а арабският еквивалент естествено е джихад.

Ние не бива да си затваряме очите пред прозрението, че убиването и умирането в името на бога е израз на същата нетолерантност, с други думи на убеждението за непреодолимо несъответствие между истина и действителност, която става мислима едва в хоризонта на „Мойсеевото разграничение“[229] между истинския бог и фалшивите богове, и в крайна сметка между бог и свят. Както убиването, така и умирането в името на бога съществуват само в рамката на новата религия, чието ядро не е култът, а начинът на живот, която прави едно разграничение и изисква съответното решение. В никакъв случай обаче не трябва да допускаме грешката да смятаме необходимите условия за достатъчни условия и да приемем, че насилието и нетолерантността са заложени в монотеизма като неизбежни последствия. Защо трябва да е насилствено разграничението между истина и лъжа? То не е такова поначало, но насилието и нетолерантността присъстват потенциално в него като възможни следствия; става дума за импликации, които трябва да имаме предвид и да се опитаме да избегнем, а не за последици, за които трябва да сме подготвени като за нещо неизбежно.

Това е цената на монотеизма. Разграничението между бог и свят ни освободи от тиранията на даденостите и ни откри перспективите на една друга действителност, без която ние не можем да живеем повече. Така че няма път назад към архаичната компактност на езичеството, където религията е била само култ, управление на битовото освещаване. Има само един път напред, в посока към едно ново критично-рефлектиращо разбиране на монотеизма, което не оспорва апологетично неговите тъмни страни.

Превод от немски С т о я н Г я у р о в

Jan Assmann, „Neue Zürcher Zeitung“, 30.10.04.

Ян Асман е немски културолог и изследовател на световните религии. Почетен професор на университета Рупрехт-Карлс в Хайделберг. Добива международна известност с теорията си за културната памет, както и със спорната си интерпретация на произхода и значението на монотеизма. На български са преведени книгите му „Културната памет“ и „Мойсей Египтянина“.

Коментари (2)

- 26-08-2016|Гост

Според мен, доста ограничен анализ, изхожда само от опита на „библейските“ религии, без да взима предвид дори хиндуизма и други източни религии.

- 26-08-2016|Златко

Тоест, да вземе да включи и хиндуизма в едно изследване на монотеистичните религии, колко му е, а?

(Акъл – море, глава – шамандура)…

Вой

Автор(и): Палми Ранчев

Прекоси задния двор на пететажния жилищен блок. Седна на ниската метална оградата в най-далечния край. Беше обичайното му място. Тук, скрит от хората в блока зад двете високи тополи, можеше да го намери всеки, на когото беше нужен. Иван стоеше с наведена глава, изглеждаше дори задрямал, а всъщност чакаше търпеливо. Най-вероятно скоро щеше да се появи шефката от големия магазин на ъгъла. Снощи беше му казала, че очаква половин камион с картофи. Били в чували, лесни за пренасяне. Каза ѝ, че знае къде да го намери. Нека се обади пристигнат ли. Но вече се молеше да не се появи точно сега. В двора от страничния вход, който излизаше от двора направо на улицата, бяха се появили двете най–важни за него същества. Маша беше изчезнала за цели четири дни. Иван напразно обикаляше и я търсеше в най-тайните кътчета на двора, където преди беше се случвало да се крие.

В началото изпитваше безпокойство, а после направо страх, който с време се засилваше и все по-често се смесваше с отвращението и жалостта, които очакваше да изпита, видеше ли я. В началото я търсеше само в двора, по-късно обикаляше навън, пресичаше трамвайните линии, внимателно ги оглеждаше. Успя да се промъкне в обществения паркинг. И там нямаше следи от Маша. Възможно беше да се е закачила за скарата на някой трамвай, когато е пресичала. Понякога обикаляше уличките на съседните квартали. Но винаги се връщаше при него. Трамваят вероятно я е отнесъл далече, или още беше там, ако не бяха забелязали размазаното ѝ телце. Представяше си с ужас в какво беше се превърнала. Не по-малко отвратително щеше да е, ако през нея беше преминал автомобил. Виждал беше десетки премазани кучета и котки.

Сега Маша се оглеждаше суетливо, наостряше уши, отново ги свиваше. Не беше сигурен, че го забелязва. Повдигна муцунка и закуцука към него. Макар да не се движеше кой знае колко бързо изпревари със ситни крачки Грета. Въртеше възбудена опашка и подтичваше по-бързо на три крака като остатъка от четвъртия също се движеше. Достигна го, изправи се на задните крачета, после изигра около него обичайния танц, с който засвидетелстваше приятелството си. Накрая легна в краката му. Малкото остроносо жълто кученце с бели петна около врата, наредени като гердан, правеше насрещни движения с глава срещу ръката му. Издаваше тихи звуци в отговор на въпросите му. Иван продължи да я гали, питаше гальовно:

– Къде изчезна, момиченцето ми? Ще кажеш ли на най-добрия си приятел. Кой ти е сложил тази каишка на врата, миличко? Да не си намерила стопанин? Ще ми разкажеш ли? Безпокоях за тебе, търсих те. Искам да знам къде си била.

– И какво като научиш? – попита Грета, която нарочно се движеше съвсем бавно. Все още беше далече от тях двама и ги наблюдаваше. Накрая спря с отпуснати ръце, изглежда нямаше желание да приближи повече, и само добави: – Нищо не можеш да направиш!

– Ще се опитам да ѝ помогна.

– Майка каза, че си напълно безпомощен. Не успя да помогнеш на Маша, когато големия черен пес ѝ отхапа крачето.

– Прогоних го от двора.

– Само си въобразяваш. Още го виждам да се разхожда по съседните улици. Все едно нищо не е направил. Гони другите кучета.

– Оттогава не смее да влиза при нас. Маша може свободно и да тича, и да се припича на слънце, и да спи нощем в бараката.

– Да, но майка каза, че не си успял да направиш важното. Важното ти се изплъзнало. И винаги щяло да бъде така. Става ли дума за нещо важно ти няма да го правиш. Или ще се намесваш прекалено късно.

– Плаках, когато видях какво беше направил черният пес.

– Майка каза, че в подобен случай сълзите нямат никакво значение. Тя каза, че е безсмислено да плачеш за когото и да било, ако сам си за оплакване.

– А ти, какво ѝ отговори?

– Аз не отговарям, само я слушам. И докторът, и учителката ме съветват да слушам каквото ми казва мама.

– Правилно, трябва да я слушаш. Нали ти е майка.

– Затова се прибирам.

– Искам да поговоря с тебе.

– Не, ще послушам мама, и се прибирам вкъщи. Ти си стой в двора с Машка.

– Остани още няколко минути.

Иван вдигна поглед и я загледа. Тя разпери ръце и направи движение, сякаш искаше да ги плесне една в друга, отново ги разпери, и повтори същото движение високо над главата си. От сплетената на стегнат плитка коса, опъната назад над челото ѝ, провисна дълъг кичур. Грета промени стойката си, пренесе тежестта на тялото си върху другия крак, и този път махна пред лицето си с ръка. Нещо не беше както преди миг, когато се чувстваше по-уверена, постави ръце на кръста си, завъртя се кръгом на пръсти. Широката ѝ рокля се изви около пълните бедра, изостана от движението на тялото и се очертаха двете полукълба на едрия ѝ задник. После отново увисна свободно над закръглените ѝ колена, по-дълга от едната страна, изпъстрена с дребни маргаритки. Тръгна с решителни крачки към входа на кооперацията. Майка ѝ беше излязла на балкона. Отгоре, заради двете тополи, тя не виждаше Иван. Но беше сигурна, че Грета е била с него, затова заговори ядосано:

– Предупредих те, дете, да не приближаваш този скитник.

– Той ме обича.

– Не, той иска да те използва. Казала съм ти го! Ще те употреби, ще се подиграе с теб, и ще те захвърли. Не разбираш ли, детето ми?

– Не съм дете. Аз съм голямо момиче. – Грета направи няколко активни движения с ръце, като начало на маршировка, спря пред входа и постави юмруци на кръста си. – Предложи ми да се оженим.

– Той не е добре с главата. Не разбираш ли?

– И аз не съм добре.

– Но за теб се грижа аз, лекарката, с учителката също се занимаваш всекидневно. Полагат се огромни грижи, не разбираш ли. А той е обикновен скитник.

– Не е обикновен!

– Точно такъв е. Жалък скитник! Спи на площадката в мазето.

– Защото там е топло. Може да спи и в бараката при Маша, но в бараката става течение и сутрин го боли кръста.

– Грети, качвай се горе!

– Няма!

– Иначе ще трябва да направим каквото са направили с кучето.

– Значи Машка няма повече да има бебенца. Вярно ли е?

– Няма

– Бяха много сладки нейните бебенца. Винаги си мисля за тях. И като спя си мисля. Искам ги, малките и милички кученца.

– Повече никога няма да има. И ти няма да имаш.

При тези думи Грета отпусна ръце и се завъртя наляво-надясно като малко момиченце. Ръцете ѝ изоставаха от движението на тялото, после го изпреварваха. Обърна се като ударена и побягна обратно. Роклята ѝ се развяваше от вдигнатите високо колене. Иван още седеше на старото място, скрит за майка ѝ от двете тополи. Навел глава, смръщил гъстите си вежди, целият беше настръхнал. Не искаше да пропусне нито една дума, колкото и обидни да му се струваха. Едва сега беше разбрал какво представлява каишката на Маша. И допълнително се ядоса, че сам не се сети. Продължи да я гали с върховете на пръстите. Движенията му бяха резки, нервни. Кучето усети промяната и вдигна към него острата си муцунка.

Грета отново стоеше близо, пред двете тополи, и майка ѝ не я виждаше. Кръглите ѝ бузите блестяха като полирани от сълзите. Постоя известно време, разтвори ръце и се спусна към Иван. Той се изправи навреме и я посрещна с прегръдка. Притисна я, лицето му се измокри от нейните сълзи. После тя го отблъсна, отстъпи и го загледа с големите си мътни от сълзите очи.

– Кажи, че ще имаме бебенца.

– Ще си имаме – отговори той, без да помръдва, макар да му се искаше отново да я прегърне. – Поне две-три деца.

– Не, искам да са като на Машка. Много. Пухкави и милички.

– Добре.

– Заклеваш ли се?

Той завъртя утвърдително глава, без да откъсва очи от нея. Грета се обърна и побягна към входа да посрещне майка си. Беше сигурна, че се носеше надолу по стълбите. Идваше да я прибере. Затова не чу, че от мястото, където бяха Иван и Маша, се носеха тихи звуци. Нещо като разговор без думи. След известно време двамата не разговаряха, а тихо завиха. Тъжен, протяжен, кучешко-човешки вой.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Наръчник на бригадира

Автор(и): Ивайло Динев

„Каква прекрасна възможност“, мисли си Калоян, докато разглежда програми за младежки бригади, обещаващи му джобове пълни с пари само за едно лято.

Калоян тъкмо е завършил втори курс Право и мечтае да работи по професията си. За разлика от онези негови колеги, които надменно му казаха, че лятото ще стажуват във фирми, за да натрупат професионален опит в реална работна среда, Калоян не може да си позволи работа за без пари. Единственото, с което разполага, са все още здравото му младо тяло и спестените от стипендии няколкостотин лева. За хора като него изборите не са много – може да мизерства или да отиде някъде, където се плаща повече, отколкото в България.

Тази инвестиция няма да му спечели място в класациите за млад предприемач на годината, а бригадата едва ли ще присъства в професионалното му курикулум вите. Калоян заминава за Англия на 16 юли и ще бере ябълки поне три месеца. А правата на ябълките не попадат и в най-широкото понятие за академична дисциплина или юридически опит. Той е част от поредната кохорта български работници в селскостопански ферми от поне 15 години насам.

Българите се връщат с по хиляда до десет хиляди паунда чисти пари. Сума, звучаща стряскащо за родния стандарт. Ако оцелеят докрай, те ще ги вложат в себеразвитие, пътувания, бизнес или ще ги запазят „за всеки случай“. Ако бъде успешен опитът им, те може би ще послужат за пример. Може би ще видим Калоян в някоя рекламна статия в новинарски сайт, без да подозираме, че цялата работа е скалъпена и ни баламосват, че на бригадите ни очакват ефирни зелени поля като в семеен немски филм, идилично щастие, селска радост, солидарност и спокойствие. За всеки е спестена информацията, че младежките бригади често всъщност включват all-inclusive каравани с течащи покриви, никакъв достъп до външния свят и липса на работнически права. Но да не избързваме с хронологията на разказа. Бригадата преминава през няколко ту отчайващи, ту досадни стъпки.[230]

Раздялата

На летището идват родителите му и брат му. Цяла нощ са пътували нетърпеливо от родния град, пристигайки четири часа преди полета. Да кажем, сега ще си поговорят, ще се видят за малко, ще споделят терзания и мечти, ще пийнат от кафето за четири лева. Но не – от притеснение мълчат, от мълчанието се притесняват още повече. Бавно минава времето до чакания от всички момент, после следват прегръдки, тежки сълзи и ситно излизащо от гърлото „Довиждане!“. Дано се държи нашето момче. Дано!

Задължителните лечебни средства, за да си годен за работа – WTF!?@%$“

Държането е важна част от приключението, наричано селскостопанска бригада. Трудът е свързан с навеждане и вдигане на тежки каси, понякога пълни с вода найлони. Без значение какво е физическото ти състояние. Времето на Острова е, меко казано, отвратително – вали като че ли не е валяло никога и сега му се е паднало. Неслучайно най-предпочитаните помощни средства, споделени от опитните бригадири, са: за справяне с болките по тялото – мехлеми, наколенки, колан и лепенки за кръста; за настинки и грип – антибиотици, фервекс, максгрип и пчелен мед.

Забележка – тези средства не просто са за предпочитане, а са отбелязани като задължителни! И това не е резултат от дискусия на пенсионерския клуб във Враждебна, а на отиващи на работа във Великобритания.

Работникът сам трябва да си осигури почти всичко

Във фермата никой не очаква Калоян. Не го очакват работни обувки, нито завивки. Караваната е като албански бункер. Около 20 квадрата за осем човека. Ако е късметлия, може да са само четирима. Тоалетна няма, но, казват, някъде трябвало да има.

Почти като общежитие в Студентски град. Какво толкова?!

Вечерта Калоян ляга в спален чувал, взет набързо няколко дни преди излитането за Англия. И ще е в него всяка вечер, докато не си купи завивки от най-близкия град. Това обаче не е важно. Както му казват старшите работници, навлезли в английските полета за пореден път, „Фермата е добра. Ако има работа, тогава има пари.“ А където е той, изглежда, ще се работи здравата. Понякога извънредно, понякога извън норма, понякога извън закона.

Но да се върнем на караваната. Калоян е в добри условия. Защото на други места може да събира с кърпи течащата вода от покрива, или да е без отопление и без шкафове за багажа. Може изобщо да няма къде да изправи гръб.

Работни условия като в робство

Сутринта става в четири часа. Отваря вратата на караваната и навлиза в тъмнината. Работният ден започва преди да е свършила нощта. Отвсякъде излизат бригадирите – румънци, поляци, литовци, българи, и се редят пред две тоалетни и пет душа, от които два неработещи. Минава един час, преди Калоян да достигне до заветния освежаващ удар на водата, но скоро трябва да излиза, за да започва работа.

Полето е кално, стъпи ли – краката му ще потънат над глезените. Повечето работници са вече с ботуши, купени от самите тях, защото нито фермерите, нито изпращащите ги фирми са помислили за това, камо ли да им споменат. Ако не внимаваш, може да пропаднеш здравата в някоя дупка, да натъртиш ходило или да счупиш глезен.

Почивките са кратки, затова пък често няма къде да се седне. Някои клякат, други се облягат един на друг. Всъщност почивката е време да повисиш безцелно и да усетиш по-силно болките в кръста – дотолкова че да поискаш по-бързо да идва време за работа отново. Трудът калява тялото и духа, почивката ги разваля. „Arbeit macht frei“

След края на работния ден нощта е близо, но баните отново са далеч. Трябва да си Юсейн Болт, за да се изкъпеш преди 19 часа, изпреварвайки останалите около двеста кални мърльовци, запътили се към Обетованата земя. Душът този път може да е студен, защото топлата вода е отишла за друго, например за дрехи, а бойлерът не е загрял. И все пак издържаш, но после какво? Ще вземеш заветните аспирини и витамини, ще се опиташ да си сготвиш на една от трите печки нещо бързо (ако се доредиш), ще погълнеш домашна ракия за успокоение, против зарази и спиране на болките, и ще заспиш.

Свободно време или няма, или си твърде изморен да правиш каквото и да било

Сънят е прекрасен, когато си капнал от умора. Сънят е прекрасен, но когато имаш време да сънуваш. А времето тук не стига дори за кошмари. Защото времето е определено в паунди или в ябълки, в каси – от сутрин до вечер. Почивката предполага размисъл, времето за размисъл предполага бъдещи противоречия между очаквания и реалност.

Рядко случващите се купони са за съвместно обезболяване. Грубата действителност не изисква много алкохол, за да задейства загуба на координацията, а сексът е мръсен. Буквално. Общите бани, общите тоалетни, общите кухни също. Понякога тръгват зарази, понякога само кратък сърбеж, понякога просто по-рядко дефекираш, уринираш, онанираш и не търсиш контакт с друг човек.

Фермата е твоят свят, другият е недостъпен

В ерата на технологичната революция, на пробутваните ни отвсякъде великолепни години на глобализация и лесен достъп до всичко, Калоян едвам-едвам може да чуе гласа на родителите си и на малкия си брат. Фермата би трябвало да разполага с кът за забавление с компютри и телевизия, но всъщност компютрите са четири, а интернетът – бавен. Да предположим само, че всеки от двестате работника иска да се свърже в една вечер със свои близки за 20 минути. Колко време трябва да чака Калоян, ако се падне сред последните четирима? 16 часа. Точно така. Цели 16 часа.

Но да речем, че няма какво да си каже с България. Да помислим, че е в Англия, за да „види свят“ и да попътува свободно без задръжките на семейството. Да си го представим Калоян като един български Керуак – бере ябълки и тръгва на път из магистралите на епохата. Но в най-добрия случай фермата се намира на 8-9 километра от града. Няма обществен транспорт от нея до там, нито осигурен от фермата. Единственият вариант е да отиде с такси, но не може да си позволи да отиде сам, защото ще му струва колкото няколко дни работа. Ще трябва да намира съмишленици, да се уговаря с тях и да чака сгоден за всички момент. Най-важното обаче е да разполага с пари.

Заплащането невинаги е толкова прекрасно

Всъщност, невинаги става ясно какво ще бъде заплащането. Ще реши супервайзърът да е на норма, на каса, на метър, на ред. Такова нещо като минимално заплащане на час може и да изчезне от реалността и да бъде нарочено за кой колкото изкара. Сиреч, според способностите. Да де, ама оценени от другиго. В края на деня събраните ябълки на всеки ще бъдат оценени за качеството им и ако се прецени, може и нито едно пени да не получи работникът. На други места няма да чакат края на работния ден, за да те пратят в караваната заради „некачествена“ работа.

Работнически права?

Правото на протест, въпреки че всяко забутано село в Англия е по-близо до центъра на Европа от България, често не съществува. Вдигнеш ли глава, ще ти вземат касите с плодовете, сякаш те са ги събрали, или направо ще те изгонят от фермата, като че си улично куче. Разбира се, по-фино, не с „Майната ти!“, а с връчване на писмо за изгонване.

Да летиш преждевременно за България е една от най-неприятните развръзки за един бригадир. Много по-лошо от 14-часовия работен ден, от студения душ, от дупките в полето, от болките в кръста. Да си тръгнеш преждевременно означава да се върнеш от едно робство в друго абсолютно същия, само по-наведен и по-беден духом. Но стига!

Защо ли отиде Калоян?

Може би мизерията в България е по-тежка от експлоатацията на острова. Може би тежкият, неправомерен труд е за предпочитане от българската заплата и животът на кредит. Представете си само колко неприятна е действителността в родината за един млад човек, за да предпочете руската рулетка на бригадирството. Да избере непознатото, пред познатата бедност.

* * *

Калоян, разбира се, е измислен герой.

Но Калоян може да бъде всеки, тръгнал по трудните пътеки на гастарбайтерството.

Те може би ще се разсърдят, че тяхната история е разказана без красотите ѝ.

Но нямаше как да пропуснем грозното, споделено от самите тях, висящо от толкова много посоки и стискащо ни така здраво за гърлата…

Ивайло Динев изследва социални и граждански движения на Балканите, албанското минало и настояще. Бил е председател на три студентски организации, получавал е отличия и награди за поезия, публикувал е статии в „The Economist“, „European alternatives“, „Култура“, „Дневник“, „Литературен вестник“, и др. Учи магистратура по Културна антропология, дипломиран бакалавър по Минало и съвремие на Югоизточна Европа. Председател на „Виа Балканика“ и главен редактор на електронното издание JAM.

Соц носталгията – последният писък в маркетинга

Автор(и): Делиян Маринов

От бирата и войните на пазара – до измененията в психологически и обществен план

Градусите постепенно се увеличават, а едно от естествените средства, с което човек може да се освежи от високите температури, е бирата – това толкова емблематично за българина питие.

Влизаме в супермаркета и се насочвате към хладилните витрини, където са изложени различни артикули от пенливата напитка и, ако все още нямаме марка, която предпочитаме, започваме да разглеждаме внимателно. На пръв поглед имаме богат избор от марки, промили алкохол, видове (лимонена, безалкохолна, тъмна, и т. н.), но това, което постепенно започва да ни се набива на очи, е все по-класическият стил както на бутилките, така и на питиетата. Лицата на „ретро“ бирите са разпънати максимално много за сметка на чуждестранните и обикновените, което ни навежда на мисълта, че това са най-купуваните продукти за сезона. Една огромна стена на социализма, отлично вирееща през 2016 година, добре продаваща и тепърва разрастваща се. И докато пред година бирите, носещи спомена за онова време, бяха смел експеримент, сега са се превърнали в тенденция и дори съревнование – коя голяма фабрика за пиво ще произведе възможно най-социалистическата бира, за да привлече повече клиенти и печалби.

Ето как носталгията на огромна част от населението към времената преди 1989 година се превърна в последния писък на маркетинга сред нашите компании (всички до една с чужди собственици) в опита им да трупат пари на гърба на трепетите към една отминала епоха.

Защо хората търсят уюта на спомените?

Главните причини, поради които българите започват все повече да се обръщат назад към социализма като спасителна лодка, са две – икономически и обществени. Трудното възстановяване на страната от световната финансова криза и хаосът както на пазара на труда, така и в политическото пространство, продължават да обезверяват българските граждани, повечето от които, вместо да се опитат да променят нещата, предпочитат удобно роптаенето и вечното сравняване на това, което е сега, и това, което е било преди. Драстичното покачване на цените на храните и услугите (за сметка на минималните ръстове на заплатите) също предоставя добра почва за нагнетяване на носталгията към Живково време, когато хлябът е бил евтин, а пенсионерите не са мизерствали и събирали жълти стотинки за едно кисело мляко. Трудният преход на България към така желаната демокрация също е спомогнал за идеализирането на комунистическия строй до такава степен, че в днешно време огромна част от населението желае той да се върне.

Другият фактор е общественият – все по-агресивно налагащата се масова култура на разголени момичета, бунтарски настроени младежи отблъсква огромна част от възрастните хора, които веднага правят паралел с комунистическа България. Когато според тях юношите са изглеждали прилично, спазвали са етикет и са уважавали по-старите. Естествено, царящото беззаконие, ниските нива на сигурност и останалите социални тумори допълнително спомагат за това една част от хората, помнещи комунизма, да се капсулират в спомените си за него и да го въздигнат в култ. И така, вместо да се гледа напред и да се търсят начини за промяна към по-добро, масата се изолира в копнежи към отминалите дни, нрави и порядки.

И така се превръща в идеална мишена и жертва за големите производители, които, конкуриращи се един-друг, имат нужда от хитри маркетингови стратегии и концепции, които да изтласкат техните марки напред на пазара.

Всеки потребител трябва да знае едно нещо – една от закономерностите в производствените процеси е, че винаги количеството е за сметка на качеството. За да излезе по-евтино създаването на множество артикули от един вид, винаги се жертва нещо от качеството им. Ето защо колкото по-масова и съответно по-евтина (и за купувача и за производителя) е една стока, толкова по-голям е шансът тя да е нискокачествена и дори вредна.

Така, за да припечелят повече, родните производители от хранителната промишленост създават канцерогенни и нездравословни продукти, които имат приемливи за пазара цени. Веднъж създадена, за цялата тази стока остава едно – да се пласира добре.

Нека обаче се върнем към бирата. У нас има 4-5 големи компании, произвеждащи по-голямата част от марките пиво, които често срещаме в магазина. „Загорка“ бяха първите, които още миналата година наложиха по-сериозно бранда „ретро“ на пазара. Симпатичните бутилки, чиито реклами разпъваха лозунги от сорта на: „От времето, когато затваряхме стъклото, за да пуснем климатика“; „От времето, когато до центъра се стигаше за 6 стотинки“; „От времето, когато статиите бяха само във вестниците“; „От времето, когато шоколадът беше само един вид“ и т. н., успяха да сринат конкуренцията на другите пивоварни и така да се наложат на пазара. „Ретро“-то се оказа тотален хит за купувачите и както се очакваше, стана така, че отново е на мода. Ето защо тази година и другите компании се активизираха и така пазарът бе залят с огромни количества „класически“, непастьоризирани и най-вече носещи духа на комунизма марки пиво.

Така хората, търсещи добрия, стар социализъм, успяват да го намерят и то под формата на алкохолно питие, което също не е никак случайно. Пазарът изобилства с марки, носещи името „Златно минало“, „Старо пиво“, „като едно време“ и т. н. Изглежда този тип промотиране на бира е изключително работещ и генерира колосални печалби за производителите. По пейките пред блоковете виждаме все повече събиращи се мъже и жени, пиещи бира от така наречените „бомбички“. Улиците са осеяни с билбордове в комунистически стил, а жилищните сгради са напълно облепени с транспаранти, осеяни с патетични слова за славното минало. И оттук започват да се генерират различни обществени проблеми, които бавно, но сигурно дърпат страната към нови идеологически течения и предвещаващи нови трусове от политически и съответно икономически характер.

В момента, в който една марка се наложи, се появяват такива, които да я конкурират. За да се преборят на пазара, те залагат на още по-остър маркетинг, а така се дава ход на нови тенденции в обществото. За да се утвърдят максимално много, пивоварите налагат тезата, че всъщност „класическата бира“ е най-добра. И тук не говорим за качеството на „ретро“ бирите, защото то е отделна тема. Тук говорим за самия етикет, под който се продава. Хората, които копнеят за миналото и за уюта, който то им предоставя, биват лесно привлечени, но освен тях, сред останалата част от обществото също постепенно се насажда мнението, че соц бирата е най-добра и че съвременните ѝ близначета са най-добрият избор. От година работя в супермаркет и мога добре да наблюдавам тенденциите сред клиентите. Най-популярните и търсени бири са тези, носещи чужд, най-често западен етикет, както и „ретро“-тата, като вторите постепенно взимат превес над първите. Ако счетем, че купуването на чужда бира – най-вече немска и чешка – символизира доверие, което клиентът отдава на тези технологии (макар че тази бира също се произвежда у нас), то това доверие към чуждите пивоварни традиции стремглаво намалява под ударите на „старото пиво“. Премесено в политико-идеологически план, хората постепенно обръщат гръб на „западното“ и се отварят още повече към родното. И то не към сегашното, а към социалистическото. Ето как всъщност пазарът изкривява човешкото съзнание. Сигурен съм, че има доста хора (било то и ценители), които си купуват „ретро“ бирата, заради вкусовите ѝ качества. Но истината е, че, за съжаление, масата предпочита соц пивото заради самата идея – внушението, че то е най-добро.

Кой е най-лошият резултат от утвърждаването на „ретрото“?

Идеализирането и въздигането в култ на тоталитарния режим. Рекламите на соц бирите (особено тази на Шуменско), които вървят по телевизията, показват онова време като нещо велико, епохално и дори достойно за връщане. Както посочих в началото на статията, бирата е емблематично питие за българина. Той я пие през всеки един сезон, докато работи и докато отмаря. Тя съпътства хората в почти всяко хоби, като започнем от футбола и стигнем до музиката. И започвайки да си втълпява, че „ретро“ бирата е най-качествена, човек постепенно се разгръща към самия социализъм. Нека вземем за пример мотото на непастьоризираната „Болярка“ – „от златното минало“. Подобно мото може да накара доста хора да повярват, че онова време е било „златно“ и така те започват да му симпатизират, без значение дали са го преживяли, или не. Така левите идеологии стават по-примамливи, а хората остават слепи за техните негативни черти.

Колко ретро е „ретро“-то?

Въпрос на субективен вкус, бих казал. Някои хора казват, че е точно като от Живково време. Други пък споделят, че няма нищо общо. Рекламите обаче продължават да вървят и да въздигат на пиедестал онова, което е било. Наскоро „Загорка“, пуснаха на пазара и ретро „сайдер“ – поредната хвърлена ръкавица към конкурентите ѝ.

От всичко най-тъжен е фактът, че именно, както някои хора биха ги нарекли – капиталистически компании, печелят на гърба на соц носталгията. Увлечени в ламтеж към връщането на календара отпреди 1989, все по-малко хора осъзнават, че стават жертва на манипулация! Из страната отварят врати все повече ресторанти – „соц“ гурмета. Постепенно се появяват дори кисели млека, носещи имена, напоени с носталгия. Изглежда от социализма е останала само дебелата възможност за печалба. Аз нямам нищо против консумацията на продукти, създавани по стари модели и технологии, стига те наистина да са произведени така. Това, което обаче ме кара да негодувам е, че все повече хората пазаруват заради марката, а не заради самата стока. Но това е тенденция, която трудно ще бъде преобърната. Защото така работят повечето медии у нас – манипулативно – и защото хората са започнали открай време да гледат повече опаковката, отколкото съдържанието. Принцип, който вече е валиден не само на потребителско, но и на обществено ниво. А така бавно и постепенно изкривяваме народопсихологията си. И сами влизаме в порочния кръг, от който измъкването е трудно.

Но не и непосилно! Защото вярвам, че все още съществуват хора, които мислят извън кутията, и чиито съзнания не са податливи на сладникавите и действащи като опиум реклами. Именно от тези хора ще дойде промяната.

Делиян Маринов е на 23 години и е дипломиран политолог. Интересува се най-много от литература, музика, кино и пътувания. Има издадени два фентъзи романа – „Пътуване през спомени“, ч.1 и 2. Пише предимно дълги коментари на социални теми.

Коментари (3)

- 08-08-2016|Теодора Панайотова

Абсолютно съм против въздигането в култ на тоталитарното минало, но не всяка носталгия към миналото носи в себе си носталгия към социализма. Дядо ми, царски офицер, пострадал след 9-ти септември, разказваше един виц: „Попитали един бивш партизанин, борец срещу фашизма, в кое време е бил най-щастлив и той отговорил – през фашистко. Защо, бе джанъм? Защото бях млад“. Та, по същия начин, сега понякога носталгията е към младостта, а не към оня строй. Трябва да се прави тази разлика, а не всяко припомняне с топло чувство на миналото да се квалифицира като желание за връщане на живковото време.

- 13-08-2016|Николай Колев

Носталгията по младостта е разбираема. Но има и една друга причина – българите не сме толкова прости, че да не осъзнаем, че една мафиотска върхушка от БКП (под вънкашност нова с мурафети стари), вдигайки лозунги за демокрация, просто НИ ОГРАБИ! И трансформира политическата си власт в икономическа. И понеже успешно се възпроизвежда чрез наследниците си, има опасност да ни язди от тук до края на света!

- 16-08-2016|Васил Владимиров

Забелязал съм тази тенденция, но как да не съм, като е толкова очевидно какво правят компаниите? Добре е, че пробужда интереса на учени, защото това не е само един прост маркетингов трик, а симптом на социални, и до по-голяма степен (поне от моя гледна точка) културни проблеми. Не съм напълно съгласен с части от анализа. Не мисля, че успехът на тази кампания се дължи на носталгията към времената на социализма, поради простата причина, че мнозинството от потребителите на тези продукти са хора които са, или родени в последните години на режима, или пък в началото на възхваляваната „демокрация“. Освен това, това не е тенденция която може да се наблюдава само в България или в други пост-социалистически държави, а която всъщност е най-забележима именно в западния свят, където носталгия към социализма няма как да има. От слушането на музикални плочи, до обличането във „винтидж“ дрехи, носталгията към миналото е на лице – просто не съм убеден, че обяснението на този феномен се крие в тази статия.

Безлунния

Автор(и): Асен Валентинов

Катедралите летят към небето

Катедралите се издигат над гълъбите, както гълъбите летят над катедралите в зависимост от това дали е ден или нощ, кога едните спят, а другите пътуват.

Понякога куцото момиче е седнало на плочите на площада и с едната си ръка храни гълъбите, докато с другата опипва невидимите стени на катедралата. Това е неговата тайнствена игра, тъй като то отдавна не се събира с останалите деца, които се гонят по сънните улици зад катедралата, ловко подскачат по изрисуваните квадрати на тротоара или върху опънатия под нозете им ластик. И така, залисани в игрите си, те много пъти ще излязат от огнения кръг на слънцето, за да попаднат в обсега на сянката на летящата към небето катедрала. Защото тя е центърът на уличното и небесното движение и законите ѝ опровергават всичко, което сте научили дотогава.

Покрай нея минават трамваите, придържайки се строго към релсите, без да поглеждат нагоре, без да губят търпение, понеже знаят, че сянката ѝ някой ден може да ги настигне и да ги превърне в пепел и прах. И дори когато просяците се настаняват по стълбите ѝ, те престават да мърморят, да се закачат помежду си, тъй като вече са разбрали, че няма нищо по-нелепо от това да умреш в горещ августовски ден под сянката на катедралата. Тук пресекват всички гласове и възклицания, всички викове и гръмотевици, защото катедралата бди като достолепно чудовище над препълнените сергии, над човешката врява и глъч, над хилядите обречени деца, чак до залеза на слънцето.

Тогава заключват вратите ѝ и катедралата постепенно се отдръпва от земното пространство, за да се отдаде единствено на себе си. С полузрака се променят цветовете ѝ, както и представата за нейните предели. Сега е опасно да я вдишаш или да се докоснеш до стените ѝ. И когато момичето открие, че си играе с чужда сянка, то непременно ще се стресне и ще си тръгне решително към къщи. Но едва ли ще намери дом и сън, по-истински от нея.

И само оня, който продължително я гледа, навярно ще усети, че сянката ѝ е нямо огледало в студеното море на светлината. Че сърцето ѝ е златен кошер, захвърлен съд сред вековете, където се събират небесните лъчи, преди да се превърнат в хора, птици и дървета.

Катедралите летят над гълъбите, както гълъбите се издигат над катедралите и независимо от това дали е ден или нощ, сърцата им кръжат като огнени кълба в емисферите на сияйните планети.

Поетът на немите думи

Липсват ми думи, казваше той и разговаряше сам с тишината. Беше поет, но не от ония, които събират тълпата, за да им ръкопляска, а от самотниците, които замислено вървят край белите стени на града и с цветни бои изписват по тях тъжните си стихотворения. Вярваше в чудото така, както някои вярват в Апокалипсиса и не хвърляше трохи на гълъбите из градските паркове, а нощем излизаше да нахрани душите на уличните котки, които се шляеха като него в беззрачните барове. Може би някъде имаше война и пламъците ѝ изгаряха къщите на простосмъртните хора, ала той не се плашеше от тях, защото други пламъци изпепеляваха очите му.

Понякога се отбиваше за малко да поиграе на топка с децата, но дори тогава не преставаше да мисли за думите – за тези нощни пеперуди, които изхвръкваха мигом от сърцето му, за да не се завърнат повече никога. Друг път седеше омърлушен на гарата, сякаш чакаше непозната жена, облечена цялата в черни дантели, да слезе от влака, да го изтръгне от треската, да разплете сънната материя на безсънния негов живот само с крайчеца на пръстите си. А после, тласкан все от същия инстинктивен устрем, той щеше да продължи да пише по стените на безкрайните тунели: Всички пътища водят към Гоби. Някой е преместил света като пролетно дръвче сред пустинята.

И така, заслушан в сирените на презокеанските кораби, той сигурно щеше да преплува още много морета, да достигне най-отдалечените и безлунни брегове на света, преди да се появи пак край това оскъдно море в опожарения от думите град. За да бъде отново и просто човекът от съседната улица, когото всички познаваха, но след когото никой не извръщаше глава, не спираше да си поприказва или да изпуши по една цигара, понеже смятаха, че няма какво да им каже.

Безлунния

Наричаха го Безлунния, понеже казваха, че си лягал преди мръкване и никога не бил виждал луната. Всички му се подиграваха и през междучасията го замеряха с дъвки, бонбони и гумени топчета, изобщо с каквото им падне. Дори малките aрабчета си играеха на интифада с него. Обикновено майка му го прибираше от училище, облечена в черна вълнена рокля и с омърсени от прахта гуменки, с които вървеше неизменно из жегата. Понякога го виждах как търчи по площада и влиза при турците, за да си купи халва и локуми, беше толкова смешен в окъсялата си униформа, която неизвестно защо не сваляше от гърба си.

Живееше сам, с майка си в една от последните къщи на селото, откъдето започваха къпинаци и бурени, сам под блестящото следобедно слънце, изгорял и небръснат, с големи тъмни кръгове под очите си. Зървал съм го по пладне да бяга между разрушените къщи, изпокъсан, с окървавени нозе да прескача купища дърва и камъни, да се извисява над овъглените хълмове, които се ширеха неизбежно пред него.

Той вече не очакваше появата на майка си във враждебното оптическо пространство, а подскачаше в прост и величествен стил, завладян, изглежда, от някаква нова цел в живота си. Евнусите на Арафат едва ли щяха да го оставят жив, ако знаеха, че е наблюдавал как широко се отварят към небето и колко огромни стават при пълнолуние очите му, че е размахвал златната му кама и хиляди пъти насън е пробождал сърцето му.

Есетата са подбрани от едноименната книга на Асен Владимиров

(Първоначална публикация на Fakel. bg)

Асен Валентинов (р. 1968) публикува в сп. „Факел“, както и в много чуждестранни издания. Редактор е на стихосбирката на Георги Борисов „Точно в три“. Сборникът с есета „Безлунния“ е дебютната му книга.Авторът разделя времето си между София и друга европейска столица, има особен поглед и собствено мнение за света, в който живеем, и е особено интересен събеседник.

„Литературен вестник“ и моралът в литературата

Автор(и): Владимир Левчев

Какво стои в основата на конфликта?

Мразя публични конфликти между писатели. Отказвал съм да участвам в нападки срещу успели в нещо писатели (публикували книга в чужбина, спечелили награда), дори когато критиката на техни колеги е имала основание, най-малкото защото ми се е струвало, че такъв тип критика предизвиква подозрение за завист. А борбата за власт в литературата (и „Литературен вестник“ определено представлява власт в литературата) винаги ме е отвращавала.

Но нямаше как да не взема страна в конфликта около „Литературен вестник“. Не само защото съм един от основателите му и от първите му редактори. Не само, защото изобщо не бях поканен тази година, когато се честваше 25-годишнината от излизането на първия брой. (Между другото, баща ми, Любомир Левчев, за разлика от мен, бе поканен от сегашната главна редакторка да участва в анкетата „Чета ‚Литературен вестник‘ защото…“) Бях поканен от Камелия Спасова да участвам в голямото четене по случай годишнината, но отказах, защото другите поети съ-основатели на вестника и първи редактори, Едвин Сугарев, Ани Илков и Румен Леонидов, не бяха поканени.

Всичко това бих отминал с мълчание и усмивка, но нещата отидоха много по-далеч от една формална проява на неуважение към „около шейсетгодишните“ поети, които създадоха вестника, заедно с Ирма Димитрова, с покойната вече Малина Томова и покойния художник Стефан Десподов.

Какво стои в основата на конфликта? Ани Илков, който на времето доведе тогава съвсем младите Георги Господинов, Бойко Пенчев, Пламен Дойнов и Йордан Ефтимов да станат редактори в „Литературен вестник“, започна да отправя известни (съвсем основателни според мен) критики към начина, по който вестникът се списва. Говорил е и лично с Бойко Пенчев да се поканят за водещи броеве още двама млади писатели. Тезата му беше: Давайте и вие повече път на по-младите, както ние дадохме път на вас! И правете вестника по-интересен, а не го превръщайте в някакво академично издание, в университетски нюзлетър.

В отговор на отправяните от Ани Илков критики и предложения, Йордан Ефтимов публикува (и то в рубриката „Непремълчано“, която по наше време беше резервирана за остри политически текстове – защото вестникът, наследник на „самиздатските“ списания „Мост“ и „Глас“, от самото си начало беше остро политически и провокативен) лична злобна критика озаглавена „Спекулата с младите“. Текстът му започваше така: „Причината да напиша тези размишления е едно явление, което напоследък се отличава с прекалено досадна честота – бойният вик „Дайте път на младите!“ Обикновено произнасян от автори на възраст около 60-те, които са спрели да публикуват (а вероятно и да пишат) активно от години.“ (Впрочем Ани Илков наскоро издаде чудесна нова книга с поезия.) По-надолу в текста на Ефтимов се назовава и лично един от групата на „шейсетгодишните“: „Ако под даване на път имаме предвид покана да станат редактори на „Литературен вестник“, нужно ли е да се провиква от своята бездна Ани Илков, тъй като редакторите на вестника не се сещат сами?“

В своя брой след това „непремълчано“ Силвия Чолева, която беше разгневила някои и с изказване в същата насока, за младите, по време на конференцията за 25-годишнината, пусна кратък провокативно-саркастичен отговор на Ани, съдържащ нецензурна дума (впрочем това беше и едно от спецификите на нашия вестник, защитаващ свободното слово след годините на тотална комунистическа цензура – провокативно, нецензурно дори, саркастично политическо писане), както и текст в защита на тезите на Ани Илков от Владимир Сабоурин.

Това „своеволие“ на Силвия Чолева стана повод за организирана акция за изгонването ѝ като редактор. (Както е известно „Литературен вестник“ от самото си създаване дава пълна автономия на своите редактори и всеки отговаря за своя брой.) В мейли обменяни между цялата редакция, Йордан Ефтимов например пише: „Да следваме вече набелязаната политика и да бъдем кротки. […] Ясно е, че със Силвия няма да се работи занапред, ясно е, че я режем без жал…“ И всички се съгласяват.

Тогава ние, основателите на вестника, Едвин Сугарев, Румен Леонидов, Ани Илков, Ирма Димитрова и аз, защитихме Силвия и нейната, и на Ани теза, с писмо озаглавено „Похитеният Литературен вестник“. То беше публикувано със съответния остър отговор на редакцията и със специално пояснение от Бойко Пенчев, че редакторите на вестника през годините били напускали доброволно поради „мързел, умора, захващане с други занимания, осмислящи живота и осигуряващи прехраната, или по малко от всичко изброено.“ Очакваше се явно Силвия също доброволно да напусне. Както и „мързеливият“ Едвин, който до скоро правеше броеве и поиска пак да прави, но му беше отговорено, че може да направи брой на есен. Докогато нещата щяха да се променят…

Спомената от Йордан Ефтимов „набелязана вече политика“ трябва да е включвала и отстраняването на Едвин като председател на Управителния съвет на фондация „Литературен вестник“ преди есента, защото беше свикано спешно събрание от зам. председателката, и главна редакторка, Амелия Личева, за 6 август, с цел смяна на ръководството.

Едвин Сугарев, освен председател на Управителния съвет се явява и един от учредителите на фондация „Литературен вестник“. (Фондацията е създадена доста след основаването на вестника, след моето напускане през 1993 и заминаването ми за САЩ.) Учредители на фондацията са също така и Ани Илков и Ирма Димитрова.

Едвин Сугарев реши да свика събрание на учредителите, които според устава имат изключително право да добавят нови членове на Управителния съвет. Той искаше да предложи Ани Илков и Ирма Димитрова, както и Румен Леонидов и аз, като съ-основатели на вестника, да бъдем добавени и като членове на Управителния съвет. Идеята беше така да можем да повлияем за известна промяна на редакционната политика, да сътрудничим, а не да изместваме някого.

Имаше две неблагоприятни за нас, но и напълно очаквани, възможни развития: Или никой да не дойде и събранието да се провали, или всички да дойдат, но и всички да гласуват срещу нас. Ние смятахме обаче, че във втория случай поне ще можем да проведем с редакторите на вестника някакъв откровен разговор, в който да изложим позицията си и всеки да си каже какво мисли.

Наистина дойдоха всички (без един, който бил упълномощил друг да гласува от негово име), но не се стигна до никакъв разговор. Те просто единодушно гласуваха против Едвин Сугарев. И против включването на основателите на вестника в Управителния съвет. Седмината (не срещу Тива, а срещу трима) освен всичко друго не дойдоха сами, а с адвокат. (Толкова ли са страшни тримата?) Адвокатът явно беше посъветвал седмината да мълчат. Той се опита да убеди Едвин, че това събрание изобщо е нелегитимно и не може да се проведе.

След кратък спор с адвоката, по време на който седмината не отрониха ни дума, Едвин каза: добре, нека да гласуваме може ли събранието да се проведе. Тримата гласуваха за. Седмината без колебание вдигнаха ръка против. Така те гласуваха не само срещу нас, но и срещу всякакъв възможен разговор с нас. И се подсигуриха, че Едвин Сугарев ще бъде лесно отстранен като председател на Управителния съвет на следващото събрание, както и стана.

Ето имената на седмината: Амелия Личева, Миглена Николчина, Георги Господинов, Пламен Дойнов, Йордан Ефтимов, Бойко Пенчев (според Амелия Личева, която казала, че имала пълномощно от него) и проф. Ивайло Знеполски (който никога не е участвал, доколкото знам, в списването на вестника, но по някаква причина се явява също съ-учредител на фондацията и дойде да гласува).

Със седмината нямаме вече какво да си кажем. (Те отказаха да водят разговор с нас и след пледоарията на своя адвокат просто гласуваха срещу нас.) Но бих искал да кажа нещо на тези най-млади писатели, които публикуват в „Литературен вестник“, или участват в редактирането му.

На времето, когато създадохме вестника и много преди да поканим Господинов, Ефтимов, Дойнов и Пенчев за редактори, ние бяхме млади — под 35 години. Имаше тогава едни други „около шейсетгодишни“ писатели, които бяха наши благодетели, учители и приятели — като Иван Теофилов, Блага Димитрова, Константин Павлов. Никога не ни е хрумвало да се отнасяме към тях с друго освен с уважение. Дори ако по някакъв повод са ни критикували. Камо ли да ги отстраняваме (с помощта на адвокат) от нещо, което сме получили от тях. Но изглежда, че заедно с времената и нравите, се мени и понятието за морал.

Т. С. Елиът казва, че при оценката на едно художествено произведение трябва да се ползват и морални критерии. И моралът разбира се не е в това да избягваш нецензурни думи или да защитаваш „политически правилната“ или „политически коректната“ позиция. Не можеш да бъдеш национално значим писател, ако ти липсва истинско чувство за морал. Не е достатъчно да си ловък в саморекламата или в овладяването на ключови за кариерата ти постове. Не е достатъчно и само да имаш талант. Трябва и малко чувство за морал.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (3)

- 13-08-2016|Златко

Поумувах малко, преди да публикувам този текст, защото мелето около „Литературен вестник“, не ще и дума, е нещо като увеличено под лупа представяне на всите ни национални черти и чертички, комплекси и комплексчета. България, гледана отнякъде си, не е нищо друго освен заблатено малко езерце, пълно с жабешки надкряквания (казвам това с пълното съзнание, че собственият ми коментар – вероятно напълно излишен – не е нищо друго освен едно също толкова гласовито жабешко покрякване).

Прочее, хубава или лоша, дребна или микроскопична, заблатена или пресушена, днешната България е единствената, която всички ние имаме, така че реших да „архивирам“ момента. Познавам Владо Левчев като коректен човек и писател, вярвам на преценката му, пък и намирам текста за добронамерено-сдържан, което в точно този момент в моите очи е единственото качество, правещо едно или друго изказване по темата достойно за публикуване и четене. Това е и причината да го избера сред многото…

Живот и здраве на всички участници в конфликта. Един-двама от тях познавам лично, с останалите нямам отношения, така че позицията ми в случая е онази на блажено-невежия, чиято капа е нахално накривена посред бурята, напук на всички повеи, вихрушки, смерчове и прочие нашенски (литературни) благинки.

Да сме живи и здрави всички, времето без съмнение ще ни посипе с всичко, което сме заслужили, а останалото и без това никога не е имало значение.

Леки дни на всинца ни!

- 14-08-2016|Надежда Александрова

На мен ми се вижда битка без смисъл, но може би защото литературата вече е лишена от властта, за която става дума в текста на В. Л. Благодарността – една от най-красивите прояви на морала, – в случая според мен е едната част от казуса. Когато става дума за работа, каквато и да е тя, са необходими ред и правила. Бойко Пенчев го е формулирал точно.

Проблемът Литературен вестник отразява живота на нас българите, които не сме в състояние да създадем стабилна интелектуална общност – едновременно демократична, но и ред и правила.

Синдромът „млади с/у стари“ не случайно се възпроизвежда днес. Това не бе възможно във времето на социализма, когато литературата беше силно направлявана и контролирана сфера и определяна като авангард на идеологическата пропаганда. Тогава решаваше партията с главно П. Избираше главен редактор, той следваше определена политика и при първия гаф изхвръкваше. Трябваше да е не просто благодарен, но и послушен. Не вярвам никои от засегнатите от едната или другата страна да иска връщане на тези правила.

Добре е редакторите да опитат да разговарят и да се разберат по между си. Защото кой друг ако не хората, които са публично известни и имат претенцияте да учат и поучават и млади, и стари да не могат самите те да го направят.

- 14-08-2016|сирак

Ако имаше лустрация, колко имена щяха да останат и от двете страни на конфликта? Учтив е Левчев, „не му е ясно защо“ този или онзи има думата, но – да го кажем учтиво – никога ли не му е било ясно какви и чии са тези „млади“, които някой все „препоръчва“ и „довежда“ в едно или друго издание, учреждение, организация? Възможно е дори някои от тях самите да са се правели пред себе си, че не са наясно, че са препоръчани от позиция на силата. А понеже същата тази Сила продължава да е в сила, днес виждаме същото явление на всички равнища, по-ключови от кварталния супермаркет. Силата няма да си тръгне просто защото някой е направил някому добро и днес чака това добро да бъде предадено нататък: защото не този някой е бил реален фактор, а тяхната Сила. „С кръв взехме властта, с кръв ще я дадем“, казват професионалните революционери. Тук май виждаме по-реалния вариант: „Със сила дойдохме, със сила ще останем“. И проблемът не е просто в моралната поквара, а в съвсем конкретната, дори физическа развала, до която тази Сила довежда всяко място, от което не си тръгва. Защото тя не се интересува от реалните постижения, а само от своето оставане там (както за финансовите институции е важно да им излиза балансът, независимо какво, как и за сметка на какво и на кого произвеждат техните инвестиции). Моралният проблем е най-малкият проблем, г-н Левчев, ако си бяхме останали само с него. А всичко това вече е било така, когато бащите ни са били млади за препоръчване. Когато повсеместната развала още им е изглеждала овладяема поради тогавашната бавност на нейния неумолим ход…

Голямата кражба

Автор(и): Дубравка Угрешич

Разговор с Дубравка Угрешич

Лукаш Павловски: Веднъж бяхте писала в едно от есетата си: „Хората от Изтока са си изработили шепа стереотипи за лъскавия демократичен Запад, докато западняците са затънали в чувство за превъзходство. И от двете страни имаше много лъжи още от самото начало“. Ще започнат ли тези лъжи да ни преследват днес?

Дубравка Угрешич: Мисля, че след падането на Берлинската стена между Изтока и Запада нямаше истински диалог. Една много комплексна история на отношенията между двете страни, Изток и Запад, беше сведена до въпроси на властта, предразсъдъците и илюзиите. Изглежда ще е трудно да се води истински разговор и днес. Налице са крайни емоции, които продължават да съществуват и от двете страни. Разочарованието е една от тези емоции.

ЛП: Какво се промени? Защо този „лъскав, демократичен Запад“ вече не е привлекателен.

ДУ: В хода на последните 25 години не успяхме да решим никакви проблеми. Вземете например бивша Югославия. След Втората световна война, по време на „югославизма“ и „титоизма“, гражданите на Югославия живееха по-добър живот. Когато Югославия се разпадна през 1991, целият „идеологически пакет“ на Втората световна война отново излезе на бял свят: същите караници, същите шаблони, същият национализъм, същата омраза. Сега, в резултат от това и в името на зачитането на „високите стандарти“ на демокрацията в Европа, ние сме не само свидетели, но и толерираме възраждането на един вид нов фашизъм.

Промяната е видима не само на Балканите, но също и в останалите части от Централна Европа – в Унгария, Словакия след последните избори. Дори и в Полша има промяна на отношението към Запада. В Полша през 1989 хората бяха готови да пожертват много неща, за да станат точно като западните страни. А днес има усещане за разочарование.

Сигурна съм, че шаблоните са едни и същи сред всички тези страни. Предпочитам обаче да говоря за онова, което познавам най-добре, а това е пост-югославския случай.

ЛП: И как виждате пост-югославския случай?

ДУ: Истината беше подменена. Хората твърдяха, че подновеният национализъм бил нещо хубаво, тъй като по югославско време били национално потискани, Твърдяха, че са мечтаели за момента, в който Хърватска щяла да стане независима страна за хиляда години. Същият шаблон се повтори из цяла Източна Европа. Но под прикритието на този политически разказ за „национално освобождение“, разбираем за западните политици, се проведе едно примитивно и елементарно ограбване. Брутално и тъпо ограбване. Посткомунистическият преход, с или без война, изглежда се оказа перфектно организирана голяма кражба. Комунистическата собственост нямаше притежател, тя беше „ничия собственост“, така че всичко беше разграбено и разпродадено за нулево време. Фабриките бяха продадени за стотинки. Това беше така нареченото приватизационно време. Голямата кражба беше благословена от църквата и хората, свързани с нея. Но само хората на власт можеха да участват в процеса.

ЛП: И какво се случи след това?

ДУ: Политическите лидери трябваше да създадат идеологическо оправдание за това ограбване, за да запазят плячката си. Хърватска стана независима през 1991. Хората на власт вече бяха работили в продължение на 25 години, за да убеждават хората, че са били и все още са прави, най-вече чрез повтаряне на истории за комунистическо потисничество и осъждане диктатурата и експлоатацията на Тито (както от сърби на хървати, така и обратно). Днес в Хърватска, точно в този момент, можете да видите едно триумфално завръщане на фашистка идеология. Точно в този момент хърватите имат министър на културата, който открито подкрепя елементи от идеологията на усташите. За пръв път през последните 25 години на „независимост“ някои хървати протестират и подписват петиция за отстраняването на министъра. Но няма признаци Златко Хасанбегович (въпросният министър) да бъде заменен. И дори ако би бил заменен, това не би променило нищо. Защото междувременно се промени всичко: образователната система, учебниците, университетските програми, основните етнически ценности. Парите се превърнаха във върховен приоритет.

Например, почти 86 процента от хърватите се обявяват за католици, което не беше така преди. Църквата успя да се вмъкне в началните и средните училища, в университетите, дори в болниците. Има недостиг на анестезиолози и други специалисти, но в съгласие с новите закони всяка болница е задължена да има свещеник. Дали това е промяна за добро или за зло, не бих искала да преценявам.

ЛП: Но трябва да признаете, че като цяло хората живеят по-добре. Ако хвърлите поглед върху икономическите показатели…

ДУ: Не, това не е вярно. В Хърватска живеят 4.2 милиона души. Тази цифра съдържа около 400,000 безработни и 1.2 милиона пенсионери. Половината от пенсионираното население са бивши войници, доброволци от гражданската война от 1991-95. Такива са цифрите. Така че не мога да разбера в какъв точно смисъл хората живеят по-добре. Кой ви е казал това?

ЛП: Просто прегледах статистките: увеличение на Брутния вътрешен продукт, средни заплати, продължителност на живота. Хората са разочаровани, защото тези цифри не се покачват достатъчно бързо, но…

ДУ: Цифрите, които ви казвам, са взети от хърватската преса. Кажете ми, как е възможно една страна да функционира нормално, ако се състои от 4.2 милиона души, от които 1.2 милиона са пенсионери, 400,000 безработни, а 100,000 от работещите не получават заплатите си в течение на месеци?

ЛП: Бихте ли казала тогава, че засилващата се радикализация на социалните настроения се дължи най-вече на сегашното състояние на икономиката?

ДУ: Увеличаващата се депресия идва не само от бедността. Има много причини за отчаяние. Една от тях е сривът на предишната ценностна система. Благодарение на така наречената демокрация на власт дойдоха негодници: всичко това започна с Милошевич и Туджман. Хърватите и сърбите влагат много енергия в „разкрасяването“ на тези двама престъпници – и хърватите дори са успели, трябва да призная със съжаление. Туджман например отвори вратата за депрофесионализацията. Той установи „неписания закон“, според който само „истинските патриоти“ били в състояние да изпълняват задълженията си. Множество журналисти, адвокати, доктори и др. бяха уволнени просто защото са сърби, бивши комунисти или просто твърде „устати“ и критични към ценностите на новото общество. Много от тях бяха заменени от „млади хърватски патриоти“. Това беше процес на депрофесионализация. Беше времето на „националните приоритети“, когато на власт дойдоха всевъзможни негодници, като награда за лоялността им към режима.

ЛП: Коя е основната мотивация на хърватите за присъединяване към ЕС?

ДУ: Присъединяването към Европа предизвика в Хърватска национален оргазъм. Това означаваше, че сме по-добри от сърбите, че най-после се присъединяваме към „нашето“ католическо европейско семейство. Това означаваше „чао“ на сърбите и „чао“ на Балканите. То означаваше, че ние, хърватите, принадлежим към Европа, а други народи от бивша Югославия са част от всичките тези балкански лайна. Но моят проблем не е Хърватска. Проблемът ми е, че Европа може би се чувства поласкана от хърватската мотивация за присъединяване.

ЛП: Изчезнала ли е тази мотивация?

ДУ: Хърватите не са готови да формулират този проблем, да действат по критичен начин или да се борят за бъдещето си. Готови са да се борят единствено за де-стигматизацията на нацисткото си минало и, боя се, може би успяват в това. Медиите са най-големият приятел на хърватския режим. Сред всички балкански страни човек почти не може да намери почтени медии. Заедно с депрофесионализацията върви и един паралелен процес на „опростачване“ на нацията (който тече през последните 25 години). Медиите са отговорни за превръщането в национални герои на обикновени убийци и престъпници. Във всички пост-югославски държави няма нито една медия, в която човек да може да публикува някаква по-дълга и по-амбициозна статия. Как при такива условия може да се очаква някакъв интелигентен разказ за днешна Европа и участието в европейския живот?

Липсата на сериозни публични форуми доведе до недостиг на демократично мислене. Хората могат да получат единствено тривиални новини, като например цвета на костюма на Ангела Меркел по време на последната европейска среща на високо равнище. Разглеждано от тази перспектива, ежедневието изглежда наистина оруеловско, сякаш някой е решил да направи хората глупави и сега, след 25 години на практика по „опростачване“, те са станали истински глупави. Но ще повторя, че моят проблем не е Хърватска. Проблемът ми е Европа, от която се очаква да покаже ясно, че не одобрява подобни практики. Но тя не показва нищо подобно.

ЛП: Какъв тогава би бил възможно най-добрият сценарий за Европа като цяло и за източна Европа по-конкретно?

ДУ: Европа се намира в големи трудности – с финансовата криза, емиграционната криза и кризата на хуманитарните ценности, или кризата на „социалното въображение“, както би я нарекъл Славой Жижек. Как ще свърши всичко това? Не знам. Не съм пророчица. Мога единствено да наблюдавам и коментирам средата, в която живеем. Но онова, което виждам, не е приятно: хората са изгубили основните си права и дори не знаят как това се е случило. Образователната им система се е влошила, здравеопазването им се е влошило, работните им права са почти несъществуващи, с всеки изминат ден те са все по-поробени. И се държат като някакви привилегировани аристократи, въпреки че ядат евтино зеле.

ЛП: Предполагам, че това не е проблем, специфичен единствено за Балканите, а по-скоро нещо, споделяно както от Запада, така и от Изтока.

ДУ: Да, вярно е. Това е проблем на времето ни, на нашата дигитална епоха.

ЛП: Тъй като живеете в Амстердам, вие сте в състояние да наблюдавате и западните отношения към така наречените нови членове на ЕС? Променило ли се е нещо напоследък?

ДУ: Да разбирам ли, че ме питате конкретно дали холандците виждат хърватите по-различно?

ЛП: Или региона като цяло.

ДУ: Хърватска не съществува за холандците освен като дестинация за почивка.

ЛП: Означава ли това, че 25 години след падането на комунизма разделението между Изтока и Запада е все още непобутнато и че двете части на Европа не са се приближили една към друга?

ДУ: От гледната точка на обикновения гражданин едва ли се е променило нещо. Средния холандски гражданин разпознава румънците единствено като улични музиканти, За него българ(к)ите са единствено домашни помощнички, чистачи на апартаментите му. В същото време онези улични музиканти и прислужници не се интересуват ни най-малко от холандските проблеми, тъй като се чувстват жертви на всички онези процеси след падането на Стената. Холандците са печелещите, по тяхно мнение. Те виждат страната само като добро място за печелене на пари. От друга страна, дали холандците виждат румънците по-различно. Дали виждат в Румъния възможно място за бизнесите си?

ЛП: Бихте ли казала тогава, че целият процес на унификация, на преодоляване на западно-източното разделение, е провал?

ДУ: Опитвам се просто да кажа нещо от гледната точка на обикновения наблюдател. Наистина не знам дали тези дни поляците се чувстват тотално обединени с Франция…

ЛП: Не, не го правят.

ДУ: А сигурно и обратното. Това всеобщо безразличие от началото е все още тук. Всъщност, преди имаше повече интерес, в случая с Балканите по време на войната или по комунистически времена. Когато Желязната завеса падна, в източна Европа можеха да се намерят западни продукти почти начаса. Днес човек може да намери полски продукти в малки етно-магазинчета във Великобритания. Но това е не защото британците внезапно са започнали да се интересуват от полски продукти, а защото полските работници са „окупирали“ Обединеното кралство в търсене на по-добър живот.

ЛП: Какво в такъв случай ни държи заедно като европейци?

ДУ: Можем разбира се да кажем, както го правеха Умберто Еко и други интелектуалци, че европейската култура е общото ни наследство и най-силната обединяваща спойка. Но аз бих казала, че онова, което ни държи заедно са парите (за някои) и че това е обединяващият принцип – фактът, че има пари за разпределяне. За останалите от нас, които не са обвързани с никакви властови структури, може3 би ние сме обединени от страх Споделяме страховете си от бедността, от „мигрантите“, които и да са те, и откъдето и да идват. Живяхме доста удобно в течение на няколко години, но сега времето на изобилието приключи.

ЛП: Къде отиваме оттук нататък? Назад към националните държави ли се връщаме?

ДУ: Не, не мисля, че ще се случи нещо такова. Все едно да се върнем към някоя стара видео игра. В същото време можем ясно да видим, че много страни се движат по посока към радикалната десница. Постоянно виждаме примери за радикализация на социалните настроения. Наричат ги „инциденти“. Но ако сте имали инциденти в продължение на 25 години и в края на краищата имате „инцидента“ на гигантски пречупен кръст, подстриган в тревата на футболния стадион на Сплит, толкова голям, че се вижда от самолет, то все още ли ще наричате това „инцидент“? С други думи, всичко зависи от „нашите, европейските морални стандарти“: ще толерираме ли хърватските, сръбските, орбановите фашисти (или онези в Норвегия и Финландия, и из цяла Европа) и ще наричаме тези движения просто инциденти, извършвани от „лоши момчета“, или ще си припомним собственото европейско минало и да преразгледаме онова, което се е случило преди няколко десетилетия, а след това да се пренастроим морално и политически, докато все още имаме време?

ЛП: Точно това е въпросът ми – дали това са само инциденти или симптоми на по-дълбока промяна, която може да има сериозни последици?

ДУ: По мое мнение са възможни по-сериозни последствия. И оттук нататък може би ще живеем в трудни, дразнещи времена на постоянни преговори. Символите и тяхното значение ще бъдат размити (отново заради образователните системи, медиите и липсата на обща система на ценности). Ще бъдем лесно манипулирани. Ще трябва постоянно да се борим за ясни смисли и правото да се вземат решения.

ЛП: От една страна вие казвате, че по някакъв начин ще се оправим с кризата, а от друга диагнозите си са много мрачни…

ДУ: Да, такива са, но аз все още не вярвам че ще ни постигне някакъв апокалипсис като Втората световна война. Хората на власт ще се опитат да запазят статуквото. А страхът, който стои зад всички тези неща, няма да позволи на хората да отидат на фундаментална промяна. Ето защо те винаги ще се опитват да решават само по-маловажни проблеми. Няма да променим къщите си, защото това е прекалено скъпо и рисковано, а вместо това ще правим от време на време дребни ремонти.

Европа очевидно не вижда във възхода на фашизма (в Хърватска например) някакъв голям проблем, може би защото Хърватска е малка страна, а също и поради европейската политика: никой да не се намесва в демократично избраните идеологически предпочитания на отделните страни-членки. Едва ли бих могла да бъда по-несъгласна с това състояние на нещата. Постоянно дискутираме общата си валута, еврото. Вместо това хората от Европа би трябвало да започнат договарянето на един недискутируем набор от ценности. Само когато придобием един такъв недискутируем набор от ценности, някой гражданин на Европа ще може да каже: „Да, аз съм вътре“; или „Не, аз съм вън“.

Дубравка Угрешич (Dubravka Ugrešić) е известна хърватска писателка, която живее в Холандия.

Науката и българските й критерии

Автор(и): Георги Карев

(Лични спомени, примесени с анализ, както и обратното)

Според най-разпространените определения, науката е систематизирано достоверно знание, което може да бъде убедително обяснено чрез логиката. Според друго, по-тясно определение, това е знанието, което е експериментално проверимо чрез научния метод. Общият недостатък на тези две дефиниции е, че и двете определят науката твърде статично – чрез знанието, което всъщност е крайният (но никога не окончателният) продукт от работата, процеса, движението към истината, а тази динамика в никакъв случай не бива да остане извън определението за наука.

Демаркационните линии около науката

За Платон и Аристотел научното знание е знание за общото, универсалното в нещата; казано по по-съвременен начин, това е знание, получено в резултат от непредубедено и системно изследване на света, домогващо се до установяване на закономерности за него. В по-късната епоха, започнала с Кеплер, Галилей и Декарт, акцентът се поставя върху експерименталния характер на научното знание; налага се виждането, че научно е преди всичко знанието, плод на експерименти и строго прилагане на научния метод (1), чиито задължителни съставки са наблюдението, експериментите и формулирането и изпитването на хипотези. Именно от гледна точка на този критерий, такива сфери на човешкото познание, в чиято стойност и значение никой не се съмнява, като математиката и логиката, попадат в категорията на „не-науките“, редом с алхимията, астрологията, хиромантията, френологията и парапсихологията, т. е., със всякакви псевдо-, лъже-, пара- и квази-научни направления, които претендират да са научни, но не са, защото всъщност само имитират науката.

През 19 в. се формулират два важни критерия за научността: ролята на проверката на научната концепция (testability) и ролята на научните предвиждания (predictions), чието сбъдване или несбъдване стават мяра за научността или ненаучността на тезата, въз основа на която са направени.

Всъщност стремежът към придобиване на атрибута „научност“ е обясним и закономерен. Поради твърде високия статут на науката в съвременните общества, стремежът да се получи или преувеличи научният статут на различни твърдения, учения и други подобни продукти е твърде силен; това пък определя високата обществена значимост на т. н. демаркационен проблем – проблема за демаркационната (разграничителната) линия между науката и не-науката (2,3,4,5).

През първата половина на 20 в. с проблема научност/ненаучност се е занимавал активно т. н. Виенски кръг. Той се формира към края на 20-те години около Мориц Шлик, който от 1922 г. ръководи Катедрата по философия на индуктивните науки във Виенския университет. Видни представители на този кръг са Рудолф Карнап, Ото Нойрат, Ханс Хан, Филип Франк, Фридрих Вайсман и Виктор Крафт. Основното направление на този кръг обикновено се означава като неопозитивизъм или логически позитивизъм; на романтичните и националистически тежнения в Германия и Австрия след Първата световна война тази школа противопоставя своите просветителски и либерални нагласи. В областта на демаркацията този кръг винаги е придавал особено значение на разграничаването между науката и метафизиката. Сперед него метафизиката е претенция за съществуването на знание, което е недостъпно за опитната наука, което я надхвърля като обем и като възможности. За метафизичните постановки не може да се намери процедура за верификация, те не са сводими към възможния опит. А според Виенския кръг изреченията за неща, които не могат да се възприемат опитно, просто нямат смисъл. Така научните и метафизическите изречения рязко се различават помежду си като „смислени“ и „безсмислени“ изречения. Без формално да принадлежи към Виенския кръг, твърде близък до него и като приятелски връзки, и като философски позиции, е Лудвиг Витгенщайн, чието единствено приживе публикувано произведение (6) има сред философите на науката толкова широка популярност, че често го цитират просто като „Трактата“.

По отношение на основната линия на демаркация – тази между наука и не-наука, Витгенщайн и приятелите му от Виенския кръг разработват демаркационни критерии, отчетливо групирани около един основен принцип – този на верифицируемостта. Според него едно твърдение (теза, хипотеза, теория) заема толкова по-стабилно място като научно познание, колкото повече пъти то е бивало вирифицирано, т. е., потвърждавано от последващите проверки.

За разлика от Виенския кръг и Витгенщайн, Карл Попър и неговите последователи поставят в центъра на демаркацията критерия фалсифицируемост. Веднага трябва да предупредим, че този критерий и обозначаващия го термин практически не се срещат извън тясната сфера, за която в момента става реч; хората, които се сблъскват с него за първи път, не трябва да се подвеждат от фонетичното му звучене. Белегът „фалсифицируемост“ ни най-малко не означава податливост на фалшифициране; по-скоро обратното, той означава възможност да бъде „пробита“ една концепция, като бъде доказана нейната несъстоятелност. Така че верифицируемостта и фалсифицируемостта са огледално противоположни една на друга; преследвайки една и съща цел – демаркацията, в определен смисъл те са антиподи, доколкото първата е позитивна, а втората – негативна проверяемост.

Учен с несъмнени постижения в логиката на научното познание (7, 8), Попър е философът с най-съществен принос в разработването на проблема за демаркацията през 20 в. Самият той е оставил описание на епизода, който за първи път го е накарал да осъзнае неговото значение. През 1919 г., едва 17-годишен, той е слушал лекция, изнесена от Айнщайн във Виенския университет. Най-силно впечатление му е направило изявлението на лектора, че той веднага би признал теорията си за несъстоятелна, ако тя не издържи на някоя проверка (7). Претенцията за научност всъщност е претенция за истинност, надеждност и сигурност на знанието – качества, иманентно присъщи на научното знание, при това – само на него (7,8,9,10). По въпроса за превъзходството на фалсифицируемостта над верифицируемостта като демаркационни критерии, е известен класическият пример на Попър с твърдението „Всички лебеди са бели“. Европейците са имали всичките основания да смятат това твърдение за вярно, доколкото всеки новозабелязан лебед го е верифицирал за пореден път – до момента, когато първите съобщения от Австралия за намерени там черни лебеди го фалсифицират. Така че, макар и огледално-симетрични, тези два критерия имат много различна доказателствена стойност. Колкото и дълго едно научно твърдение да е устоявало на емпиричните наблюдения и експерименталните проверки, всяка от които е била акт на поредна верификация, въпросната концепция не може да се счита за окончателно верифицирана – веднъж и завинаги. Многото верификации потвърждават само високата степен на нейното потвърждаване (corroboration). Именно затова Попър въздига емпиричната опровержимост – фалсифицируемостта – в главен и решаващ критерий за демаркация. Според него едно твърдение е научно, само ако е фалсифицируемо, т. е., ако някаква емпирична проверка може да го опровергае. Ако разделим класа от събития, които дадена теория предполага, той трябва да съдържа два не-нулеви подкласа: този на събитията, които я подкрепят и този на нейните потенциални фалсификатори, т. е., на събитията, които тя забранява. Затова всяка научна теория трябва ясно да очертава кръга на своите фалсификатори – събитията, които тя забранява (7,8). Затова Попър нееднократно подчертава основния принцип на фалсифицируемостта – че ако една теория не допуска възможността да се окаже невярна, тя е псевдонаучна.

Не може да не се запита човек защо и до днес толкова много интелектуални лилипути са широко обсъждани и обществено-известни, а крупен философ като Попър далеч не може да се похвали с подобно внимание, поне у нас. Обяснението е политическо, то може да бъде намерено в статията за него в Большая Советская Энциклопедия: „Поппер, Карл Раймунд, р. 28.07.1902, Виена. Австро-английски философ-неопозитивист, логик и социолог… Попър се явява апологет на буржоазната демокрация, разглеждайки я като „открито, хуманно общество“ и противопоставяйки я на „тоталитарните“, „затворените“ общества, към които той от антикомунистически позиции причислява социалистическото общество“ (11). Наистина, тези характеристики от ледниковата епоха на социалистическото общество имат стойност главно за палеоантрополозите и палеосоциолозите, но дори и в наши дни техните автори имат достойни следовници, макар и прикрити под псевдоними като например „Буда 2“ (12). Времето е друго, но комунистите са си все същите. Достатъчно е само до погледнем заглавието: „Карл Попър – идеологът на соросоидите и „Народен капитализъм“ в Германия“. И тъй като такива автори не могат да бъдат заподозрени в принадлежност нито към науката, нито към нейната история и философия, корените на тяхното ожесточение срещу Попър следва да бъдат потърсени някъде другаде. Откриваме ги в една от най-значимите творби на Карл Попър – „Отвореното общество и неговите врагове“ (13). А седемте смъртни гряха при този автор могат да бъдат сведени до два – формулирани са принципите на отвореното общество – обществото на духовната свобода, личната инициатива и либералните ценности и ясно и категорично са посочени неговите главни врагове – национал-социализмът и комунизмът. А тези два гряха „опонентите“ на Попър никога няма да му простят.

След като набелязахме, макар и накратко и донякъде схематично, демаркационните линии между науката и други направления, които привидно са ѝ близки, но в дълбоката си същност са различни от нея, със сигурност си струва да се завърнем към изначалния въпрос, с който започнахме този очерк – какво всъщност е науката, как можем да я определим? И с изненада откриваме, че въпреки наглед успешната демаркация и въпреки, че върху нея са работили велики автори като Карл Попър, да се формулира какво е науката накрая е почти толкова трудно, колкото в началото. Не случайно Тейлър (5) цитира думите на Макс Чарлсуърд, че ако никой не го пита какво е науката, той знае, но когато трябва да обясни това някому, той не може. Така и цитиращият, и цитираният, прокарват ясен паралел с разсъжденията на Св. Аврелий Августин за времето: „Че какво е времето? Кой би могъл да обясни ясно и кратко?… Тогава какво е времето? Ако никой не ме пита, зная; ако искам да го обясня на някой питащ, не зная“ (14). До такова затруднение стига и един блестящ съвременен учен, Чарлз Файнман (1918-1988), американски квантов физик, Нобелов лауреат (1965), активен участник в проекта Манхатън, по който по време на войната работи в Лос Аламос, заедно с Нилс Бор и Робърт Опенхаймер, върху създаването на Бомбата. През 1986, след катастрофата с космическата совалка Чалънджър (седем загинали космонавти), Файнман има големи заслуги за разкриване на причините за катастрофата. Много голям е приносът му и за разгадаване на писмеността на маите. Освен с блестящите си лекции, издадени в три тома и отдавна станали абсолютен бестселър и за студентите, и за преподавателите, (вкл. далеч извън областта на квантовата електродинамика), Файнман отдавна е станал легенда и с невероятното си чувство за хумор, чийто връх е автобиографичната му книга „Вие сигурно се шегувате, мистър Файнман!“.

Файнман има две тези за същността на науката, които изглеждат като да си противоречат, но противоречието им е само привидно, просто те се отнасят до различни аспекти на науката. Първата се отнася до конкретен научен постулат, който, ако не може да бъде обяснен на един неспециалист (според израза на Файнман – на студент от първи курс), той или не е доизяснен от науката, или човекът, който се опитва да го обясни, сам не го разбира достатъчно добре. Типичен пример за такава ситуация е един куриозен случай от съветската наука, изнесен преди много години от „Литературная газета“. В първите дни на една лятна бригада, (тогава задължителна за всички студенти и млади учени), били събрани 300 аспиранти от различни институти и от различни области на знанието. Повечето от тах били в твърде напреднал стадий от работата върху дисертациите си, а много от тах – непосредствено преди т. н. „вътрешна защита“. Отговорниците за „културно-масовата работа“ имали чудесната идея всяка вечер от тази едномесечна бригада един от аспирантите да запознава колегите си с темата на своята дисертация, с работата си върху нея и с постигнатите резултати. За тяхна изненада, въпреки големите си усилия, отговорниците не успели да ангажират необходимите за осъществяване на начинанието 30 млади учени. Оказва се, че аспирантите по математика, готови да обяснят работата си на литератори и археолози и аспирантите по генетика, готови да убедят в правилността на своите идеи колегите си – филолози, са били под 10 % от числения състав на аспирантската бригада.

Втората си теза, която, както отбелязахме по-горе, само привидно противоречи на току-що изложената, Файнман излага в една от най-блестящите си лекции (15). Тя се отнася до същността на науката, до научния подход и до начините за неговото осъществяване. Не винаги е възможно, а и далеч не винаги е необходимо, да се предписват конкретни рецепти как човек да се занимава с наука; но този, комуто това „идва отвътре“, го прави успешно, без да може да обясни как точно го постига. Точно както Св. Августин в разсъжденията му за времето. И точно както вървящата стоножка от великолепната метафора, с която Файнман илюстрира края на лекцията си:

„Та, науката не е каквото философите казват, че тя е, още по-малко пък онова, което описват книгите за учители. Какво е науката е въпросът, който си поставих, след като се съгласих да изнеса пред вас тази лекция. След известно време си спомних това кратко стихотворение:

Вървеше по пътя стоножка щастлива

и местеше бързо краче след краче.

Не щеш ли, провикна се жаба креслива:

„– Кажи ми, стоножке, кое след кое

краченце преместваш?“.

Горката стоножка така се смутила –

не знаела всъщност как точно върви.

Преплела краченца и се строполила,

така че не знаем как ходи, уви!

През целия си живот съм се занимавал с наука и винаги съм знаел какво е тя, но това, което съм дошъл тук да ви кажа – кое краче след кое пристъпва – не е по силите ми, а, освен това, се притеснявам да не би и аз като стоножката изведнъж вече да не мога да се занимавам с физика“.

Демаркационните линии вътре в науката

Наред с демаркациите, разграничаващи науката от близки ней, но все пак различни от нея неща, по-малко известни, но всъщност по-важни от тях са демаркационните инструменти, работещи вътре в науката – оценяващи приносите и авторитета на институтите, списанията и авторите, занимаващи се с научни дирения. Съществува, например, указател на цитираните научни списания, Science Citation Index, SCI. Над 80000 списания са включени в системата за индексиране и рефериране, около 10 % от тях се оценяват чрез техния импакт-фактор, за който ще стане дума по-долу. Централна институция в тази област е Институтът за научна информация във Филаделфия, САЩ. Обработват се научните списания с индекс на цитиране над определен минимум. Навремето измежду българските научни списания този „праг“ е бил прескочен единствено от „Доклади на БАН“, но неговият индекс на цитиране е бил 0.038, 27 пъти по-нисък от световната средна. А измежду 73-те списания от европейските социалистически (!) страни, въпросните „Доклади“ са заели 70-то място. Ако тези данни са малко остарели, ето и по-новите по същия въпрос – в края на първото десетилетие на нашия век в Science Citation Index са представени 2 (словом – две) български научни списания, а „Доклади на БАН“ не е между тях.

Централно място сред инструментите за „остойностяване“ на научните приноси заема създаденият от Юджийн Гарфилд (тогава директор на Института за научна информация на Филаделфия) импакт-фактор. Самото му название подсказва, че този показател оценява влиянието (отпечатъка), който дадено списание оказва върху научната общност (16, 17, 18). Това е броят на цитиранията през дадена година на статии от дадено списание, отнесен към броя на статиите, поместени в същото списание през предходните две години; т. е., ако през две последователни години дадено списание е публикувало В статии, а през следващата година те са цитирани в световната научна литература С пъти, то импакт-факторът на това списание за конкретната година е IF = С/В. Въпреки някои възражения, че импакт-факторът служи за оценка на списанието, каквото е първичното му предназначение, а не на отделния автор, този показател продължава да се използва и за двете цели. Достатъчно е да се сумират импакт-факторите на всички списания, в които даден автор е публикувал свои статии (разбира се – за всяка статия – импакт-факторът на конкретното списание за конкретната година), за да се получи една стойност, която позволява да се сравни влиянието на дадения автор с това на неговите колеги от същата неформална научна общност в която и да е точка на света. Понякога в подобни случаи импакт-факторът се обозначава като персонален импакт-фактор (PIF). Също за персоналната оценка на отделния автор се използват и други измерителни величини, като общият брой на цитиранията на неговите работи, т. н. h-фактор и др. Степента на интереса, събуден сред научната общност, има и други измерения. За сравняване между списанията се използва т. н. индекс на незабавност – броят на статиите, публикувани в дадено списание през дадена година, които са цитирани още през същата година. За сравняване между отделните статии се използва т. н. време на отзвук – времето между публикуването на една статия и първото ѝ цитиране и т. н.

Въз основа на тази добре разработена система от критерии, научните източници (специализираните научни списания) се разделят на първични и вторични. Списанията, публикуващи конкретните научни статии, изпратени от автори или авторски колективи, формират групата на първичните източници. Част от тях се наблюдават и оповестяват (като съдържания, резюмета и т. н.) във вторичните източници. Подборът на първичните източници, които да бъдат удостоени с включване във вторичните, е доволно строг и се основава на редица критерии, най-важни от които са два:

– предварително оповестен и стриктно спазван график за излизане от печат на поредните книжки;

– доказателства, че всички статии, които се публикуват в тях, са били обект на прецизна двустранно-анонимна експертна оценка от водещите автори в дадената област, но извън редакционните колегии.

Терминът „двустранно-анонимна“ (double blind) в горния абзац никак не е формален. Той означава, че съответният автор получава отзивите на рецензентите (най-често двама), без да бъде информиран кои са те; за него те са просто „рецензент 1“ и „рецензент 2“. Какви грижи се полагат за пълната анонимност и в обратната посока (и рецензентите да не знаят чия статия реферират) може да се види от това, че те получават статията не само без имената на автора (авторите), но и след заличаване на тези части от текста, които биха позволили на рецензента да се досети кой е авторът на предложения му за рецензиране текст. Рецензиите могат да бъдат изцяло позитивни (препоръчващи приемането на статията такава, каквато е), изцяло негативни (препоръчващи отхвърлянето на статията), но в огромното мнозинство от случаите те са просто критични – посочват слабостите на статията, евентуално с препоръки за тяхното преодоляване. При изпращане в редакцията на втората версия на своята работа авторът е длъжен в придружителното си писмо (което понякога се доближава по обем до самата статия) да посочи по всяка точка от двете рецензии какво е направено за нейното изпълнение, или пък, по-рядко, при несъгласие с рецензента по някоя точка, следва да посочи и обоснове мотивите си за това. Накрая главният редактор, отново след консултация с рецензентите, взема окончателното решение за приемане или отхвърляне на статията. Дали тази система е ефикасна се вижда от това, че между 2/3 и 3/4 от ръкописите, постъпващи в списанията с висок импакт-фактор, не достигат до публикуване след рецензирането и преработката им.

Напълно логично е, че механизмите за оценка на значимостта на едно научно списание и стойността на приносите на отделния учен са много близки помежду си. Броят на публикациите n на определен автор може условно да се приеме за мярка за неговата продуктивност, но тази мярка е почти лишена от стойност, ако не е пречупена през влиянието на всяка отделна статия върху научната общност, което влияние може да сe изрази чрез броя на нейните цитирания k от други автори, работещи в същата област. Така сумата от цитиранията на даден автор, заедно с неговия импакт-фактор, дават възможност за оценка на научния му принос. Ако стойностите на тези измерения са близки до нулата, този автор не участва в световния научен процес, а световната научна общност не го припознава като свой член. Много аналогично е положението и с научните списания. Тези от тях, които не покриват изискванията да попаднат във вторичните научни източници, и, естествено, не са реферирани в тях, на практика не участват в световния обмен на научна информация. Едва ли в едно кратко изложение могат да се представят всичките значения на обективното остойностяване на научната продукция – от бюджетната политика, инвестирането и субсидирането на различните научни звена, през класирането на научните списания според реалното им въздействие върху напредъка в науката, до обективното класиране на кандидатите в един конкурс и до Его-удовлетворението на всеки отделен учен. Да се говори за последното понякога се счита едва ли не за проява на „лош тон“, но то несъмнено е фактор в мотивацията на учения, който има право на него не по-малко от спортиста-рекордьор, актьора, писателя, художника или концертиращия инструменталист. Апропо, преди повече от четвърт век, в една от политическите си статии (вероятно най-емоционалната между всички тях), правейки равносметка на плюсовете и минусите да бъдеш университетски преподавател и учен в условията на комунизма, между немногобройните плюсове посочих: „И суетната гордост, най-простимата между всички суетни гордости на света, да държиш в ръцете си американски научни списания, в които има твои статии. А там, знайно е, не публикуват нищичко, което да не е на тяхното ниво…“ (19).

За българските критерии

След като показахме, макар и доста схематично, границите между науката и не-науката, както и отлично разработената система за оценяване и сравняване на нещата вътре в самата наука, имаме всичкото основание да се опасяваме, че наблюдателният читател отдавна се е запитал какво, по дяволите, търсят БЪЛГАРСКИТЕ критерии на науката още в заглавието на настоящия очерк. Проблемът е в това, че през половинвековното комунистическо битие на българската наука и през малко по-краткото, но удивително близко до него нейно битие в условията на прехода, беше поставена под съмнение (а нерядко и нагло отричана) не само валидността на световните научни критерии в българската наука, но – чрез това – и самата нейна принадлежност към световната научна система. Предварително моля за извинение, че повечето примери, които ще приведа по-долу, са взети от теорията и практиката на един от институтите на БАН, който добре познавам „отвътре“; като оправдание ще кажа, че при контактите с колеги от други институти нито веднъж не установих съществена разлика между това, което се случваше в нашия институт и това, което се е случвало в техните.

Започвам със съвсем елементарен пример. Директорът на института, в който работих от 1993 г. до пенсионирането си, изключително старателно криеше факта, че е завършил стоматология, а не медицина – факт, в който няма нищо срамно, ако не си жестоко комплексиран. Но в представянето му в безбройните интервюта в пресата или се казваше сдържано, че е завършил ВМИ-София, или пък, много по-често, че е завършил хуманна медицина. Разчиташе се, ако някой забележи тази „неточност“, тя да бъде отдадена на грешка на редакцията или на интервюиращия журналист. Научната му продукция беше посветена главно на промените през последните десетилетия на ръста, теглото и т. н. у българите. Но благодатната ниша, която беше открил за кариерата си и за медийната си популярност, беше т. н. „пластична реконструкция на лицето по черепа“. Тази тема сама по себе си съдържа нещо криминално-пикантно, от тези неща, които обикновено будят интерес у широката публика. В тази област въпросният автор нямаше никакви публикации в сериозни списания; затова пък имаше десетки „възстановки“, които с гордост показваше на телевизионните екипи, даже ги показа и на изложба в САЩ. Само че, когато такива възстановки имат претенции да са научни, авторите докладват своите методики, синтезирани във формули и компютърни програми, от които става ясно дали авторът сам е създал методиката, или чувствително е подобрил нечия чужда. Крайните резултати задължително минават през теста за фалсифицируемост (вж. писаното по-горе за К. Попър) – възстановеният по черепа вид на лицето се сравнява със снимки на лицето, направени приживе, или се подлага на разпознаване от близките на покойния. Когато един антрополог излезе с чест от тези тестове, майсторството му се котира много високо и печели пълното доверие на криминалистите. Множество случайно открити черепи са ставали основа на пластични портретни възстановки и са бивали разпознати като жертви на престъпления, извършени много години преди това. Само че при нашия антрополог всяка възможност за фалсификация беше „а приори“ отстранена по много елементарен начин. Просто на неговата „пластична реконструкция“ се подлагаха две отчетливо разграничими категории хора. Първата бяха дейци на Възраждането и на Освободителните борби, чиито образи са познати на всеки българин още от учебниците по история, ако не и от читанките за първи клас. Така че тук никак не е трудно „пластичната реконструкция“ да бъде правдоподобна. Към втората категория спадат възстановките по черепи от археологически некрополи; естествено, за тях не са запазени нито рисувани, нито фотографски изображения и на публиката не ѝ остава нищо друго, освен да се довери на въображението и на пластичните умения на възстановчика. Такива са възстановките като „Тракийската принцеса“, „Ичъргубоиля Мостич от Преслав“, „Цар Калоян“ и др. Очевидно е дали цялото това творчество отговаря на изискването на Попър за фалсифицируемост и оттам – доколко има нещо общо с науката. Преди много години единствен големият наш изкуствовед Николай Труфешев изрази възмущението си от всичко това, макар и повече от художествена, отколкото от научна гледна точка. Съжалявам, че не съм запазил статията му, но добре се спомням, че той беше изразил достатъчно категорично мнението си още в заглавието, което гласеше или „Остап Бендер се завръща“, или „Завръщането на Остап Бендер“. А в самия ни институт собствените ми опити да се усъмня в обективността на „възстановките“ преминаваха, както е казал поетът, „тихо, като през пустиня“.

Ако приемем, че съществува жанрът „научна публицистика“ и ако причислим към него настоящото есе, редно е да разкажа за първото значимо произведение от този жанр, с което съм се сблъскал, защото и в него, и в еволюцията на отношението ми към него, се съдържат отговори на много въпроси относно българските критерии в науката.

През 1981 г., единадесет години след постъпването ми на работа във ВМИ-варна, в т. н. Студентска книжарница на ъгъла между „Княз Борис Първи“ (тогава „В. И. Ленин“) и „Цар Освободител“ (тогава „Васил Коларов“), ме грабна заглавието „Цената на откритията“ (20) от проф. Стефан Робев, виден български учен. В тази книга намерих много неща, с които се бях сблъсквал в нашия институт, но не ги бях срещал написани открито и честно. Като познавах добре тогавашната ни действителност, нерядко ме учудваше смелостта на автора: „…науката така лесно стана обект на настървена и галопираща масовизация…Много ниско слезе летвата в подбора на научноизследователските кадри…“. Кратко, ясно и не без чувство за хумор бяха формулирани някои широко разпространени мисловни клишета в областта на науката – например как обикновено се гледа на човек, който отдавна се занимава с наука, а още не се е окичил с научни титли:

„На способния човек без титла често се гледа като на пътник, изпуснал влака и попаднал в група, заминаваща в съвсем друго направление. А и хората са донякъде прави да казват: „– Толкова лесно у нас се получават учени титли, кой ли не ги притежава? А този няма…Сигурно има нещо. Не може да няма нищо…“.

Или пък друго логическо клише, огледално-противоположно на горното – за респекта, който вдъхват незаслужените научни постове и титли: „От опит се знае, че очевидната несъстоятелност, очевидната непригодност предизвиква понякога уплаха: „- Значи този човек е много силен! Той е много як! Някой го крепи! Не може току-тъй тази вълнуваща манифестация на посредственост да е случайна!“.

Другаде е разказано за голям научен началник, който ежеседмично произнасял пред колектива на института си яростни обвинителни речи за чистотата в клозетите и смразявал кръвта с неадресираните си обвинения и закани: „Хората наистина трепереха…Те трепереха пред абсурда, че такъв човек им беше поставен за ръководител, и с основание. Абсурдът създава най-грозния страх, неопределения, безпричинния страх и именно на този страх не всеки може успешно да се противопостави“.

Доста увлекателно беше разказано в книгата за дългата битка между „реакционната, идеалистическа генетика на Мендел и Морган“ и „прогресивната, материалистическа биология на Мичурин и Лисенко“. Не са премълчани и ибрикчийските аплодисменти на българската научна общност към постиженията на Лисенковската „школа“: „Разгърнете томовете на научните списания у нас от онова време и вие ще бъдете удивени от количеството професорски тоги, ушити с Лисенковска подплата“. А по-късно, с повея на нови ветрове, апологетите на Мичуринско-Лисенковската биология показват завидна гъвкавост „…и те, заедно с всички, почват да подвикват: „– Че къде се е чуло и видяло ечемик, ей тъй, да се превръща в пшеница!“.

Наистина, още при първия прочит, забелязах в тази книга и някои отблъскващи неща: издаването на тази – уж еретична – книга, точно „в гнездото на осите“ – „Партиздат“, цитирането, както си му е редът, и на Ленин, и на Тодор Живков, усърдното преклонение и умиление пред съветската наука, стигащо до препоръката нашите дисертации, за по-обективна оценка, да се изпращат на съветски рецензенти, отправката към „Моралния кодекс на съветския учен“ (хайде, холан!) и т. н., все от този род. Е, ще си каже непредубеденият читател, щом този автор е имал куража да напише толкова истини, болезнени за нашего брата и много неприятни за управляващите, сигурно му се е налагало да направи и някои компромиси, за да „мине“ книгата му; много автори от онова време признават, че са допускали този грях към будната си съвест. На същото блюдо на везните, където слагах нещата, будещи симпатии към автора, попадна и мотото под заглавието на една от главите – турският риторичен въпрос „Не лязъм бяна даяк име?“ („Що ли ми трябва бой да ям?“), показващо неприятни авторови предчувствия заради съдържанието на тази глава. А на другото блюдо натоварих споменаването на „безклетъчната материя, която под микроскопа на глупака се превръща в клетка“. В самото това споменаване няма нищо осъдително, но защо толкова кратко, защо така анонимно? Нима проф. Робев не е знаел кой е въпросният глупак, та не го е цитирал поименно? Ами че това е Акад. Проф. Д-р Олга Борисовна Лепешинская, (наред с Акад. Трофим Денисович Лисенко – една от фаворитките на Йосиф Джугашвили), която за епохалния си труд за превръщането на безклетъчната материя в клетки (21) получава Сталинска награда I степен за 1949 год.!

Пак на „негативното“ блюдо на същите везни намериха място и други озадачаващи несъответствия. Много трудно може да се намери що-годе приемливо обяснение защо, за Бога, проф. Робев, който успешно е защитил два доктората – по органична химия и по биология, като ръководител и администратор в науката не се реализира в никоя от тези две области, а става председател на Научната комисия по обществени науки при ВАК, дали не е изпълнявал нечие специално поръчение? А везната категорично и окончателно излезе от равновесието си, когато през 2000-2001 г. комисията „Андреев“ огласи поредната партида учени – доносници на Държавна сигурност и проф. Стефан Киров Робев се оказа между тях, с агентурния псевдоним „Проданов“. Разбира се, мнозинството от огласените отричат тази част от миналото си, но позата им на незаслужено обидени плътно се припокрива с тази на Алф от едноименния сериал. Този извънземен герой, обикновено много симпатичен, често показва някаква странна, почти наивна, безочливост. Веднъж се оплакваше на семейство Танер от оскърбление, което е претърпял на родната си планета: „Веднъж на Мелмак един ме нарече „доносник“, само защото докладвах за него на тайната мелмакска полиция“.

Така, наред с многото други фактори, и участието на голям брой цивилни учени в най-високите ръководни равнища на българската наука, е важен фактор в обясняването на БЪЛГАРСКИТЕ критерии в нея. А този, който се интересува от тези критерии и познава определящите ги фактори в тяхното взаимодействие, няма да попадне в положението на Шаро от детската песничка за първия сняг:

Шаро тревожно тръска глава,

„Как е възможно, що е това?“.

На наши, чисто български критерии отговарят и научните форуми, на които се оповестяват постиженията на научната ни мисъл – конференции и конгреси из различни градове на Отечеството. С особен приоритет се ползват научните сесии, за които е достатъчно „шефът“ да намери някой спонсор, или пък лични връзки с кмета на някое провинциално градче или с директора на винарската изба в него. Така се родиха например т. н. „Копривщенски антропологични дни“. Най-често сесията е „юбилейна“ и поканите и афишите за нея изглеждат приблизително така:

ЮБИЛЕЙНА НАУЧНА СЕСИЯ

ПО СЛУЧАЙ 60-ГОДИШНИНАТА ОТ СЪЗДАВАНЕТО

НА ЗДРАВПУНКТА В С. ЛИЛЯК, ТЪРГОВИЩКО

Особено важно е някъде в горния текст да се вмести изразът

С МЕЖДУНАРОДНО УЧАСТИЕ,

очевидно целящ да придаде някакъв международен оттенък на тъжната юбилейна сесия в с. Лиляк. Малцина си дават сметка колко унизително звучи това „международно участие“, което обикновено се изчерпва с пристигането на един (много рядко – повече) наш сънародник, от много години работещ в чужбина и поканен от организаторите – хем да си види Отечеството, хем да изнесе ПЛЕНАРЕН доклад на Юбилейната сесия.

Когато прочетем в биографската справка на някой мастит учен, че имал еди-колко си научни публикации у нас и в чужбина, добре е да не се задоволяваме с техния брой, който обикновено е внушителен, а да вникнем в какви издания те са поместени. Тогава ще се убедим, че това в огромното си мнозинство са публикации в световно-неизвестни „ведомствени“ издания на отделните научни звена, напр. на всеки от институтите на БАН. Такива „списания“ се печатат на луксозна хартия в Академичното издателство „Марин Дринов“, а обикновено се списват (и рецензират! и редактират!) от хора, работещи в една и съща секция на един и същи институт (каква двустранна анонимност на рецензирането, какъв double blind, какви пет лева?). Фактът, че списанието „излиза“ на английски език и се разпраща (без да е поискано от тях) на няколко чужди библиотеки, представлява поредният комплексарски трик, подобен на „международното участие“. Би било смешно дори да обсъждаме какъв е шансът на това издание да „пробие“ във вторичните научни източници: то задължително попада в категорията на маргиналните издания и е част от световната наука не повече, отколкото навремето една заводска многотиражка беше част от световния демократичен печат.

Когато шефът на един научен институт додрапа (Боже, прости му!) до член-кореспондент на БАН и няколко пъти се кандидатира за академик, а в същото време носи знамето на НЕ-науката, редно е, както всеки знаменосец, да си има асистентки. Тази роля при нас бяха поели две дами от най-близкото му обкръжение, които, макар и малко късно, защитиха кандидатските си дисертации и незабавно бяха „произведени“ в „старши научен сътрудник II степен“. Това звание е еквивалентно, като ранг и заплата, на „доцент“, но по принцип то се свързва с изследователска дейност, докато доцентското е академично и предполага предварителен преподавателски стаж като асистент, ст. аситент и гл. асистент, т. е., изминаване на нелеката преподавателската йерархия в някой ВУЗ. Обаче званието „доцент“ е доста по-популярно и (особено за хората, които нямат нито един учебен час със студенти), то звучи по-престижно. Затова, ден-два след като получиха званието „ст. н. сътр. II ст.“, достойните тези дами гордо раздаваха на близки и познати новите си визитни картички, на които се четеше: „Доц. Д-р…(еди-коя си), к. м. н.“. Не е изключено да са ги поръчали още преди защитите си, за да са готови навреме. Тази тяхна скромност ме накара да си спомня начина, по който един голям руски учен и философ, с основание подозиран от ЧК в пълната липса на симпатии към болшевишките идеи и болшевишката власт, започва писмените си показания при един от арестите си: „Я, Флоренский Павел Александрович, профессор, специалист по электротехническому материаловедению, по политическим убеждениям романтик Средновековия (около 14-ом веке)…“. Ех, къде остана 14-тият век, къде остана романтиката на Средновековието?!

С асистенцията на въпросните две дами и с овчедушното мълчание на двайсетина старши и младши сътрудници, шефът на нашия институт ловко провираше неговия кораб между вълните и подводните рифове на световната наука. Е, поне мога да се лаская от мисълта, че с научната си работа и с политическите си позиции спадах към споменатите по-горе рифове. Затова не беше изненадващо, че през няколкото години от защитата на втората ми дисертация (за „Доктор на медицинските науки“), до пенсионирането ми, господин Директорът никога не е допуснал дори и за миг в съзнанието си мисълта да пристъпи към втората ми хабилитация. Нещо повече, той буквално трепереше да не би да получа и най-малкия знак на внимание и признание. Веднъж дойде при мене един колега, за да ми каже, че е решил да ме предложи за председател на Общото събрание на института. Не възразих, въпреки че този „пост“, е лишен от всякакво значение – въпросният председател просто открива и закрива заседанията на това събрание, които се провеждат веднъж годишно и дава думата на желаещите да се изкажат. Но, за моя изненада, още същия следобед същият колега дойде при мене и, като чупеше пръстите си и пристъпваше от крак на крак, започна да се извинява, че всъщност няма да ме предложи, защото шефът не бил съгласен. За да не допусна да се разплаче на рамото ми, успокоих го, колкото можах – въпреки, че за самия мене фактът, че работя в институт, в който за да предложиш нещо се изисква съгласието на директора, беше сам по себе си доволно травмиращ. Друг път предстоеше избор, който представляваше много по-голям интерес за мене – да се избере човек от нашия институт, който да го представлява в Комисията на Централната библиотека на БАН, т. е., да участва в определянето на изданията, за които библиотеката да се абонира. Въпреки, че всички колеги знаеха със сигурност, че съм най-“библиотечният“ човек в института, предварително бях готов да се обзаложа за резултата. Точно според очакванията ми, Остап Бендер наложи за член на Комисията човек, който не знаеше откъде се влиза в повечето софийски библиотеки. Веднъж го попитах директно на какво дължа перманентната дискриминация от негова страна, на което той отговори с половин глас: „Е, чак пък дискриминация…“, което си беше директно самопризнание. Само формулировката считаше за прекалено силна.

А и сам никога не успях да си отговоря на въпроса за причините за непрестанното ми неглижиране. Имайки административни постове и научни степени много по-високи от моите, нашият директор беше последният човек на света, който би се притеснил от факта, че и още два живота да имаше, стойностите на персоналния му импакт-фактор и на цитиранията му не биха могли да се доближат до моите. Вероятно мотивите му бяха много по-елементарни – да си стоматолог, който е шеф на лекар, цял живот да си се занимавал с наука, а той в продължение на 23 години да е бил университетски преподавател, а като че ли между другото да е направил в науката доста стойностни неща, и пак между другото да е бил народен представител в две народни събрания и шест години извънреден и пълномощен посланик в чудесна страна – как да не намериш достатъчно поводи за злоба и завист. А може би в дъното на това толкова константно отношение към мене да е стояла (уж бившата) ДС…Едва ли е случайно, че на тържествата в нашия институт видни нейни представители бяха между най-тачените гости.

Едва ли е трудно да се отгатне на каква почит беше импакт-факторът в нашия институт. Но, преди да се спра на това, държа да направя паралел с един парадокс от сферата на изкуството. През 1985 г., анимационният филм „Женитба“ на Слав Бакалов и Румен Петков е получил най-високото отличие в историята на българското кино – „Златната палма“ на фестивала в Кан. Когато му съобщили за това, с настояване авторите да получат съответното признание и у нас, Генералният директор на „Българска кинематография“ Никола Ненов, без да му мигне окото, отсякъл: „Критериите на Кан не са критерии на българското кино!“.

По същия начин „върхушката“ в нашия институт доказваше с пяна на устата, че импакт-факторът не е критерий в българската наука. Другояче не можеше и да бъде, след като импакт-факторът на нейните представители се измерваше с много нули след десетичната точка. И винаги, когато им кажех, че той е като демокрацията – може и да не е съвършен, но по-добър инструмент за измерване и сравняване на научните приноси не е измислен, това предизвикваше такъв взрив на омраза и възмущение, че човек почваше да се чуди като как така все още не е изгорен на някоя клада.

Тук-там, в други структури на БАН, като че ли имаше трогателни опити да се признае значението на този показател и в българската наука. Обаче начинът, по който това се правеше, беше толкова комплексарски, че плътно се доближаваше до Юбилейната научна сесия „с международно участие“ в с. Лиляк. Например в Критериите от януари 2009 г. на научната комисия по биологични и медикобиологични науки (Специализиран научен съвет по генетика) той фигурира в допълнителните критерии, при което за най-ниските научни степени допълнителният критерий е „публикации в чуждестранни издания“, за малко по-високите – „публикации в издания с импакт-фактор“, а за старши научен сътрудник I степен – „публикации в чуждестранни издания с импакт-фактор“. Значи някакъв кумулативен ефект е потърсен – хем чуждестранни, хем пък и с импакт-фактор – наистина много сериозен става допълнителният критерий. А ето и още няколко бисера, показващи импакт-фактора, превърнат в БЪЛГАРСКИ научен критерий:

„Публикация в българско или чуждестранно списание без импакт-фактор, която е получила поне едно цитиране от чуждестранен автор в списание, имащо импакт-фактор, се приравнява към публикация в чуждестранно списание с импакт-фактор“. Цитатът е от „Критерии за заемане на научни длъжности и придобиване на научни степени в Института по Невробиология, БАН“.

И още един, много близък по безумието си до току-що цитирания:

„Публикация в българско или международно списание без импакт-фактор, която е получила поне едно цитиране в списание, имащо импакт-фактор или монографична книга, се приравнява към публикация в списание с импакт-фактор. (Критериите са в сила от 19 април 2011 г.)“. Този път цитатът е из „Пловдивски университет „Паисий Хилендарски“, Биологичен факултет. Критерии по Направление 4.3. „Биологически науки“.

Това „приравняване“ от последните два цитата ми напомня за т. н. „удостояване“ през първите десетина години след 1944. За жалост, не успях да открия нормативния акт, с който то е било регламентирано, но хората от моето поколение със сигурност си го спомнят добре. Когато за дадена длъжност се изискваше определен образователен ценз, (както е било винаги и навсякъде, освен при комунизма, при който, според Владимир Илич, всяка готвачка трябваше да се научи да управлява държавата), тази длъжност можеше да се заеме и от човек без въпросния ценз, ако отговаря на нужните класово-партийни критерии. За него се казваше, че е „удостоен“ да я заеме, за да не би някому да хрумне да протестира. Затова във Велики Преслав длъжността на сътрудник на Районния прокурор се заемаше чак до към края на 50-те години от удостоен гражданин, който беше завършил сарашко училище.

Малко по-късно започна и злокачественото разрастване и на научните звена, и на вузовете, като началото се положи от медицинските – всеки от дотогавашните висши медицински институти трябваше да създаде свой филиал в някой близък окръжен град. Ректорът на Медицинската академия и шурей на правешкия шмекер, акад. Атанас Малеев, по повод плахите протести срещу създаването на филиала в Добрич (който, за срамотите, тогава се именуваше Толбухин), яростно беше крещял на всеослушание, че този филиал не само ще просъществува, но, ако се наложи, той щял именно него да направи медицински институт, а пък нашия институт, варненския, щял да направи негов филиал.

После дойде Десети ноември и, за обща изненада, нещата продължиха да се влошават, а българските критерии в науката останаха в пълната си сила. Като си припомним, че средностатистическият българин, дори и да се касае за сексуалната незадоволеност на собствената му жена, пак ще вдигне ръце към небето с трагични вопли: „Нямаме държава! Няма закони!“, напълно естествено е и редовите български учени, и гражданството, да се запитат къде в цялата тази бърканица е българската държава. Държавната структура, предназначена да въвежда и поддържа реда в научната сфера, се наричаше Висша атестационна комисия (ВАК) към Министерския съвет. Създадена и функционираща изцяло по съветски образец, тази комисия носеше всичките пороци и съсредоточаваше върху себе си всичките антипатии и омрази, с които се ползваше която и да е тоталитарна структура по комунистическо време. Известни са десетките „издънки“ на ВАК, много от които отдавна са се превърнали в легенди: някоя специализирана комисия, така или иначе включваща най-добрите специалисти в дадена област, приема една защита с внушително мнозинство, но Президиумът на ВАК, в който обикновено има само един представител от дадената група науки, отказва да присъди исканата научна степен. Или пък обратното – категорично отхвърлена от комисията защита бива, след съответното внушение „откъдето трябва“, призната по живо – по здраво от Президиума. Друг път защита, на която и двете прочетени рецензии са били не просто положителни, а буквално хвалебствени, при гласуването получава резултат 22 „не“ от 22-ма участници с право на глас, което доста недвусмислено показва, че и двамата възхитени рецензенти при тайното гласуване са пуснали бюлетини с „не“.

Напълно естествено беше, че когато през 2010 г. 41-то Народно събрание с изменения и допълнения на Закона за развитие на научния състав взе решение за закриване на ВАК, научната общност посрещна това решение със задоволство. Но, както често се случва, тази радост се оказа много преждевременна и необоснована. Никой не беше си сторил труда да помисли върху последиците от този акт в тяхната цялост – и положителните, и отрицателните. Последните пък имаха своите предпоставки в предишни, също недомислени реформи. Например прословутият Закон за академичната автономия стана предпоставка за „бум“-а на висши учебни заведения, повечето от които дублираха, обикновено неудачно, вече съществуващите, но пък разкриваха неподозирани възможности и за трибуквените групировки, и за хранениците на Мултигруп, и за прононсирани ченгета от Шесто с академични амбиции. Стана ясно, че ВАК, при всичките допуснати, (а понякога и организирани от нея) нелепости, е била единствената преграда, ограничаваща безумното нарастване (и задоволяване) на амбициите на местни ръководители и бизнесмени да направят градовете си „университетски средища“, а на палавите „докторантки“ – да направят бърза академична кариера. С бурното нарастване на броя на университетите, с предоставянето на всички тях на неограниченото право да си хабилитират научно-преподавателски кадри и със закриването на ВАК отпаднаха възможностите да бъдат овладени тези процеси. Настъпи „нелепата професориада“, за която говори проф. Михаил Константинов (22), и която размива границите между истинските и самонареклите се носители на научни звания. Никой не се запита защо и Законът за академичната автономия, и много по-късното закриване на ВАК, имаха най-яростните си апологети сред най-съмнителните ВУЗ-ове и техния „академичен“ състав. Вземайки на подбив нелепите населени места и странните комбинации от специалности на дипломантите в новите университети, противниците на поредния създаващ се в Перник ВУЗ твърдяха, че това била Пернишка академия за телекомуникации, компютри и архитектура, с хейтърското намерение да се получи абревиатурата ПАТКА. А още по-големите противници на новия ВУЗ държаха той да бъде не академия, а университет – въпреки, че тогава абревиатурата би изглеждала и звучала малко неприлично.

След тези не особено оптимистични спомени, примесени с анализи, и анализи, примесени със спомени, логично е да се запитаме какви въпроси всичко това поставя пред нас и какво можем да направим за тяхното решаване.

Един по-скоро психологически въпрос, сравнително лесен за намиране на отговор, е защо овластеният ръководител на научно звено никога не допуска около себе си сътрудници, по-кадърни от него, и колкото по-значимо е научното звено, толкова тази закономерност е по-силно изразена. Тя далеч не е патент само на науката, виждаме я и в много други сфери. Но никъде другаде интелектуалното превъзходство на околните не комплексира овластения посредственик по-силно, отколкото в науката. Има между „ръководените“ няколко, които боготворят „шефа“ и никога не пропускат да му покажат, че и в огъня биха влезли за него. Има, разбира се, и шушумиги, които, при всички смени на политическите и реформаторските ветрове, успяват да съхранят своя „modus vivendi“, усвоен през комунизма, и благополучно да го пренесат през целия ни преход, заразявайки с него новопостъпилите сътрудници, които според възрастта си могат да им бъдат синове и дъщери. Но, дори и да оставим настрана началническите протежета и обикновените мижитурки, трябва да намерим начин да обясним смирението на останалата, доста по-многобройната, група – хората, нелишени от изследователски талант и от човешки морал – защото без тяхното мълчаливо съучастие не може да се осъществи онова заговорническо пасуване, което по отколешна традиция се нарича здрав творчески микроклимат в българския научен институт. Обяснение, разбира се, има. Защото дори и за тази най-нормална от всички категории научни работници, природните човешки слабости като инстинкта за служебно и кариерно самосъхранение не са съвсем чужди. При това именно тук, в науката, има определени обективни условия, които ги обясняват и – поне донякъде – ги оправдават. Имам предвид това, че няма друга област на човешката дейност, където високата квалификация и тясната специализация да са така взаимно свързани и взаимно усилващи се, както в науката. В тази тяхна взаимовръзка, разбира се, няма нищо лошо. Лошото идва от това, че в малка страна като нашата с още по-малки ресурси и възможности, всички научни институти са, както се казва, „в единствено число“ – не можем да имаме нито два института по органичен синтез, нито два института по вирусология, нито два института по молекулярна генетика. Така за споменатия по-горе висококвалифициран и тясноспециализиран учен полето за творческа изява обикновено се свежда до една единствена секция в един единствен институт. И ако въпросният учен вече е работил в тази секция на този институт, да речем, петнадесет години, и на този етап влезе в тежък конфликт със сплотения творчески колектив, поддържащ господин Директора, ако напусне тази творческа атмосфера, той вероятно ще сложи кръст на досегашните си резултати и постижения, плод на многогодишен труд и многобройни лишения и жертви – със всички последици от това за него и за семейството му. Ето това е нещото, което кара средностатистическия български учен да преглъща, макар и със скърцане на зъби, и пълната научна импотентност, и управленските безобразия на началника си.

В търсене на изхода

Необходимо е да бъдат потърсени, бързо и енергично, пътища за възстановяване на истинските критерии в българската наука – не българските критерии, а критериите, валидни за науката навсякъде по света. Никакви „юбилейни“ сесии в с. Лиляк, никакви „с международно участие“, никакво „приравняване“ на статия, поместена в списание без импакт-фактор, към такава, поместена в списание с импакт-фактор. Нужно е, без да се възстановява ВАК, да се създаде едно национално регулаторно звено, което да играе: 1. информационна роля във връзката на научните звена с обществото като цяло; 2. акредитационна роля за висшите учебни заведения и научните институции и 3. атестационна роля за отделните учени, работещи в тях, включително и по отношение на всяка хабилитация. И до днес не е решен въпросът за една чудовищна несправедливост по отношение на университетските преподаватели – докато колегите им от научно-изследователските звена се занимават именно с наука, преподавателските кадри, плътно ангажирани в учебния процес, посвещават на нея нощите, почивните си дни и отпуските си – и накрая и едните, и другите, се оценяват и участват в конкурси с научната си продукция. Независимо от академичната автономия, нормите и критериите за кариерно израстване в научно-преподавателската и в научно-изследователската работа трябва да бъдат ясни и добре дефинирани; поне в звената, работещи в една и съща област на науката, те трябва да бъдат максимално близки. Но, тъй като никога не могат да бъдат еднакви, на всяка цена трябва да се узакони и наложи една отдавна предложена, но и до днес неосъществена мярка. За да се знае във всяко научно звено отговорността, която то носи за всеки свой член, нужно е, заедно с научната степен на всяко хабилитирано лице, да се посочва институцията на неговата хабилитация, институционалната принадлежност на научната му степен: професор на еди-кой си ВУЗ, старши научен сътрудник на еди-кой си научен институт. Защото никак не е безразлично дали си станал професор в гореспоменатия пернишки университет, в печално известния УниБИТ, „който повече прилича на явочна квартира на бивши ченгета, отколкото на учебно заведение“ (23), или в СУ „Кл. Охридски“, или в Харвард. Така всеки зрелостник ще може да направи наистина информиран избор в кой университет да кандидатства, а всеки учен ще се прицелва за хабилитацията си в университет или научен институт, който да отговаря и на амбициите, и на възможностите му. А пък ВУЗ що-годе-овете и научните институти ще „произвеждат“ единствено и само такива доценти и професори, с които всеки университет по света бе могъл да се гордее.

Източници

1. Турмин, Стивън. Космополис. Скритата програма на модерността. Кайлъс, София, 1994.

2. Лозев, К. Демаркационният проблем. (Поперианска лекция). Nota Bene, 24, 2013.

3. Лозев, К. Демаркационната линия между наука и ненаука. Bgchaos. com/740/polemics/logic.

4. Васева-Дикова Ю. Философия, наука, демаркация. Проектория, София, 2014.

5. Taylor, Ch. A. Defining Science. A Rethoric of Demarcation. The University of Wisconsin Press, Madison, Wisconsin, 1996.

6. Витгенщайн, Л. Логико-философски трактат, 1921. В: Витгенщайн, Л. Избрани съчинения. Наука и изкуство, София, 1988.

7. Попър, К. Логика и рост научного знания. Прогресс, Москва, 1983.

8. Popper, K. The Logic of Scientific Discovery. Rouledge Classics, London & New York, 2002.

9. Попър, К. Безкрайното търсене. Златорогъ, София, 1998.

10. Попър, К. В търсене на по-добър свят. Лекции и есета от трийсет години. Кайлъс/Космополит, София, 2003.

11. „Поппер, Карл Раймунд“. Большая Советская Энциклопедия, 2012.

12. „Карл Попър – идеологът на соросоидите и „Народен капитализъм“ в Германия. Budha2. blog. bg., 23.08.2014.

13. Попър, К. Отвореното общество и неговите врагове, т. 1 и 2. Първо изд. – Лондон, 1945. Фонд. „Отворено общество“, Златорогъ, 1993-1995.

14. Св. Аврелий Августин. Изповеди. Народна култура, София, 1993.

15. Файнман, Ричард. Какво е науката? Лекция, изнесена на срещата за 15-годишнината на Националната асоциация на учителите по научни предмети, Ню Йорк, 1966. Nauka. offnews. bg. Пеат Некогаш, бр. 11, 2015.

16. Garfield, E. Citation Analysis as a Tool in Journal Evaluation. Science, 178, 471, 1972.

17. Garfield, E. The Impact Factor. Current Content, 25, 3, 20.06.1994.

18. Тошев, Б. Научните списания и техният импакт-фактор. www. chitatel. net. 19.03,2009.

19. Карев, Г. Открито писмо до дъщеря ми. В. „Век 21“, бр. 20, 20-26 май 1992. В: Карев, Г. Парламентарните грешки по Фройд. Унив. Изд. „Св. Климент Охридски“, София, 1998.

20. Робев, Ст. Цената на откритията. Партиздат, София, 1981.

21. Лепешинская, О. Б. Произход на клетките от живото вещество и ролята на живото вещество в организма. ДИ „Наука и изкуство“, София, 1952.

22. Константинов, М. Възход и падение на ВАК. В. „Политика“, 5 февр. 2010.

23. Кортенска, М. И Държавна сигурност си има университет. Frognews. bg., 18.02.2013

По професия Георги Карев е лекар. Роден през 1943 г. във Велики Преслав. Завършва с отличие хуманна медицина. Преподава биология и генетика във ВМИ-Варна, а през 1993 г. се хабилитира като ст. н. сътр. по антропология в БАН. Народен представител от (тогавашния!) СДС в 36-то и 37-мо Народно събрание, председател на Комисията по здравеопазване.

Коментари (3)

- 03-09-2016|Румен Спасов

Г-н Карев,

Допадна ми статията Ви „Науката и българските ѝ критерии“. Ще се радвам да обсъдим една хипотетична възможност за мащабна промяна на българската наука и технологии.

Румен Спасов,

кибернетик и европейски изобретател от 2011 г.

0878 19 10 28 & Viber

hi_academy@mail. bg

Skype: risbg1

- 04-09-2016|Броди

Броди В края на 70-те на ХХ век в научните среди у нас среди упорито се заговори за индекс на цитиране. Анекдотично прозвуча за шефа на БАН, заклет ловец и вицаджия в дружинката на Тодор Живков, че подчинените му и особено младите имат къде, къде по-високи показатели, ако се вземат световните стандарти за реална научна стойност. Ширеше се нашенското разбиране на крилатата фраза „Бързай бавно“ в буквалния ѝ смисъл, пък и кому беше нужен интелектуален културизъм, след като нямахме достъп на стъгдата на световната наука. Там някъде се появи книгата на Стоян Михайлов, член на най-висшата номенклатура, „Сравнението“, не, не беше увлечение по езикова стилистика, така модно тогава сред всякакви среди-от Николай Хайтов до параджията в съюза на писателите, а един плах опит за съпоставка със световните стандарти. Отглас от тогавашното ни равнище в литературата и науката са преизпълненията на плановете в Комбината за преработка на хартия в гара Белово. Поне да се засрамеха видни наши рафтаджии, които дори близките в семейството им не ги четяха.(Не рафтове, а автори). Изглежда удобна бе тази позиция за властващите, щото вездесъщото ДС, което „служело на националните интереси“, освен да слухти и събира битови клюки, не направи никакви конкретни стъпки за някакво урегулиране на този плачевен процес на загниване. Една отпратка: в един от плъпналите махаленски вузове в провинцията за една учебна година в централна преса бяха изнесени конкретни данни за явни плагиати, намеса от страна на ръководството-никаква. Приемам максимализма на Георги Карев, но бих го огорчил доста, като му спомена за отчайващата езикова немара сред научните среди. Моя прогноза: на някоя научна проява, ако се направи блиц анкета- свободен текст до една страница, близо 80% ще покажат ниско ниво на владеене на правописа. Оставям настрана въпроса как са вземали конкурсите си, след като в указанията изрично е упоменато за изрядна езикова култура. За свършек бих попитал колко са вузовете у нас, май догонват броя на диалектите ни, иначе стилистично са се уеднаквили до нивото на просторечието. Пример: някой си-никой си, накачулен с виолетова дреха, нещо като плат от театрална завеса, бил ректор в заведение за изнесено обучение в Припечене, почва доклад и десетина пъти ломоти:“Бих казала“, а после на въпрос от журналисти дали е вярно, че имал шест къщи, отвръща:“Чиста лъжа!“, броят и се оказва, че е собственик общо на 12!!! застроени имота… СИТ ТЪРБУХ ЗА НАУКА ГЛУХ!!! Прав е Георги Карев, но упоменатите пак ще кажат, че роса ги наваляло…

- 08-09-2016|Мина Ветренска

Хубаво, че пак биете камбаната, д-р Карев, има надежда да се отпушат на глухите ушите, защото и те душа носят, а тя е от Бога. Поздравления!

Период и екология

Автор(и): Александър Кьосев

Понякога литературоведът има навика да мисли за понятията, с които работи (а „период“ е едно от важните негови понятия), като за безобидни инструменти. Когато това се случи, въображението му обикновено се плъзва към услужливите метафори на простичките домашни сечива – клещите, чука, ножа, отвертката. По кротък и лежерен начин тези традиционни преноси всъщност правят критиката на понятията безсмислена – какво толкова може да възрази човек срещу една отвертка? Разбира се, има и далеч по-ефективни инструменти (от автоматични отвертки до комбинирани фрези), но все пак във всекидневието на един нормален дом или в една скромна частна работилница сякаш не може без отвертка. Тя там, в мащабите на домашния бриколаж или в скромната манифактура, изглежда съвсем на място и някак е смешно да бъде критикувана.

Тези уютни метафори обаче са подвеждащи – възловите професионални понятия на литературоведа съвсем не приличат на подобни „атомарни“, домашни инструменти като чука и отвертката, чието единствено следствие е, че някой пирон е бил забит или някой винт – развит. Ако хуманитарните понятия трябва да бъдат оприличени, те напомнят детайли в огромни автоматизирани системи, елементи от изключително сложни понятийни мрежи, от които зависи много.

Какво представлява по принцип феноменът на инструмента и инструменталността в една постиндустриална епоха? След три технически революции нещата с комплексните инструменти стоят малко по-сложно и противоречиво. Много отдавна инструменталността не може да се редуцира до атомарните артефакти на отвертката и клещите, които се изчерпват със своята функция и не оставят след нея никакви значими следи освен това, че малко домашна работа е била свършена. От векове инструменталните системи не са без следствия за целостта на социума и за неговите отношения с природния свят, за равновесието между природа и култура.

Да вземем една подобна система — двигателя с вътрешно горене (произвеждан в огромни и свръхсложни заводи, на софистицирани поточни линии, благодарение на сериозен изследователски процес), който все пак може да бъде наречен инструмент за придвижване. Ползата от него е очевидна, но в обществото на смога, на глобалното затопляне и озоновите дупки вредата изглежда не по-малко видима. Милионите, а вече може би милиарди двигатели с вътрешно горене (както и поддържащите ги системи за производство, инфраструктурата на модерните пътища и магистрали) не са просто безобидни артефакти с малко очевидно полезни функции, те са се вписали в планетарния баланс между природа и техно-наука. Може би, както твърдят тъмнозелените, те заплашват самата биологична основа на човешкия живот, включително и здравето на онзи динамичен съвременен индивид, който не може да съществува, без да се придвижва. Но тъкмо по тази причина, под натиска на световните екологични движения и екопросветеното обществено мнение, от десетилетия във фабриките за автомобили въпросните инструменти за автомобилност се изработват в екорежим: те се проектират така, че изгорелите и вредни газове да бъдат минимализирани, захранват се с безоловен бензин, слагат им се разни филтри, подлежат на годишни проверки от съответните служби и пр.

Можем да дадем и други примери за косвеното влияние на сферата от инструменти, или накратко – на инструменталността, върху човека. В своята книга „Истории на времето“ Жак Атали описва как часовникът, този комплексен уред за мерене на времето, променя живота на човека и структурата на социалния свят. Той разказва как в началото на XIX в. работодателите мошеничестват с настройването на заводските часовници, за да крадат работно време от работниците, как на това се слага край, когато носенето на джобни и ръчни часовници става всеобща практика, обезсмисляща измамата, и как около 1880 г. тейлъризмът, а по-късно фордизмът въвеждат хронометрираното време за всяка технологична операция и така превръщат работника в точно изчислен придатък към автоматизираната поточна линия. Така часовникът, чистата инструменталност, предназначена да служи и да улеснява, се включва в различни комплексни технологични и социални системи и буквално променя живота на човека. И то по решителен, съдбоносен начин. Можем да се запитаме: има ли средства, които да ни предпазват така ефективно от евентуалните вредни последствия на часовника като средствата, предпазващи ни от двигателите с вътрешно горене; съществуват ли изобщо такива следствия, възможно ли е да се предотвратят или минимализират?

Примерите за влиянието на инструменталната сфера върху живота на човека – както професионален, така и извънпрофесионален – могат да се умножават. Няма да стигам до „страничните ефекти“ на оръжията като инструменти за масово унищожение или на атомните електроцентрали като инструменти за набавяне на енергия (надявам се, че се забелязва широкият обем на метафората „инструмент“, която е в състояние да включи всичко – от отвертка до атомна централа). Цялата фукоянска изследователска програма за изследване на модерните дискурси и дискурсивни практики има за цел да посочи доколко социалният живот на модерното време зависи от такива символни инструменти като нормализиращите дискурси на статистиката, науката за населението, социометрията, демоскопията и социологията, които никога не са били само научни инструменти, предназначени единствено за мерене, а винаги и за управление на обществото: затова Фуко ги нарича знание-власт. Как се пазим от неконтролираното знание-власт, как защитаваме базите данни, кой има право на достъп до тях, какви са легитимните процедури, чрез които тяхното ползване да бъде повече полезно и по-малко вредно? Обществата на паноптикума и информацията са пронизани от проблематична инструменталност, при която инструментът се е трансформирал от произвеждащ услуги и улеснения в нещо, което се намесва в самите условия на живота.

От последния пример става ясно, че в сферата на създаващата проблеми инструменталност попадат не само простичките домашни инструменти, нито дори само материалните технологични системи, а също и информационни масиви, понятия, познавателни стратегии, цели научни направления, т. е.. инструменти, които тук за простота и краткост ще наричаме символни. Това показва, че е възможно техносферата и езикът на хуманитарните науки да бъдат мислени като различни области в единния континуум на постиндустриалната инструменталност, и ни дава нова гледна точка към литературоведските и културно-историческите понятия. Оттук следват няколко извода:

Първо, инструментите на литературоведското мислене, понятията на литературоведския метаезик имат два различни операционални модуса – функционален и рефлексивен. В първия модус мислим чрез тях, във втория мислим тях самите. Първият е модусът на нормалната наука – употреба на инструментите на литературоведското мислене по професионален навик, без особено замисляне във всекидневието на научните изследвания и преподавателската практика; в този случай, както се казва, си вършим пряката работа с инструментите, налични в литературоведското куфарче. При втория модус не използваме тези инструменти пряко, а по някакъв начин се замисляме как и защо ги ползваме. В неговите рамки обаче е необходимо още едно разграничение. В първата своя разновидност рефлексията се насочва върху ефективността на даден понятиен инструмент, като търси пътища чрез методологическа критика да повиши неговото КПД, т. е. аналитичната му ефективност; в този случай, така да се каже, си острим изследователския нож, закаляваме върха на символната отвертка, усъвършенстваме software-а на автоматичния понятиен струг и пр. При втората разновидност се замисляме не върху това как да повишим функционалността на инструмента, а върху това какви „вторични“ последствия има той за нас, върху социалната група, която обитаваме, върху глобалното равновесие на семиосферата, в която сме потопени, върху това дали ползата от него е сравнима с евентуалната вреда, която той може да нанесе, и пр. Защото – казано по аналогия – при определени условия семиосферата също може да има своите застрашително нарастващи озонови дупки или да страда от парников ефект, причинен от струпване на определен вид символични „двигатели с вътрешно горене“, т. е. нерефлективни идеологически понятия.

В друг текст, посветен на периода и периодизацията[231], се опитах да посоча чисто професионалните проблеми, които по неизбежност произтичат от тези понятия – например невъзможността да се периодизира особената „безвременнност“ на класиката, трудността да се разделят „вътрешните“ от „външните“ критерии за периодизация, неясното отношение между исторически период и идеален тип и пр. Рискувах обаче и с рефлексия от втория тип: постарах се да посоча философско-политическите апории, които периодизацията носи в себе си – посочих неяснотата относно това дали периодът е епистемологичен конструкт, който се налага върху „материала“, или пък е свойство на самото историческо време; насочих вниманието към това, че всеки период (и всяка периодизация) предполагат определени дълбинни идеологически схеми на времето, несвободни от оценъчност; още и към това, че периодът е част от континуален наратив, който винаги е конструиран от гледна точка на определена група (от което следва, че всяка периодизация е акт и на културна хегемония, който поставя под въпрос или дори отрича разказите, непрекъснатостта на времето и периодизационните схеми на други, нехегемонни групи).

Развивайки тази мисъл, мога да добавя, че периодизационните схеми, предполагащи линейно, континуално, телеологично време, са неизбежен атрибут на т. нар. от Лиотар Големи разкази на модерната епоха – за политическата еманципация на нацията и за духовната еманципация на универсалния индивид с всички произтичащи от това идеологически последствия (например във всяка институционализирана периодизация има или латентен национализъм, или пък колонизиращ европоцентризъм). Няма периодизация без Голям наратив и предпоставена телеологическа континуалност на времето, което автоматично означава, че няма невинна периодизация, че не съществува чисто механично и ценностно неутрално деление на времевата ос на отрязъци с цел някакво техническо и професионално улеснение. Защото Големите разкази, както ги описва Лиотар, са скритият Митос под повърхността на просветения модерен Логос.

Това прояснява, че като атрибути на Големите разкази понятията, за които говорим, а и метаезикът на хуманитарните професии като цяло не са явление единствено от професионален порядък – чисто гилдиен жаргон с безобидни инструментални функции. Те са дискурс, мощно намесващ се в публичната сфера и играещ ролята на език на самосъзнанието на определена, обикновено доминантна, група – например нацията или Европа. Това е социостроителен език, който влияе върху социума по специфичен идеологичен начин. Обикновено подобни разкази представят времето на доминантната (референтната) група като историческо, свързано и траещо, като еволюиращо по закономерен и органичен начин и превръщат времето на другите социални групи в неисторическо, фрагментарно-разкъсано и лишено от органична приемственост, т. е.. превръщат чуждата темпоралност във функция от своя собствен разказ. Като речник на наратива хегемон историческият и периодизационен език в голяма степен определя и категориите, чрез които въпросната група мисли своята идентичност и помества себе си и другите по оста на историческото време (където едни се оказват авангардни, други изостанали, трети наваксващи и пр.). От всичко това следва, че периодизираните разкази са идеология, която необходимо предизвиква политическа позиция – те могат да бъдат одобрявани и поддържани или критикувани, атакувани, проблематизирани, дори разрушавани. Другото следствие е, че не е възможно да си затворим очите пред това политическо измерение и да се задоволим с чисто гилдийно отношение към метаезика на хуманитарните науки. Искаме или не, неговите социални следствия непрекъснато предизвикват лява и дясна политическа критика, дават храна за коментар от консервативни, класически либерални или мултикултуралистки позиции. Защото те са израз на конфликт на културни идентичности и интереси, за които сме задължени да се сещаме всеки път, когато посегнем към понятийните „клещи“ или „отвертка“. За илюстрация на горните твърдения могат да се дадат бързи и прости примери: това, че ренесансовата периодизация по идеологическа необходимост превръща Средновековието в „тъмна епоха“, а социалистическата периодизация на Бакалов по подобен начин превръща символизма в „мъртва ивица на българската литература“.

Накрая все пак искам да дам и един по-подробен пример, който има отношение и към периодизацията на българската литература. Да се върнем към зората на българските литературнопериодизационни усилия, към първия университетски учебник по история на българската литература – „Българска литература“ на Александър Теодоров-Балан, издаден в Пловдив през 1896 г., претърпял няколко издания и десетилетия изпълнявал ролята на основен учебник по история на българската литература. Ето няколко цитата от него.

Според езика, с който се е писала в различни времена българската писменост, според съдържанието и посоката, що са преобладавали в нейните произведения, и според положението, което е имал тогава българският народ у дома си и между своите съседи, тази наша писменост или книжнина се дели на два големи периода: стар и нов. Старият период, от когато се захваща българската книга, обзима всичкото време, колкото сме имали ние царство, като се простира и върху ония векове, които подир падането подир властта на турците българите постепенно губеха своята народна свяст, докато настана пак време да се пробуди. През тоя период книжнината мени наистина първия си старобългарски език на среднобългарски, па бе почнала и съвсем да пише на новобългарски; ала религиозно-нравственото съдържание на произведенията и тяхната посока за набожна наука остаяха все същите, понеже се преписваха едно от друго и се предаваха от дядо на внук. От втората половина на XVIII век настая новия период, когато на българина се заговаря за неговата народност, ако и на език славяно-български, и му се показва път за просвещение, което се извърши напокон по език чисто български и заздрави днешното ни съществуване. Писаните произведения от тия два периода състявят старата и новата българска литература.[232]

Нека по отношение на тази доста делово проведена периодизация се абстрахираме от всички дреболии, подробности, евентуални грешки на Балан, спорни моменти и пр. Всъщност в „най-важното“ – делението на стара и нова (а чрез делението по глави в учебника на практика се включва и един бъдещ, трети самостоятелен период – този на „възрожденската“ книжнина), той „не бърка“, т. е.. на нас не ни и хрумва да оспорваме тези периоди, професионалната гилдия и днес напълно споделя тази „делитба на материала“. Така още първият учебник по история на българската литература полага онези основи на литературна периодизация, които в своите най-съществени черти „не са мръднали“. Но в нея има и нещо повече от тази удивителна устойчивост. Нека се вгледаме в особената сигурност, почти безапелационност, с която младият Балан заявява още в първото изречение на цитирания пасаж, че според критерии х, у и z „българската литература се дели на…“ Той не се съмнява нито за миг, че „старият период се захваща от…“, че той се „простира и обхваща“, че „през тоя период книжнината мени наистина…“ или че „от втората половина на XVIII век настая новия период…“ Възниква закономерният въпрос – откъде идва тази сигурност у един пионер на една начинаеща научна дисциплина, която не е имала възможност да подложи на сериозна научна дискусия своята периодизация? Защо Балан не изпитва никакви съмнения, защо не измисля и не предлага поне няколко възможни алтернативни „делитби“, та евентуално да подбере най-добрата? Отговорът е прост: делението на „стара“ и „нова“ българска литература е практика на славянската филология още преди да стане теоретична рефлексия на новопоявилата се българска литературна история и част от текста на един академичен учебник. Още Шафарик, който през 1825 г. вече е издал „Geschichte der slawischen Sprache und Literatur nach allen Mundarten“ (под литература това съчинение разбира старата такава), през 40-те години на XIX в. стимулира младите българи не само да търсят „старата книжнина“, но и да събират и библиографират „новата литература“; по това време и след него подобни стимули идват от чешки и руски филолози като Срезневски, Ханка, Пипин, Хербал и пр. Практиката на патриотичната и славянофилска наука е поделила своя материал по практическа очевидност – без теория, без някаква предварителна рефлексия. Балан (и не само той, а и всички български литературни историци след него) приема това деление като даденост, която не може да се постави под въпрос, и го увековечава в своя учебник. Нещо повече, още по времето на самия Балан, при създаването на Историко-филологическия факултет и съответните катедри, това деление ще стане основа и за институционално деление на компетенциите – филолозите бавно ще се делят не само на езиковеди и литературоведи, но и на специалисти по стара, възрожденска и нова литература, ще се оформят съответни университетски дисциплини, учебни планове, конспекти и изпити, ще се пишат учебници и истории на принципа „от… до…“; по периодизационен признак ще се осъществи дори и роенето на катедри (аз лично бях в Катедрата по българска литература, когато старобългаристите се обособиха от нея и сформираха Катедра по кирилометодиевистика).

С всичко това искам да кажа, че в българския случай периодизацията произтича – без теоретичен и рефлексивен посредник – директно от всекидневната практика на една позитивистична наука, че без някаква особена дискусия (въпреки че за такава дават поводи много сериозни периодизационни проблеми) тя се стабилизира в учебници модели и че дори става основа на една административна подялба на длъжности и компетенции. Това означава, че тя не е резултат на познаватален акт (става дума за рефлексивно, критично и аналитично познание, което проверява алтернативи, верифицира, пита са за методологическа чистота и пр.), а е произведена чрез практическите действия на институционализираната всекидневна наука.

Е, добре, би могъл да попита някой, какъв толкова е проблемът тук? С какво това ни влияе, с какво то става проблем на нашата идентичност и пр.?

Проблемът, както се опитах да покажа в студията си „Списъци на отсъстващото“[233], е, че всъщност тези „очевидни“ периоди са техника, съшиваща напълно хетерогенни парчета. Продължавайки очевидната практика на чуждестранната славянска филология, Балан и неговият учебник, а след него и цялата българска литературноисторическа традиция съединяват несъединимото, слепват трудно съвместимото. Техните „делитби на материала“ създават връзка, приемственост и традиция между културни сфери, които са толкова разнородни, че ако не бяхме от деца възпитани с тази очевидна периодизация, можехме да кажем – континуалност[234] между тях не е въобще възможна. В момента, в който ръкописната традиция на религиозната книжнина, свързана и ползвана единствено в контекста на литургическия ритуален комплекс, се свърже безпроблемно с модерната художествена словесна продукция, осъществявана чрез печатната книга, книжния пазар и масовата достъпна публичност, изведнъж се оказва, че имаме 9, 10, 13 века славна културна история: и българското „ние“ изведнъж придобива главозамайваща дълбочина във времето. Казано накратко, противно на това, което сме свикнали да мислим – че периодизацията е „насичане“ на някаква налична континуална историческа ос на развитието на определени отрязъци от време с общо качество (периоди, епохи), – ставаме свидетели на точно обратното: периодизацията е идеологическа операция по слепване на неща трудни, почти невъзможни за слепване, но именно тя идеологически предпоставя и с това създава самата континуалност и дълбочина на българското културно-историческо време. Тя не оперира върху наличната континуална темпорална ос, а просто я създава.

При това тук има още един проблем, който при Балан стои доста по-остро, отколкото при по-сетнешни литературни истории – в своята „Българска литература“ младият професор включва и фолклора. Включването му не е случайно: за Балан фолклорът (сам конструкт на филологията при транспонирането на устната народна празнична култура в категориите на книжния пазар, печатната книга, художествената словесност и нейната модерна публичност) е призван да създаде органиката на българското литературно развитие. Балан антиципира една идеологическа фигура, която ще видим по-късно в далеч по-изчистен вид при Пенчо Славейков: фолклорът е тъмната поезия на народната душа, от чиято поетична стихия ще израсне национално-специфичната индивидуална литература. Дотук добре: но как тогава е възможно да се датира и периодизира фолклорът (съкращавам подробното описване на този проблем, пълен с парадоксални въпроси от типа кога се ражда фолклорното произведение, кой вариант е „оригиналният“, колко време „битува“, кога се записва, съществува ли след записването и пр., отвеждащи винаги в една точка – непригодността на периодизационния инструмент спрямо фолклорните явления). Всъщност фолклорът е още едно напълно хетерогенно културно „парче“, от което ще бъде съшита българската континуалност, и то въпреки всички технически и професионални проблеми, които би трябвало да произведе.

Но все пак един много съществен проблем остава и сякаш не може да бъде заобиколен. Къде всъщност се намира фолклорът в едрата периодизационна схема „стара“-“нова“ литература? По-стар ли е той от „старата“ литература – би трябвало да сме изкушени, защото е още предхристиянски, митически и езически. Заедно с това обаче няма нито един фолклорен запис преди 20-те години на XIX в., следователно няма никакво позитивно свидетелство за неговата „старост“; той участва в българския „златен фонд“ (при най-добро желание) едва от средата на XIX в. и освен това е тясно преплетен, според филологическата идеология, с възникването не на старата, а на възрожденската национална поезия…

Балан решава този въпрос… като просто не го забелязва. Напук на всички периодизационни схеми той помества композиционно фолклора – без да взима отношение към реалната хронологическа ос – като Глава Първа на българската литературна история (изразът е на Албена Хранова). От това обаче произтича още нещо, което Балан също отказва да забележи, и така българската литературна история се оказва всъщност с две различни схеми на своето континуално развитие, които много трудно биха могли да се съединят. Според първата от тях новата българска литература участва в органичното развитие „от фолклор към литература“, от колективно и митическо към национално и индивидуално творчество. Според втората новата българска литература следва славните традиции на старата литература, събирайки в своя златен фонд Черноризец Храбър и Иван Вазов. Втората схема допуска сравнително ясна хронологизация и периодизация, но за първата това е свързано с почти неразрешими проблеми. Тези проблеми обаче, както и цялата хронологична обърканост и двойственост на еволюционната органика не притесняват нито Балан, нито литературните историци след него (по-късно, в литературните истории на 20-те и 30-те години, техническата трудност бива отстранена, като фолклорната глава просто отпада от тях, за да се обособи в самостоятелна изследователска област).

Така тези две исторически темпоралности, тези два органико-темпорални модела едновременно се налагат в симптоматичната еклектика на един възлов учебник, без да има знаци, че въобще някой се вълнува от тяхната несъединимост. Което само още веднъж показва, че употребата на литературоведските и периодизационни понятия е насочено преди всичко към идеологически, а не към професионално-аналитични цели. При периодизацията е от значение не историческата релевантност, методологическата кохерентност и логическата непротиворечивост, а да се осигури с цената на всичко вековната традиция, органическата континуалност на българското. Противоречията не са от особено значение, можем и да ги забравим, никой няма да ги забележи. И май наистина е така — рядко някой заблуден във философията, методологията и идеологическата критика литературовед ще си завре носа в тези еко-ефекти на професионалните отвертки. Повечето от гилдията продължават да си ги връткат.

Период и екология – „Литературен вестник“, бр. 22, 5 юни 2002.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Какво Америка може да научи от Дания

Автор(и): Асошиейтед прес

Четири века след като Уилям Шекспир е написал „има нещо гнило в Дания“, малката скандинавска държава очевидно е успяла да постигне много. Съвсем неотдавна датчаните бяха приятно поласкани да видят как спокойната им и благоденстваща страна беше поставена в центъра на дебатите около кампанията за американското президентство, когато двамата основни кандидати на демократите – Берни Сандърс и Хилари Клинтън – започнаха разпален спор върху това дали американците могат да научат нещо от социалния модел на Дания.

„Винаги е хубаво когато Дания се сочи като пример“, казва Кристин Шварц, четиридесетгодишна продавачка в копенхагенски магазин. „Ние често сме си мечтали да живеем по американски начин. Сега вече изглежда, че може би американците трябва да си мечтаят за датския начин“.

Дания е нация с 5,6 милиона жители, които живеят на територия колкото половината от щата Южна Каролина. Страната е може би най-добре позната с приказките на Ханс Кристиан Андерсен, сред които са „Грозното пате“ и „Малката русалка“. Но освен това тя си е спечелила репутацията на страна, да се живее в която е нещо вълшебно, поради високите стандарти на живот.

Дания се намира на трето място (от 158 страни) в списъка на ООН за страните с най-щастливи жители. Съединените щати се намират на 15 място в същия списък. Преди три години списание The Economist я определи като петото място на света, в което си струва човек да бъде роден, веднага след съседите ѝ Норвегия и Швеция. САЩ бяха класирани на 16-то място. Датчаните получават безплатни или солидно субсидирани здравни услуги, образование и професионална подготовка, както и компенсации, когато са безработни, в отпуска по болест или за отглеждане на дете. Но всичко това идва на цена, която не всички американци ще желаят да приемат: високи данъци.

В дебата между двамата президентски кандидати Сандерс заяви, че САЩ трябва да гледат внимателно към скандинавските страни „и да се учим от онова, което те са постигнали за своите трудещи се хора“. Клинтън отговори: „Ние не сме Дания. Аз обичам Дания. Ние сме Съединените американски щати и нашата работа е да обуздаваме крайностите на капитализма, така че [системата] да не изпада в амок“.

В продължение на десетилетия икономистите са изследвали начините, по които Дания и нейните скандинавски съседи са съчетавали в едно капитализма и социализма, постигайки стабилна социална система при наличието на пазарна икономика. За разлика от чисто социалистическите общества, те приемат свободния пазар.

„Когато разглеждате отвореността на икономиката – когато разглеждате капитализма – се оказва, че има само много малко разлика между Съединените щати и Дания“, казва Мариан Тапи, политически анализатор към либертарианския институт Като във Вашингтон. Дания е дори по-отворена за световна търговия от САЩ. Според канадския институт Фрейзър тя се намира на десето място сред 157-те страни, изследвани от института.

Онова, по което двете страни се различават е ролята на правителството в икономиката. Разходите на датското правителство се равняват на 43 процента от икономическата дейност на страната, осмият по големина дял в света според изчисленията на Световната банка от 2012. В Съединените щати делът на правителството е 24 процента от икономическата дейност за същата година. Това прави 65-то място сред 114 разглеждани страни.

Но сериозните разходи изискват и сериозно данъчно облагане: данъците в Дания се равняват на 48,6 процента от икономическото производство на страната за 2013. Това е почти два пъти повече от Съединените щати, където съответната цифра е 25,4 процента. Между другото, датското данъчно облагане е най-високото в Организацията за икономическо сътрудничество и развитие (OECD), тоест групата на високо развитите страни. Средният процент на данъчно облагане за единично лице без деца е 38,4 процента в Дания. В САЩ същата цифра е 24,8 процента.

„Ако САЩ биха желали датски модел, трябва просто да се знае, че това е много скъп модел“, казва Мадс Фугледе, член на академичните среди и дясно-центристки политик, който коментира американските политики за датските медии. „И единственият начин, по който можете да го платите е чрез облагане на средната класа с по-високи данъци, отколкото САЩ го правят в момента“.

Дания използва данъците и социалните разходи по агресивен начин, за да изравнява разликите в доходите между богатите и останалите. След приравняване на доходите след данъци и социални плащания, само три от 31 богати страни имат по-малки разлики в доходите от Дания, според едно проучване на Изследователския институт Пю. САЩ са на 30-то място, следвани единствено от Чили.

Повече от две трети от датските работници са обединени в професионални съюзи, в сравнение със само 11 процента в Съединените щати, според OECD и Министерството на труда на САЩ. Мощните профсъюзи и преразпределящото правителство изглежда не пречат на датските бизнеси. Дания се класира на 4-то място по лекота за вършене на бизнес, според класацията на Световната банка за 189 страни. Съединените щати са номер 7.

Но Съединените щати бият Дания по няколко индикатора. САЩ са на 5-то, а Дания на 10-то място в индекса на ООН за човешко развитие, който разглежда фактори като продължителност на живота, образование и приходи сред 187 страни. Средните годишни заплати за миналата година са били около 49.000 долара в Дания, докато в САЩ те са били 57,000, според OECD. Също така, САЩ са трети, а Дания 13-та в индекса за глобална конкурентоспособност, според Световния икономически форум. Процентът на безработицата в Дания е 6,3 – нисък за европейските средни нива, но по-висок от онзи в САЩ (5,1 процента). А датската икономика е нараснала с 1,1 процента през миналата година – по-малко от половината на американския растеж, който възлиза на 2,4 процента.

В противоположност на демократическия дебат в САЩ, за датските политици е силно необичайно да превъзнасят добродетелите на американското общество по време на избирателните си кампании. Фугледе казва, че когато е кандидатствал за място в датския парламент през тази година, му е било подсказано, че ролята му на експерт по американска политика би могла да бъде използвана срещу него и че трябва да се представя като силен защитник на скандинавския вид социална държава.

„От бившите комунисти до ултра-консерваторите, всички тук защитават датския модел“, казва Фугледе. „Датският дебат се върти около въпроса как да се подобри рая, а не ‚дали това наистина е рай?‘„

Отвъд хоризонта

Автор(и): Станка Николова

Казват, че си жив дотогава, докато има на света някой, който си спомня за теб. Ако е така, значи дядо ми Александър е жив. Да, формално сме го погребали отдавна, още в комунистическо време. Но често в главата ми се завърта, кой знае защо, неговата история. Може би защото и аз като него се оказах емигрант. Разликите са, разбира се, много, но поне две са твърде съществени. Той е тръгнал на изток, а аз – на запад. Той едва е надхвърлял юношеската си възраст, а аз клоня към залеза.

* * *

Денят обещавал толкова много. Есенното слънце блестяло и Кьошкьовете отсреща изглеждали в празнична разноцветна премяна. Дядо огледал препълнената кола, търпеливите волове и със срамежлива полуусмивка се обърнал към двамата работника, които му помагали да натовари буретата.

– Е, готово, момче, можеш да поемаш към гарата. Това ти е последният курс за днес – обади се единият от тях и заизбърсва потното си чело. Пустите му бурета, съвсем не бяха леки!

– Добре, тръгвам. Хайде, дий! – и дядо вдигнал остена. Воловете се размърдали бавно и колата поела по калдъръма надолу. Дядо ми поел дълбоко въздух и махнал с ръка на двамата мъже. Те също му махнали за късмет.

Да, късметът наистина му трябвал. Досега се бил справил твърде добре. Като истински мъж. Така му бил пожелал и баща му, когато го изпращал за пръв път далеч от село. Горещо му се бил примолил дядо: „Тате, ти виждаш, че тук няма истинска работа за мене. Ти и братята ми се справяте със земята. Време е и аз да си намеря пътя. Колето (това бил най-близкият му приятел) ми каза, че бирената фабрика в Шумен търси работници с каруци, които да превозват бурета с бира до железопътната гара. Тя се намирала на другия край на града. И аз искам да опитам, тате. Защо да не спечеля малко пари?“

Петър, баща му, се почесал по главата, загледал се в сините очи на най-малкия си син. „Като на майка му, която си замина толкова млада от тоя свят. Да, пораснал е вече синът ми. Пък и името си иска да защити, нали го кръстихме на княз Александър Батенберг. Значи съдбата му може да бъде различна от бащината и на дедите му – да се държат здраво за парчето земя, колкото и да е то. Може би го очаква друга участ – там, отвъд хоризонта, по-високо от околоселските баири“.

– Какво пък? Добре, сине. Вземай колата с воловете и…умната! Пази се и Бог да те пази! А ние сме тук и те чакаме.

Мълчалив човек бил баща му и тези думи били за него твърде много, сякаш вдигал тежки чували.

На другата сутрин дядо ми се сбогувал набързо с баща си, мащехата си и доведените му братя (нежностите не били за тях – селските люде). Далечен път го чакал. Майка му пъхнала в неспокойните му ръце торбичка с хляб и сирене и му пожелала добър път. Братята му, нали били по-големи, гледали отстрани присмехулно: „Хм, този малкия нищо няма да направи!“

Дядо се опитал да забрави тези „доброжелателни“ погледи. „Не ми вярват, но ще видят!“ – заканил им се той. Пътят до Шумен не бил лек, но когато от високото дядо ми съзрял най-после града, разстлал се като лъкатушна пъстра ивица в долината, сърцето му запърхало от възхита. „Тук май има няколко села ката нашето, пък и какви хълмове и гори! „Навсякъде зеленото се преплитало с жълто, червено оранжево като красива българска черга. Градът му се видял приказен. И по склоновете имало къщи, а някъде долу стърчало високото минаре на джамия. „Май че ѝ казвали Томбул джамия“ – помислил си дядо.

Лесно намерил фабриката, договорил се още за следващия ден да извозва бира. Настанил се в близкия хан и всичко потръгнало добре. Поне така си мислел дядо.

– Дий, волове, къде се запънахте?

Огледал се дядо ми и засилил напред остена. Воловете дръпнали и изведнъж се чул силен трясък. Момчето, т. е. дядо ми, не повярвало на очите си. Колата зад него се била счупила, буретата се надпреварвали по калдъръма. От фабриката били забелязали вече, чували се някакви викове. Към колата търчали работници, а след тях управителят тежко подтичвал и ръкомахал.

– Хей, стой, какво направи, бе момче? Кой ще ми плаща сега стоката?

– Ама, аз нямам пари – проплакал дядо ми.

– Ще ти кажа аз на тебе, нещастник такъв! – заканил се той и се обърнал към работниците.

– Какво чакате? Събирайте буретата! А ти – насочил той пръста си към изгубилото ума и дума момче – оставяй воловете и дим да те няма!

– Ами мойте пари…за предните дни?

– Забрави и заминавай, докато не съм повикал полиция! И да не те виждам повече, разсипник такъв! Съсипа ми стоката, нехранимайко!

Разлютеният началник продължавал още дълго да нарежда, но дядо ми се отдалечавал, чудейки се кой път да поеме. Назад? Към село? Невъзможно! Как ще ги погледне – баща си, майка си, братята си? Не, по-добре някъде другаде! Но къде? И неволно краката му сами избрали пътя, по който минавал през последните дни. Гарата била далече, но с тая негова объркана глава дори не усетил кога е стигнал до нея. Седнал на една пейка, извадил торбичката си – поне тя била все още негова – и погледнал в кесията си. Нямало кой знае какво вътре, но все пак за влака до Варна щели да му стигнат. Голям град, все щял да намери някоя работа.

* * *

Не било леко, но все пак поизкарал малко пари като хамалин на скеля (така наричали тогава пристанището). Съжалил го един от по-възрастните мъже и го приютил в една малка стаичка, ползвана по-скоро като килер. Струпали малко черги, дал му домакинът едно одеяло и седмица по-късно дядо вече бил на парахода, който редовно свързвал Варна с Одеса. Заедно с него пътували и други българи-градинари. Всъщност те го убедили да тръгне с тях. Надявали се там, в далечната земя, да посадят своите умения и да припечелят добре. С широко отворени очи младият Александър се взирал в зеленоокото море. За пръв път го виждал и то предизвиквало у него смесени чувства – и възхищение от необятното водно пространство, и страх от неизвестното. Защо ли пък са го нарекли Черно море, дали пък често си е показвало подмолните си сили?

– Не се бой, приятел – закачил го един от българите, забелязал неговото притеснение. – От Одеса пак по море и до Новоросийск. А от там – към Ставрополския край. Ще се справим!

– Ами езикът? Как ще се разберем с руснаците?

– Е, нали сме славяни, все ще се оправим.

Всичко било ново и непонятно за дядо ми, мислите му бягали все назад, към неговото малко, но познато село. Какво ли си мислели за него близките му.. Ами братята му? Май си бил заслужил присмехулното огънче в очите им. Но лекото полюшване на парахода и приказките на българите го унасяли и едва когато сирената прозвучала някак тържествено, той разбрал, че пред тях е Одеса. Скоро пристанищната гълчава погълнала българите, а един от тях се провикнал:

– Хей, насам. Който е за Новоросийск, да дойде с мен.

И групата си пробивала път през пътници, багажи. Добре че сред тях имало поне двама-трима, за които този маршрут бил вече познат. Нали се били връщали за месец-два да се видят с близките си от България, да се погреят на огъня на родното огнище.

Толкова дълъг му се видял на дядо преходът от Одеса до Новоросийск, а след това до Ставрополския край! Земята наистина му се видяла твърде голяма! Но след дълги перипетии, след смяната на железница с прашни и кални пътища най-накрая пристигнали в Солдатское, където българите-градинари отдавна имали своя колония. Почти десетилетие дядо ми обработвал земята заедно със събратята си. Разгърналата се пред очите им плодородна равнина, топлата минерална вода и недалечните върхове на Кавказ предизвиквали радостта и желанието да се докажат на местното население. Освен руснаците, тук се срещали и други народности – гърци, арменци, татари.

Всички те оценявали труда на работливите българи и закупували пресни зеленчуци от тях. Доволни били и българите, които припечелвали добре.

Но един ден българският кошер се разбунил. И тук, в далечната земя, дошла вестта за Балканската война. Майка България очаквала своите синове да се бият за нея. И тръгнал обратно дядо ми, заедно със свои сънародници, към Родината. Ентусиазмът, обхванал войниците, бил огромен. Тогава млад и силен, дядо бил готов да сложи живота си пред олтара на отечеството. Победоносните войски достигнали до Чаталджа. Тогава се сключило примирие между България и Турция и частта, в която служил дядо, била демобилизирана, С Иван, приятеля му от фронта, тръгнали обратно. Българите навсякъде ги посрещали с радост, стискали им ръцете, а някои с надежда питали за свои близки.

– Слушай, Сашо – обърнал се към него Иван. – Славно се бихме, оцеляхме, но не мислиш ли, че нещо ти липсва?

– Хм, и какво е то?

– Как какво? Жена. Имаш нужда от жена и щом като досега не си се обвързал с някоя рускиня, значи българка ще бъде. Ела с мен в Лясковец, ще те запозная с някоя нашенка. Но първо да прегърна жената и децата!

Това с прегръдките се подразбирало от само себе си, но всъщност жена му запознала дядо ми с бъдещата му съпруга. С Вангелина, така се казвало младото момиче от Московите, се харесали и набързо се венчали. Не губили много време и се отправили и двамата щастливци към Русия.

* * *

Пристигайки за втори път в Солдатское, дядо ми вече имал самочувствие на човек, който знае какво иска и как да го направи. Отишъл той в кръчмата и право при кръчмаря бай Пеньо.

– Добре дошъл, Сашо! Честито! Научих, че си се върнал с невеста, българка, нали?

– Така е, бай Пеньо, благодаря. Но сега трябва да помисля за нещо по-сериозно, да се захвана по-здраво за работа. Нали вече имам семейство. Дошъл съм да те попитам как мога да стигна до княза, да говоря с него.

– О, това е твърде трудна работа. Просто трябва да не се предаваш, ако не стане от първия път. Чувал си доста за господаря, знаеш – тук той жени, кръщава, храни, напива мужиците – изобщо той раздава правосъдие. Така че внимавай. Но ако ти захлопнат вратата първия път, опитай пак! И бай Пеньо продължил да налива чашите на постоянните си клиенти.

Престрашил се един ден дядо ми и се упътил към имението на княза. Затропал на голямата порта, след известно време се чул отвътре глас: „Кой си ти? Какво искаш?“ „Искам да се срещна с княза! Казвам се Александър Петров, български градинар съм. „„Върви си по пътя, за такива като тебе господарят няма време. „И полуоткрехнатата врата се захлопнала.

Да, нямало да стане лесно това, което бил намислил дядо. Сърцето му се свило, но като се озърнал наоколо, отново му се натрапила в очите обраслата с бурени и храсти земя. И той се върнал отново при Пеньо кръчмаря.

– Нещо не се получава. Изобщо не ме допуснаха вътре.

– О, няма да ги оставяш да ти затворят вратата под носа. Подлагаш крака си и настояваш да се срещнеш с княза.

– Но той ако ме изслуша, само ще спечели от това. Какво да правя? Замислил се кръчмарят и му казал:

– Не забравяй колко религиозен е князът. Кажи му, че тази земя е дадена от бога тъкмо за зеленчукова градина. Не се отказвай! Така и направил дядо ми. За втори път се спрял пред голямата порта на княза. Един орел се виел високо в небето. „Това е знак отгоре. Ще стане“ – помислил си дядо. Показал се пак сърдитият иконом, но този път и дядо ми бил по-настойчив. Изпречил крака си между вратата и казал: „Предай на княза, че искам да говоря с него!“ Помърморил икономът, но отишъл да предаде думите на нахалния просител. След малко се върнал обратно и го отвел при княза.

– Какво искаш, българино?

– Ваше високоблагородие! Виждам, че наоколо имате земя, която пустее, а бог тъй щедро е благословил тая равнина – и почва има добра, и хубава вода – в изобилие. Искам да ви помоля да ми разрешите да разработя земята. Тук може да стане чудесна зеленчукова градина и аз ви обещавам, че ще я направя!

– Пиши договора, Афанасиев! – обърнал се князът към иконома си. – Но ако след една година не видя тук първите резултати, ще те отпратя направо за Сибир, в тюрмата. – Пиши и това в договора. – Да, пиши, че му давам безвъзмездно 200 декара за зеленчукова градина.

И ето че дядо ми се оказал собственик на 200 декара необработена, пустееща земя. Това за България било твърде много земя. Да, не му липсвал кураж на дядо ми. Скоро неговите сънародници разбрали за сключения договор и сами започнали да търсят младия и с напорист смелчага. А дядо ми ги наемал и предупреждавал, че очаква от тях истинска подкрепа. Разчистили първо трънаци и бурени, а след това плугът „си казал думата“, а и друга техника, за която се споразумял с двамата братя-немци, които били отдавна тук. Те внасяли металните тръби „Сименс“, сонди, с които извличали безценната вода, необходима за отглеждането на зеленчуци. А топлата минерална вода била истинска благодат и градинарите умело я използвали. Само след година-две дядо ми успял да докаже, че думите му не отишли нахалост. А произведените зеленчуци залели трапезите на околните селища. Дядо бил доволен, защото скоро спечелените пари покрили дълговете му към двамата братя. Доволен бил и князът и когато в събота огромната му църква се пълнела с неговите мужици-богомолци, той видимо се отнасял с благосклонност и внимание към дядо ми. Постепенно всички се обръщали вече към него с почетното „газда“ (господар, а дядо ми с внушителната си осанка и засукани мустаци стъпвал вече като на своя земя. Той наистина бил вече собственик на тази безвъзмездно дадена му земя.

След църква князът щедро гощавал и черпел с водка мужиците, които дълго след това не изтрезнявали. „Мързеливи са и пияници, затова не ги наемах за работници“ – казваше дядо ми. Пък и те му заявявали: „Батюшка, за какво да се бъхтим при тебе? Ами че мен реката ме храни, риба – колкото щеш. „Е, всеки по своему разбира живота“ – мислел си дядо ми и се радвал на ширналата се около него зеленина. Но не само тя го радвала. Къщата му вече се изпълнила с детска глъч. Един след друг се появили двамата му синове Петър и Димитър. Вангелина, грижливата му съпруга, се грижела най-вече за тях, но и дядо ми намирал време да им се порадва.

За съжаление, голямата буря вече се задавала. Докато дядо ми засаждал и отглеждал зеленчуци, други засявали семената на бунта и недоверието към властта, чиито горчиви плодове залели по-късно цялата държава. През 1917година избухнала Февруарската революция, чиято първоначална цел била да откъсне Русия от участието ѝ в проточилата се Първа световна война. Но както казваше дядо ми: „Когато евреинът Лев Керенски освободи умните глави от Сибира, те му изядоха главата. „Неудобни станали вече и двамата братя-немци. Изпаднали в немилост, те банкрутирали и поискали заем от дядо ми. Той, разбира се, им помогнал, та нали те му били подали ръка преди време. Сбогували се братята и се отправили на дълъг път към Америка.

Бурна била цялата 1917 година. Промените в Европа не отминавали, без да оставят своя отпечатък и в Русия. Обстановката непрекъснато се усложнявала. Недоволството от войната, от безправието и бедността се изливало във все по-кървави реки. Мирното население съвсем загубило представа вече кой какво иска и за какво се бие.

Дядо ми се чудел какво да прави в тези метежни времена. Вече втора година не стихвали битките, несигурността разпервала своите черни криле над обърканите хора. Тогава решил, че е крайно време да се вслуша в съвета на княза. „Какво чакаш, Александър? Не виждаш ли, че тук всичко се обърка, не му се вижда краят. Бягай, докато не е станало късно!“ И дядо тръгнал със семейството си обратно, към България. Не било леко да изостави плодовете на труда си, да зареже всичко и да съгражда отново живота си. Но… нямал избор. И все пак си оставил вратичка. Там, под трите бряста, заровил своето богатство – спечелените с много труд пари. А в дрехите на всеки от семейството зашили от книжните пари. С тях наели параход, но цели три месеца им били необходими, за да стигнат до родината. Новоросийск и Одеса били вече в ръцете на англичаните и французите, които подпомагали армията на Деникин.

Тежка следа оставило това пътуване в сърцата на дядо и баба. По-големият им син – Петър – заболял от тиф на парахода, където свършил и неговият кратък живот. Морето приютило крехкото му детско тяло. Тук свършила и вярата на сломените родители в бога. Съсипана от мъка, баба ми, след толкова горещи молитви и сълзи, възкликнала: „Бог ли? Няма бог! Ако имаше, щеше ли да ни вземе чедото?“ Такива неверници си останаха те двамата до края на живота си.

* * *

Завърнало се семейството в родното село на дядо ми, но там отдавна никой не ги очаквал. Братята му си били поделили наследството и не били склонни да отстъпват част от него. Но все пак му казали да ползва едно свободно дворно място. И дядо започнал пак от нулата. Парите, които носели от Русия, били просто ненужна хартия. Захванали се двамата и съградили малка къщурка от подръчни материали и глина. Поизмазали я, позакрепили я и в нея се родили двете им дъщери. Трудно поминували, често си спомняли за Русия и градината си, за скътаните там монети, но така и не опитали да се доберат до тях. Затова пък късметът им отново „проработил“. Един ден дядо получил запис от Америка. Двамата братя-немци не забравили дълга си и сега го връщали в долари. Просълзил се дядо: „Вангелино, Вангелино, все пак има някаква справедливост на тоя свят! Честни хора излязоха тия немци!“

С тези пари дядо построил нова къща, където семейството се чувствало много по-добре. Закупил си и 35 декара земя и две биволици, които им осигурявали качествено мляко и масло. Част от продуктите даже дядо продавал в околийския град, като пеш извървявал дотам шестнайсетте километра. След време, когато червената вълна дошла и у нас, дядо ми дълго се съпротивлявал и не искал да влиза в ТКЗС-то. Накрая не удържал на натиска и последен влязъл в него. По някое време го помолили да помогне за по-доброто използване на наличната вода за поливане. По негова идея издълбали яз, от който водата с помпа тръгвала от село към нивята, където отглеждали зеленчуци. А друг път го повикали да превежда от руски. Пристигнал бил руски камион, Дядо се зачудил: „Хм, руснакът да направи машина?! Невъзможно!“ „Ей, внимавай какви ги приказваш? Има хора с дълги уши!“ – казал му Ганчо шофьорът..

Наистина, „Молотовката“ била там. Дядо я обикалял, цъкал, но се заел да превежда и обяснява как трябва да се управлява това съветско чудо. Неверник си останал той и по отношение не само на бога, но и на Русия. Не вярвал, че там нещата са се променили и че е настъпил някакъв прогрес. Но скоро взел да поизчезва от къщи и когато баба ми го питала къде се е губил, той ѝ казвал, усмихнат под мустак: „Ходих да се повозя, все пак имам и аз някаква заслуга.“ Тя виждала радостта в очите му, че ето на – и в „тяхната“ Русия има вече промени.

Отдавна си отидоха дядо и баба. Интересно, какво ли биха казали сега, след разпадането на Съветския съюз, след рухването на комунизма и у нас.

Станка Николова (род. 1944) е бивша учителка и авторка на две поетични книги („Спасена тишина“ – 1999 и „Когато лятото отмине“ – 2005). В момента живее в Пърт, Австралия.

Коментари (3)

- 28-08-2016|kunev
ВРЕМЕТО бе наше

Момичетата бяха хубави и чисти

и блясъкът в очите им цъфтеше.

Всебродехме безгрижни, ласкаво сами

във нощните безбрежия на времето.

Секундите ни бяха наши и спокойни,

обичахме си дните и неделите.

Не, нямаше ги днешните лишения и страх

за масата, за работата, за децата ни.

Не само млади, бяхме и щастливи,

защото времето в душите ни бе наше.

Тогава дойде и промяната-измама,

и времето отиде във Америка.

Екраните изядоха живота ни,

екраните на фалша и простаците.

Дано да си възвърнем времето,

не партията – времето бе наше.

Димитър КУНЕВ

- 28-08-2016|Борис Хагадисян

Браво. Сега дядо Ви ще е жив не само докато някой го помни, но и колчем някой прочете за него.

- 08-09-2016|Николай Колев

Дай Боже всекиму да бъде помнен! Белким така оцелее България.

Цената на монотеизма

Автор(и): Стоян Гяуров

Може би най-дълбоката и с най-големи последствия революция в човешката история се извършва някъде в столетията между късната Бронзова епоха, тоест към края на второто хилядолетие пр. Хр., и началото на Новата ера. Нейният манифест гласи: „Да нямаш други богове освен Мен“. Това е процесът на възвисяване на човешкия дух, който Карл Ясперс локализира в „Осевата епоха“, а Макс Вебер обозначава като рационализиране, тоест отдалечаване от магическото мислене. Историческото ехо от тази революция без начало и без край, свързвана с името на легендарния основоположник на юдейския монотеизъм Мойсей, в течение на която пантеонът на космическите богове бива постепенно узурпиран от ревнивия бог на библейските религии, е тема на новоизлязлата книга на германския историк Ян Асман „Мойсеевото разграничение или цената на монотеизма“.

„Мойсеевото разграничение“ е формулата, с която Асман маркира епохалния преход от политеизъм към монотеизъм. Той въведе това понятие за пръв път в излязлата си преди няколко години книга „Мойсей Египтянина“, чиито провокативни идеи предизвикаха една все още незаглъхнала дискусия. В новата си работа той прецизира и доразвива мислите, изложени в предишната си книга. На първо място Асман конкретизира съдържанието, което влага в централното за своя анализ понятие, Мойсеевото разграничение. Той подчертава, че от решаващо значение е не разграничението между Единствения бог и многото богове, а разграничението между истина и лъжа, между истинския бог и лъжливите богове, между вяра и неверие. Мойсеевото разграничение не е историческо събитие, необратима революция, променила света веднъж завинаги, а „регулативна идея“, проявяваща своето въздействие на приливи и отливи в продължение на векове и хилядолетия. Асман изтъква, че само в този смисъл може да се говори за монотеистичен обрат, който не съвпада обаче с никаква историческа цезура и още по-малко с биографията на Мойсей (ако приемем неговата историчност). Единственото диахронично изключение е египетският фараон Ехнатон (XIV в. пр. Хр.), в чието царуване Асман вижда първото документирано проявление на монотеистичния импулс.

Така че Мойсеевото разграничение не е историческа межда, а агрегатно състояние на духа. И което е особено важно според автора: не постулирането на Единствения бог, а отрицанието или забраната на другите богове е същността на монотеизма. Исторически новото, с други думи, е заявката за тотален монопол върху истината – религиозна и житейска. В последна сметка Мойсеевото разграничение означава „разграничение между бога и света, водещо към разграничение между човека и света“. Поривът на човека към отвъдното го откъсва от отсамното.

По всеобщо убеждение на монотеистичните религии, с вярата в Единствения бог в света влизат моралът и правото. Асман дава диференцирана интерпретация и на това разпространено мнение. Той е съгласен, че в Египет човек служи на бога, като поддържа олтарите и не забравя жертвоприношенията, докато в Израил човек служи на бога с праведност и любов. Но той настоява, че монотеистичната традиция упорито си затваря очите за предисторията на библейската идея за справедливостта, съществувала още от най-древни времена в човешкото общество, просто защото то не би могло да функционира без справедливост. Постижението на монотеизма не се състои в това, че е „измислил“ морала и правото, а че прехвърля отговорността за тях от земята на небето, от сферата на бита в сферата на духа. Като теологизира справедливостта, монотеизмът я въздига в ранга на религиозна истина. Справедливостта се превръща в синоним на „истинската“ религия, докато безправието и неморалността стават емблема на „езичеството“. С възникването на представата за правоверие, насилието и омразата, съществуващи откакто свят светува, придобиват ново качество и мащаби – от нетърпимостта към езичника и друговереца до религиозните войни.

Близо до ума е, че в определена перспектива историческото разграничение, свързано с името на Мойсей и юдаизма, лесно може да се изтълкува в антисемитски смисъл. Юдаизмът е религия на самоизолацията, защото за евреите, кошмарът това е асимилацията. Яхве издига висока стена около избрания народ, за да пресече всякакъв досег с чужди идеи и нрави. Същественият момент тук е, че самоизолацията не изисква насилие, във всеки случай не отвъд собствената ѝ рамка. Християнството и ислямът обаче, цялата енергия на които е насочена именно към преодоляването на границата с другите и универсализирането на Мойсеевото разграничение, никога не признават границата на другостта. Те не биха могли и да я признаят, тъй като за разлика от Яхве и богоизбрания народ, богът на християните и на мюсюлманите им повелява да разпространяват истината по цялата земя, изолирайки онези, които не признават тази истина. Едва в тази форма се проявява насилственият потенциал на монотеизма. Въпреки това, приемайки възторжено определението на Фройд за монотеизма като „прогрес в духовността“, Асман повтаря: „Монотеизмът е едно голямо цивилизационно постижение“. Цената на духовното възвисяване, отприщено с Мойсеевото разграничение – което, нека напомним, е разграничението между бог и свят, – е в разкъсването на единството между човек и човека и между човека и света, с последна спирка гносисът.

Генералното обвинение по адрес на Асман е, че пледирал за възраждането на политеизма. Но само един предубеден прочит на новото му есе би могъл да открие там основание за подобно твърдение. Критиката има явно проблеми с Асман: спекулативна мисъл, фантазия на романист и перо на стилист – тази необичайна за академичния бранш комбинация, напомняща за Фройд, предизвиква объркване на критическия полюс. A propos Фройд: величието на бащата на психоанализата не се състои в някакво си откритие, а в това, че отвежда човешката мисъл и интуиция до неподозирани дълбини. В тази посока, струва ми се, трябва да се търси обяснението и за необичайния интерес към идеите на Ян Асман.

Jan Assmann, Die Mosaische Unterscheidung: оder der Preis des Monotheismus (2003).

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар. Автор е на есеистичния сборник „Платон, прасето и последният буржоа“ (изд. „Ерго“, София 2013).

Коментари (2)

- 27-08-2016|Гост

За мен най-страшното в „монотеистичните“, нови религии е „конфиденциалността“ между човека и Бога.

- 07-09-2016|Самолет 005

За мен си, без да задължавам никого с тази класификация, аз правя съществена разлика между вярващ, религиозен и набожен. Вярващ е човекът, който приема Бога, без да са му нужни доказателства. Религиозният е доктринер. Това е страшно! Набожният търси доказателства за Бога… За това може много да се говори, но то е друга тема. Ако трябва да съм по темата за монотеизма, то разликата с политеизма откъм деструктивност или креативност не е съществена. Онова, което смазва човечеството хилядолетия наред, е очовечаването на Бога и за мен „революцията, за която говори Ян Асман е в преминаването от хтонични божества към антропоморфни божества или съответно (за монотеизма) Божеството. „Истината“ не е в лъжливия друг бог, а в Бога мъж, защото „човек“ е онзи, който е мъж. „Мъжът е неговата дума“ гласи народната поговорка. Жената е утроба – чиста (Девата) и банална – останалите женоря… Историята на мъжествеността е история на глупостта човешка (справса Адам и Ева), но човечеството не може без мъжественост, тоест без глупостта, защото тя е щит срещу промяната. Промяната не е еднозначно позитивна, или прогресивна, или креативна. Човечеството трудно се справя с промяната, защото няма как да прогнозира резултатите от нея и трябва да рискува да експериментира. Но ако при експеримент с дрозофилата са необходими часове, при експеримент с човечеството са необходими хилядолетия. Ние не можем да наблюдаваме собствения си експерименти и да отчитаме резултатите. Поради което сме мъжествени (категорични, нетърпящи, силови, без да сме силни) и за собствено успокоение богоподобни… без последното изобщо да е поставено върху логично аргументиране, тоест то е вече доктринерство… Мисля, че змията си захапа опашката.

Не мога да търся „революцията“ в монотеизма, а в антропоморфизма. Но това не означава, че съм прав или че критично негодувам (опазил ме Бог!) срещу идеите на Ян Асман…

Терористите

Автор(и): Палми Ранчев

Опитваше се да върви сравнително спокойно. Не беше лесно. Вчера, и особено онзи ден, получи доста чувствителни удари. Още в началото му беше ясно, че трябва да е далече от униформените. Но го привличаха като пеперуда светлината на лампата. Най-силен беше ударът в рамото. Ама и ключицата му засегна. Никога не беше предполагал, че болката може да бъде толкова непоносима. Трудно е да си я представи някой, ако не са го удряли с полицейска палка. После получи още два удара в гърба, на няколко места му излязоха комболи като картофи. Ама тогава не го заболя толкова. Ударът по рамото и ключицата беше направо убийствен. Болката преряза цялото му същество. Сви се на жълтите павета и зачака със следващите да го убият. Беше сигурен, че нямаше да понесе отново същата болка. За късмет повече не го удариха.

После се чувстваше много зле. Обиден, засегнат, дори направо смачкан. Все пак беше нормален и, както се казва, дори кротък човек. Никога не е удрял когато и да било. Следователно трябваше да очаква и от другите подобно отношение. Дотолкова беше притеснен в опитите да си обяснени полицейското насилие, че се върна далече в миналото, още в детството. Тогава веднъж в детската градина погледна страшно приятелят си Кольо. И вдигна ръка да го удари. Беше изпортил Иглика, че не си е измила ръцете. Детски протест срещу задълженията и принудите налагани от лелките в градината. Затова искаше да накаже издайника Кольо. А по-късно страдаше, и заради желанието да го удари, и заради нерешителността си. Наказаха Иглика да стои в ъгъла с вдигнати ръце. Но едва ли за нещо подобно заслужаваш толкова жесток побой.

Тогава тя беше с много дръзко поведение. От нея научи, че има право да казва забранени думи, и да постъпва винаги както му се иска. Но не само заради това тогава беше влюбен в нея. Тя го издебваше в някой ъгъл, заграждаше го с разперени ръце, опираше чело в неговото и се смееше. С ръка потъркваше зачервеното му ухо. Винаги се усмихваше, мислеше ли за нея. И още от първия ден на протестите се оглеждаше за нея. Сигурно беше някъде наоколо заедно с останалите недоволни. Днес беше по-вероятно да я забележи сред оредяващите редици на протестиращите. Хората, както беше нормално, излизаха в летни отпуски. Минаваше средата на юли.

Лично за него времето беше без значение. Нямаше да почива, не искаше да почива, а и не можеше. Нямаха поръчки за работа от два месеца. Завършваха две стари. И по-късно вероятно щяха да излязат в принудителен неплатен отпуск. Повече от половин година получаваше само половината си заплата. Затова съвсем естествено той продължаваше да протестира. Още повече Иглика със сигурност участваше в протестите. Следователно имаше възможност да я срещне. Щеше да бъде празник, чудо, и най-голяма награда. Понякога се съмняваше, че след толкова години ще я познае. Със светли коси, вирнато носле и вечно учудени очи, каквато беше някога. И смеха, опряла чело в неговото. Такъв смях не се забравя никога.

Тази вечер се чувстваше значително по-уверен. Макар да виждаше как в страничните улици стоварваха от големи рейсове полицаите. Въоръжени с палки, щитове, силиконови налакътници и предпазители за коленете. Някои бяха със спуснати прозрачни наочници. Нямаха незащитено място. Хич не се вълнуваха, както се виждаше, че отново се готвят да бият мирни хора, които имат съвсем реални причини да са недоволни и да протестират. Не ставаше дума само за надписаните сметки за ток и вода, както и за това, че прекарваше без отопление зимите повече от десет години. Най-много протестираше, че винаги някакви изроди, политици и другата паплач около тях, така извъртаха събитията, че накрая пак гласуваше за подобни на предишните, а те, щом заграбеха властта, продължаваха единствено да грабят. Без да се интересуват, че в тази страна все по-трудно се живееше. Всичко беше толкова гадно, долно, лицемерно и лъжливо, че погледнеше ли се в огледалото виждаше само огромна погнуса. Лицето му беше неспособно да изразява друго, мислеше ли за положението около него.

Съзнаваха ли полицаите интересите на кого защитават. Нямаше какво да му се правят на част от държавата. Те, протестиращите, са повече държавата и от началниците им, и от тези, които охраняваха, а и от тях самите. Най-вероятно не ги интересуваше. Такова беше впечатлението му. Затова хич нямаше да ги мисли. Колко хора само се самозапалиха. Изгоряха като факли. На какво прилича. Защо не поискат сметка на всички довели ги до това състояние. Вероятно някой ще каже, че точно те, протестиращите, трябва да го направят. Съгласен беше. Нямаше на кого да разчитат, и той, и тези около него. Но трябваше време, за да съберат достатъчно сили, недоволство и отчаяние. Лично той беше направил значителна крачка в тази посока. Днес беше се подготвил подходящо. Макар всичко още да се намираше в областта на шегата. И за него представляваше повече хитроумен начин да се предпази, ако полицаите отново се нахвърлеха да го бият. Беше доволен от хрумването си. Все пак имаше доста колебания преди да се реши на тази стъпка. Под закопчания шлифер целия беше опасан с взрив.

Видеше ли полицаите да приближават с вдигнати палки нямаше да се колебае. Ще се разкопчае и решително ще разтвори полите на дългия до петите му шлифер. Видят ли каквото трябва, като полудели ще се разбягат. Защото няма как да знаят, че взривът е бутафорен. Използва материали от една пиеса в театъра. Вечер помагаше при сменянето на декорите. Занимава се и с осветлението, но на кого тук му беше нужно осветление. Лично за него светлината на уличните лампи беше достатъчна. И той да контролира поведението на полицаите, и те него да го огледат. И да видят каквото трябва. За страхливите ченгета, слуги и безмозъчни садисти, които са ербап само когато бият невъоръжените протестиращи, преживяването щеше да бъде отрезвяващо.

Докато се оглеждаше за пореден път дали няма да забележи учудените очи на Иглика, момиченцето, в което някога, а май и до сега беше влюбен, към него приближи доста запуснат тип. Сигурно от две седмици не беше се бръснал. Докато той редовно се бръснеше и се къпеше, макар и от доста време единствено със студена вода. Този отблизо понамирисваше, нямаше никакво съмнение. Не придиряше на хорана изпаднали в безизходица – как изглеждат, и как миришат – все пак спазваше известна дистанция имаше ли възможност. В случая нямаше. Този тип, без да обръща внимание на останалите наоколо, го погледна доста особено. Не разбра веднага какво казва. Накрая го чу, и не повярва. Питаше го: ще се палиш, или ще се взривяваш? Откъде този брадясал и понамирисващ отблизо протестиращ беше разбрал, че има намерение да направи нещо различно от обичайното искане на оставка, нови избори, заедно с крясъците „мафия“, „крадци“ и други подобни. Нима личеше какво има под дългия шлифер. Онзи, без да дочака отговор, както и без да обръща внимание на огромното му объркване, наведе брадясалото си лице и прошепна в яката на анцуга си:

– Аз ще да се взривявам.

– Ама как, с истински взрив ли?

– С истински.

– Не мога да повярвам! – възкликна и отстъпи.

– А ти, какво? Ще се палиш ли?

– Не, и аз ще се взривявам – отвърна машинално той. И веднага прошепна: – Но с бутафорен взрив. И реално няма да се взривявам. Единствената ми цел е да поизплаша полицаите.

Не знаеше дали брадясалият го чу. Обърна му гръб и се отдалечи като слаломираше в тълпата. Доста беше се развълнувал от разговора. Дори направо се разтрепери. Това трябваше да се очаква, искаше му се да извика. Но само се огледа и не посмя да отвори уста, прегърбил се от тежестта на чутото. Представи си как взрива разкъсва брадясалият и го издига над хората наоколо. Колко ли нещастници щеше да вземе със себе си. От протестиращите, или само от полицаите. Надигна се на пръсти, опита се отново да го открие. Напразно се взираше в лицата на хората наоколо. Единственото му успокоение беше, че времето минаваше, а нито се чуваше взрив, нито някой отваряше дума за подобни намерения. Като краен резултат не намери смелост да покаже бутафорния взрив на полицаите, даже кога започнаха да тропат с палки по щитовете. Бяха като униформени туземци. Не могат ли да се видят отстрани на какво приличат. Позволи си само да изпита възможно най-силно презрение. С гнуслива гримаса закопча дори горното копче на дългия шлифер. Потеше се, но не се разкопчаваше. Тогава видя в страни от себе си Иглика. Тя беше. Нямаше почти никакво съмнение. Повдигна се на пръсти, защото се страхуваше, че ще я изгуби от погледа си. Тя вече се отдалечаваше увлечена от множеството. И ставаше все по-далечна. Задъхан, с изпотено лице и протегнати ръце, си запробива път към нея. После не беше достатъчно сигурен, че е тя. Пък и да беше, как да я приближи и заговори, целия опасан с взрив, макар и бутафорен.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 30-08-2016|Светлана Алипиева

Виждам, че Палми се е завърнал в ЛП. Ако е за добро – добре. Ако за лошо – лошо. Ако за нищо – нищо, защото човек не може всичко.

1 Влиятелно течение предимно сред буржоазната германска младеж през първата третина на 20 в., което критикува индустриализацията и проповядва близост до природата.

2 Gershom Scholem, Walter Benjamin – Die Geschichte einer Freundschaft (1975).

3 Gershom Scholem, On Jews and Judaism in Crisis (1976).

4 The Messianic Idea in Judaism (1971).

5 Обширната литература върху отношенията между Бенямин и Шмит е обобщена и коментирана от Хорст Бредекамп под заглавие „От Валтер Бенямин до Карл Шмит през Томас Хобс“, в: Deutsche Zeitschrift fürPhilosophie, 46 (1998).

6 Когато през 1955 подготвят избраните съчинения на Бенямин, съпрузите Адорно махат тихомълком от книгата за траурната драма всички бележки под линия, в които става дума за Карл Шмит. По-късно те са възстановени в актуализираното издание на книгата.

7 Gershom Scholem, The Messianic Idea in Judaism. По същата тема вж. също две други книги на Шолем: Major Trends in Jewish Mysticism и Sabbatai Sevi: The Mystical Messiah, 1626-1676.

8 В: Walter Benjamin, Versuche über Brecht.

9 Статията е от 2003 г. (Бел. пр.)

10 Виж една примерна дискусия по темата у Alf Mintzel, Multikulturelle Gesellschaften in Europa und Nordamerika, Passau 1997, S. 24 – 38.

11 В процес на оформяне и действие (лат.) Бел. пр.

12 Срв. В тази връзка Rudolf Kalin/John W. Berry, Ethnic and Multicultural Attitudes, in: J. W. Berry/J. A. Laponce (Anm. 5), S. 293 – 321.

13 Организация, формирана в началото на двадесети век в САЩ и Канада, чиято цел е предотватяването на имиграцията на хора от азиатски произход. Бел. пр.

14 Срв. в тази връзка B. Singh Bolaria/Peter S. Li, Racial Oppression in Canada, Toronto 19882; A. Fleras/J. L. Kunz (Anm. 5), S. 23.

15 Напр. Ayn Rand Institute, Multiculturalism and diversity – The new racism, 2000 – http://multiculturalism. aynrand. org.

16 Влиятелни в това отношение са книгите на Reginald W. Bibby, Mosaic Madness, Toronto 1990 und Neil Bissoondath, Selling Illusions. The Cult of Multiculturalism, Toronto 1994; срв. също Gilles Paquet, Political Philosophy of Multiculturalism, in: J. W. Berry/J. A. Laponce (Anm. 5), S. 60 – 80; Gina Mallet, Has diversity gone too far?, in: The Globe and Mail vom 15. März 1997; Kenneth McRoberts, Misconceiving Canada. The struggle for national unity, Toronto 1997.

17 Срв. в тази връзка Frances Henry u. a., The Colour of Democracy. Racism in Canadian Society, Toronto 2002.

18 Напр. Mary Janigan, Immigrants. How many is too many? in: MCLEAN‘S vom 16. Dez. 2002, S. 20 – 27; vgl. auch Heribert Adam, Wohlfahrtsstaat, Einwanderungspolitik und Minderheiten in Kanada: Modell für Deutschland und Europa?, in: Andreas Treichler (Hrsg.), Wohlfahrtsstaat, Einwanderung und ethnische Minderheiten, Wiesbaden 2002, S. 343.

19 A. Fleras/J. L. Kunz (Anm. 5), S. 22.

20 Vgl. MCLEAN‘S vom 12. Dezember 1999, S. 49.

21 Тоест включващо всички граждани на страната-нация, без изключения. Бел. Пр.

22 Тоест такъв, който изключва от принадлежността към нацията определени групи хора, считани за „културно-чужди“. Бел. Пр.

23 В последно време Германия направи солидни отстъпки от този силно оспорван в модерността национално-обединителен принцип, най-ясен израз на което е промененото законодателство, уточняващо новите правила за получаване на немско гражданство, при които принципът на произхода вече не толкова доминиращ, колкото е било преди това. Бел. пр.

24 Срв. L. Driedger (Anm. 4), S. 198ff.

25 В референдума на 6 април в Холандия над 60 процента от гласувалите се обявиха против споразумението за асоцииране между ЕС и Украйна. – Бел. пр.

26 Аспарух Панов: „Да помогнем на Македония!“; https://panov-blog. com/2015/02/26/help_macedonia/

27 Йоханес Хан: „Трябва да има избори, договорът от Пържино има бъдеще“; http://www. bgnes. com/sviat/balkani/4428238/

28 Германия се включва директно в разрешаването на кризата в Македония; http://novinite. bg/articles/111335/Germaniya-se-vklyuchva-direktno-v-razreshavaneto-na-krizata-v-Makedoniya#sthash. j6qZ0UI3. dpu

29 Попоски: „Македония ще стане по-силна и ще влезе в ЕС“; https://www. actualno. com/balkani/poposki-makedonija-shte-stane-po-silna-i-shte-vleze-v-es-news_538067. html

30 Furcht vor Ukrainisierung in Mazedonien: Adelheid Wölfl aus Skopje; http://derstandard. at/2000036092480/Furcht-vor-einer-Ukrainisierung-in-Mazedonien

31 Daniel Kaddik: „Das Bröckeln der europäischen Maske“: https://www. freiheit. org/content/das-broeckeln-der-europaeischen-maske

32 Александър Йорданов: „Македония – след антикизацията идва кремълизацията!“ http://vek21press. com/index. php/2016/04/15/macedonia-crisis-2016/

33 Горан Милевски за Стандард. мк: „Ова е борба на нормалноста против лудилото“ http://ldp. mk/goran-milevski-za-standard-mk-ova-e-borba-na-normalnosta-protiv-ludiloto/

34 Данова, Надя. „България и българите в гръцката книжнина. 17-и – средата на 19-и век“. Издателство „Парадигма“, 518 страници.

35 Македония винаги е била главната цел на българските национални стремежи – основната и най-важна част на българското национално обединение. Този образ на Македония, създаван в продължение на десетилетия чрез училище и армия, заема доминиращо положение, без да има друга българска област под чужда власт, съизмерима с нея. В това отношение Поморавието и Северна Добруджа са най-непредставени и дори „полузабравени“. Учебниците по география, тогава когато споменават за Моравско, най-често включват в понятието само Нишко, Пиротско и Вранско, а по-рядко и Зайчарско. Кайчев, Н. Македонийо, възжелана. Армията, училището и градежът на нацията в Сърбия и България. София: Парадигма, 2006, 93-102, 121-125, 151-167, 235-244, 274-275. Завладените през 1915 г. сръбски земи се простират значително по-далеч от тези представи за западните предели на българската народност, като едва тогава се появява и значително количество литература, за да обоснове свършения вече факт. Занетов, Г. Българи на Морава. Исторически и етнографски скици. София: Печатница „Либерални клуб“, 1914; Занетов, Г. Западните предели на българската народност. София: Печатница „Г. М. Чомонев“, 1916; Занетов, Г. Западни Български земи и Сърбия. История и етнография. Печатница „Либерални клуб“, 1917; Занетов, Г. Населението по долината на р. Велика Морава. София: Държавна печатница, 1918; Иширков, А. Западните краища на българската земя. Бележки и материали. София: Царска Придворна Печатница, 1915; Иширков, А. Къси напътни бележки върху Добруджа и Моравско. София: Комитет за изучаване на българските земи, 1917; Иширков, А. Моравската военно-инспекционна област. София: Комитет за изучаване на българските земи, 1918; Иширков, А. Град Враня и Вранско. София: Държавна печатница, 1918; Чилингиров, С. Поморавия по сръбски свидетелства. Исторически издирвания с една карта. София: Печатница „Военен журнал“, 1917. Кирил Пърличев също публикува няколко кратки брошури, посветени на „българските“ градове Пирот, Враня, Ниш, Зайчар, Лесковац. От тези автори единствено книгата на Гаврил Занетов от 1914 г. е публикувана преди завладяването на Моравско, но и самият факт, че това става след Балканските войни е показателен.

36 През 1907-1908 г. Австро-Унгария неуспешно се опитва да привлече България за една антисръбска коалиция, предлагайки ѝ териториални придобивки в Поморавието. Mitrović. A. Bugarska u planovima Austro-Ugarske i Nemacke tokom aneksione krize. – Jugoslovensko-bugarski odnosi u XX veku. Otg. ured. Ž. Avramovski. Kn. 2. Beograd: Institut za zavremenu istoriju – Narodna kniga, 57-90.

37 В това отношение няма никакви съмнения, като документите са многобройни и единодушни, че населението е със сръбско самосъзнание и враждебно настроено към българските власти. Един обстоен доклад на началника на Моравската военноинспекционна област до Щаба на действащата армия от ноември 1916 г., т. е. след цяла година българско управление в областта, е особено показателен. Категорично е заявено, че местното население е „чисто сръбско или поне счита себе си за такова“, а духът му е „безспорно сръбски, дори и в онези крайща, които ние смятаме за български“. „Искрено желание от страна на населението за сближение с нас или някакви симпатии към нашата национална кауза не е показвано от никъде“ – продължава докладът, дори напротив, населението не само не симпатизира на българските власти, но „ни скрито мрази, ненавижда, и чака със затаена злоба да се нахвърли върху нас при първия удобен случай“. ЦДА, ф. 313К, оп. 2, а. е. 39, л. 2, 8-9, 11. Заключителната част на доклада е публикувана в История на българите 1878-1944 в документи. Съст. В. Георгиев, С. Трифонов. Том 2. София: Просвета, 1996, 527-532.

38 Farrar, L. L., Jr. Aggression versus Apathy: The Limits of Nationalism during the Balkan Wars, 1912-1913. – East European Quarterly, 2003, no. 3, 257-280. Българския превод може да бъде намерен в <http://www. anamnesis. info/node/672>.

39 Според някои автори „за пръв път в историята на региона, съвременните държави се възползват от военен конфликт, за да преследват дългосрочни демографски цели“. Mazower, M. The Balkans: A Short History. New York: Modern Library, 2000, Kindle edition. За други поведението на армиите през войните е „част от дългосрочен план за конструиране на национална държава, основаваща се на химерата за „етническа“ чистота“. Kramer, A. Dynamic of Destruction: Culture and Mass Killing in the First World War. Oxford: Oxford University Press, 2007, 36. Според трети целите на балканските държави са „да елиминират потенциално враждебните населения чрез етническо прочистване“, стараейки се да изпреварят дипломатическата намеса на Великите сили, поставяйки ги пред свършени факти. Biondich, M. Eastern Borderlands and Prospective Shatter Zones. Identity and Conflict in East Central and Southeastern Europe on the Eve of the First World War. In: Legacies of Violence. Eastern Europe’s First World War. Ed. J. Böhler et al. München: Oldenbourg Verlag, 2013, 46. Могат ли действията на балканските държави наистина да бъдат определени като етническо прочистване, разбирано като „систематично организирано принудително преселване чрез насилствени средства и обикновено за постоянно на дадена група, определяна по етничност или националност“? Ther, P. The Dark Side of Nation-States: Ethnic Cleansing in Modern Europe. New York: Berghahn Books, 2014, 1. Дали редовните войски подстрекават местното християнско население да убива мюсюлманите, да ги прогонва и заграбва имотите им? Üngör, U. Ü. Mass Violence against Civilians during the Balkan Wars. In: The Wars before the Great War: Conflict and International Politics before the Outbreak of the First World War. Ed. D. Geppert et al. Cambridge: Cambridge University Press, 2015, 77-78. Дали насилието е дело на редовните армии и свързаните с тях паравоенни части? Papaioannou, S. Balkan Wars Between the Lines: Violence and Civilians in Macedonia, 1912-1918. PhD diss. University of Maryland, 2012, 2, <http://drum. lib. umd. edu/bitstream/1903/13631/1/Papaioannou_umd_0117E_13792. pdf>. Или пък, от друга страна, както твърди комисията, „най-големите зверства се дължат не на изстъпления на редовната войска; не винаги могат да се припишат и като престъпление на доброволците… Самото население се е впускало във взаимни кланета и преследвания…“? Другите балкански войни. Изследване на Фондация „Карнеги“ от 1913 година в историческа перспектива с нов увод и размисъл върху съвременния конфликт от Джордж Ф. Кенан. София: Диалог Холдинг, 1995, с. 140.

40 При това тази глава от доклада (Глава II „Войната и мирното население“) е дело на Хенри Брайлсфорд, който извършва много по-сериозни теренни проучвания, в сравнение с автора на първата, третата, четвъртата и петата глава Павел Милюков, и е може би най-силната част от доклада. Trix, F. Peace-mongering in 1913: the Carnegie international commission of inquiry and its report on the Balkan Wars. – First World War Studies, 2014, no. 2, 154.

41 Другите балкански войни, 68-69.

42 Пак там, 73-74.

43 Христо Силянов, сам участник в чета, в спомените си, писани въз основа на дневник, споменава за убийства, опожарявания и изнасилвания, вършени от българското население. Силянов, Хр. Писма и изповеди на един четник. Спомени от Странджа. От Витоша до Грамос. Съст. М. Неделчев. София: Български писател, 1984, 513-526. Владимир Караманов, окръжен управител в кратко съществувалия Струмишки окръг, а впоследствие в Кукушкия окръг, признава, макар и доста завоалирано, че „в някои места бе нарушен реда и спокойствието, като бяха станали разни изстъпления /убийства, ограбване и др./ над местното турско население, особено в Струмишката околия“. „Спомени на Владимир Караманов с преписи на документи за дейността му като окръжен управител от 15 до 29 ноември 1912 г. в Струмица. 22–26 септ. 1962 г.“ Благоевград, СМ 1247, л. 3. ДАА – дигитален архив. <http://www. archives. government. bg/search. php>. В Родопите също цари „пълно безвластие“, като „Разбойничеството и грабежите са развити в небивали размери“. В региона бродят „четници и разни скитници, пръснати из тази страна с единствената цел за грабеж“, а в някои околии дори и „жените са предадени на грабеж из помашките села“. Покръстването на българите-мохамедани 1912-1913. Съст. В. Георгиев, С. Трифонов. София: АИ „Проф. Марин Дринов“, 1995, 17. Симеон Радев в спомените си за Балканската война също отбелязва, че някои от четите „се отдадоха на грабителства и изнудвания над турското население“ и че след края на активните бойни действия за останалите в Македония чети в армията достига информация, че „дерибействували“. Радев, С. Това, което видях от Балканската война. София: Народна култура, 1993, 60-61. Подобни сведения достигат и до Министерския съвет. Министърът на правосъдието Петър Абрашев е записал в дневника си: „Разни чешити патриоти, именуеми четници, вършили изстъпления над мирното население“, а министърът на вътрешните работи Александър Людсканов непрекъснато донася за „четнишки управления“ в Македония. Нотата на английския посланик „за вършени изстъпления над мюсюлманите в новоосвободените земи от наши нередовни войски“ прави лошо впечатление на министрите, защото в нея „се съдържат и факти, които изглежда и да са истински“. Абрашев, П. Дневник. Съст. П. Свирачев. Под ред. на Е. Стателова. София: АИ „Проф. Марин Дринов“, 1995, 137-138, 177.

44 Българските власти правят опит да ограничат това насилие и произвол. На 22 ноември 1912 г. Министерският съвет обсъжда проблема и взема решение да се изпратят малки войскови части, за да възстановят реда в местата, където са станали престъпления и да се засили дейността на военнополевите съдилища[10]. Абрашев, П. Дневник, 138. На 25 ноември министърът на вътрешните работи Александър Людсканов заповядва на околийския началник в Струмица да вземе „най-бързи и строги мерки за възстановяване редът“ и виновниците да се предадат на военнополеви съд[10]. Спомени на Владимир Караманов…, л. 48, 56. Министър-председателят Иван Гешов няколкократно се обръща към помощник-главнокомандващия ген. Михаил Савов, настоявайки да се спрат престъпленията и вземат „драконични мерки“ срещу виновниците[10]. Покръстването…, 28. Висшето военно ръководство е на същото мнение и ген. Савов издава заповеди в това отношение през декември 1912 г. и януари 1913 г., с които нарежда „да се вземат най-строги мерки да се въведе ред и дисциплина в тила на армиите“ и веднага да започнат разследвания за всички случаи на престъпления, като военните съдилища да дават предимство при разглеждането на такива дела пред всички други[10]. История на българите 1878-1944…, 107-108; Другите Балкански войни…, 266-267. През декември 1912 г. Македонското военно губернаторство пристъпва към разоръжаване на отделните четници и подчиняването им на военноадминистративните власти. Секретарят на губернаторството е записал в дневника си колко трудно е било да се наложи дисциплина на войводите, които се съпротивляват на заповедта и „разярени настояваха да се отмени“, желаейки „своеволно да разполагат в районите, дето се бяха установили“[10]. Йонов, М., Р. Ханджиева. Свидетелство за българската военноадминистративна власт в Македония през Балканската война 1912-1913 година. – Военноисторически сборник, 1988, № 2, 97. Това вероятно е и основната причина четниците да бъдат преместени в Тракия и зачислени в редовете на армията.

45 Другите Балкански войни…, 74-90.

46 Пак там, 120.

47 Покръстването…, 28.

48 Елдъров, С. Православието на война: Българската православна църква и войните на България 1877 – 1945 г. София: Военно издателство, 2004, 101-113.

49 Американският антрополог Кийт Браун разглежда зверствата на гръцката войска спрямо българското население през Междусъюзническата война не като движено изключително от национална омраза, а в контекста на поведението на много армии към цивилното население в случай на съпротива. Браун търси корените на гръцкото поведение в страха от българските четници. Brown, K. „Wiping out the Bulgar race:“ Hatred, Duty and National Self-Fashioning in the Second Balkan War. In: Shatterzone of Empires: Coexistence and Violence in the German, Habsburg, Russian and Ottoman Borderlands. Ed. O. Bartov, E. Weitz. Bloomington: Indiana University Press, 2013, 298-316.

50 Horne J. N., A. Kramer. German Atrocities, 1914: A History of Denial. New Haven: Yale University Press, 2001. Вж. също Zuckerman, L. The Rape of Belgium: The Untold Story of World War I. New York: New York University Press, 2004; Lipkes, J. Rehearsals: The German Army in Belgium, August 1914. Louvain: Leuven University Press, 2007.

51 Engelstein, L. „A Belgium of Our Own“: The Sack of Russian Kalisz, August 1914. – Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History, 2009, no. 3, 441–473.

52 Gumz, J. E. The Resurrection and Collapse of Empire in Habsburg Serbia, 1914-1918. Cambridge: Cambridge University Press, 2009, 27-61.

53 Watson, A. „Unheard-of Brutality“: Russian Atrocities against Civilians in East Prussia, 1914-15. – The Journal of Modern History, 2014, no. 4, 780-825.

54 Lohr, E. The Russian Army and the Jews: Mass Deportation, Hostages, and Violence during World War I. – Russian Review, 2001, no. 3, 404-419; Prusin, A. V. The Russian Army and the Jews in Galicia, 1914-1915. In: The Military and Society in Russia, 1450-1917. Ed. E. Lohr, M. Poe. Leiden: Brill Academic Publishers, 2002, 525-544; Holquist, P. The Role of Personality in the First (1914-1915) Russian Occupation of Galicia and Bukovina. In: Anti-Jewish Violence: Rethinking the Pogrom in European History. Ed. J. Dekel-Chen et al. Bloomington, IN: Indiana University Press, 2010, 52-73.

55 Rauchensteiner, M. The First World War And the End of the Habsburg Monarchy, 1914-1918. Vienna: Böhlau Verlag, 2014, 264-272.

56 Dornik, W. Conrad von Hötzendorf and the „Smoking Gun“: A Biographical Examination of Responsibility and Traditions of Violence against Civilians in the Habsburg Army.“ In: 1914: Austria-Hungary, the Origins, and the First Year of World War. Ed. G. Bischof et al. Insbruck, New Orleans: Insbruck University Press, UNO Press, 2014, pp. 65-71.

57 Hautmann, H. Die österreichischen Staatsverbrechen im Ersten Weltkrieg – ein Überblick. – Mitteilungen der Alfred Klahr Gesellschaft, 2014, № 4, 1. http://www. klahrgesellschaft. at/Mitteilungen/Hautmann_4_14. pdf.

58 Sanborn, J. Imperial Apocalypse: The Great War and the Destruction of the Russian Empire. Oxford: Oxford University Press, 2014, 176-183.

59 Stibbe, M. Civilian Internment and Civilian Internees in Europe, 1914-20. In: Captivity, Forced Labour and Forced Migration in Europe During the First World War. Ed. M. Stibbe. London: Routledge, 2009, pp. 50-56; Stibbe, M. Enemy Aliens and Internment. In: 1914-1918-Online… <http://encyclopedia.1914-1918-online. net/article/enemy_aliens_and_internment>.

60 Hull, I. V. Absolute Destruction…, 211-212, 233-242, 246-247, 253-257.

61 Stibbe, M. Civilian Internment…, 62-64.

62 Gatrell, P. Resetllement. In: 1914-1918-Online… <http://encyclopedia.1914-1918-online. net/article/resettlement>.

63 Sanborn, J. Unsettling the Empire: Violent Migrations and Social Disaster in Russia during World War I. – Journal of Modern History, 2005, no. 2, 306; Holquist, P. The Role of Personality…, 56.

64 Lohr, E. Nationalizing the Russian Empire: The Campaign Against Enemy Aliens During World War I. Cambridge: Harvard University Press, 2003, 121-165.

65 Gatrell, P. A Whole Empire Walking: Refugees in Russia during World War I. Bloomington: Indiana University Press, 1999, 3.

66 Reiss, R. A. How Austria-Hungary waged war in Serbia: personal investigations of a neutral. Paris: Armand Colin, 1915; Reiss, R. A. The Kingdom of Serbia: Report Upon the Atrocities Committed by the Austro-Hungarian Army During the First Invasion of Serbia. London: Simpkin, Marshall, Hamilton, Kent & Co., 1916; Reiss, R. A. The Kingdom of Serbia: Infringements of the rules and laws of war committed by the Austro-Bulgaro-Germans; Letters of a criminologist on the Serbian Macedonian Front. London: Allen & Unwin, 1919.

67 Reiss, R. A. Sourdoulitza, rapport présenté au G. Q. G. de l‘armée serbe. Paris: Bernanrd Grasset, 1919.

68 Поне толкова фигурират като подписали доклада. Rapport de la Commission interalliée sur les violations des Conventions de la Haye et le Droit International en général, commises de 1915-1918 par les Bulgares en Serbie occupée, [Paris 1919?], p. 41. Към комисията обаче е включен и Райс, а като придружител и американецът Уилям Дрейтън. Всъщност целият процес на събиране на сведения буди много съмнения, в него се намесва и сръбското Военно министерство, като остава впечатление за една цялостна предварителна организация на анкетата от страна на сърбите. Дори и в. „Таймс“ посочва, че много от сведенията имат несигурен характер. Колев, В. България и въпросът за вината на Парижката мирна конференция през 1919 година. – В: Исторически личности и идеи. Сборник в чест на 60-годишния юбилей на проф. д-р Искра Баева. Под ред. на Е. Калинова. София: УИ „Св. Климент Охридски“, 2011, 285-287.

69 Documents relatifs aux violations des conventions de La Haye et du droit international en général, commises de 1915-1918 par les Bulgares en Serbie occupée, vol. 1-3. Paris: Impr. Yougoslavia, 1919.

70 Хаџи-Васиљевић, Ј. Бугарска зверства у Врању и околини 1915-1918. Нови Сад: Штампариja „Застава“.

71 Reiss, R. A. Sourdoulitza…; Rapport…, 7-10; Documents relatifs…, 75-202; Хаџи-Васиљевић, Ј. Бугарска зверства…, 31-118.

72 ЦДА, ф. 176К, оп. 3, а. е. 646, л. 80-87; ДВИА, ф. 16, оп. 3, а. е. 17, л. 233-234. 420-421.

73 ЦДА, ф. 176К, оп. 3, а. е. 646, л. 56.

74 Пак там, л. 26. За съжаление във фонда на Софийския военен съд в Държавния военноисторически архив – гр. Велико Търново няма запазени никакви документи от тези процеси.

75 Пак там, л. 56-58.

76 БИА-НБКМ, ф. 540, оп. 1, а. е. 252, л. 6.

77 Пак там, ф. 267, оп. 1, а. е. 5, л. 21.

78 Пак там, л. 31, 37, 50.

79 Пак там, л. 35-37.

80 Пак там, л. 37.

81 Оригиналният текст на втората телеграма гласи: „Повтарям още веднъж – заяви той [ген. Никола Жеков] в шифрована телеграма до началниците на частите, – разпоредете да се вземат най-сурови и безпощадни мерки против това зло, по-опасно и от открития враг. Шпионите и съмнителните лица в района на армията да се изкореняват незабавно и примерно по административен ред без други съдебни формалности“. Цит. по Елдъров, С. Война и сигурност. – Другата война. България 1915 – 1918. Български военен преглед, 1995 (извънреден брой), 77. Вж. също Елдъров, С. Шпионаж, контрашпионаж и шпиономания в България през Световната война 1914 – 1918 г. – В: Сборник в памет на ст. н. с. I ст. д. и. н. Радослав Попов. Съст. Е. Стателова. София: АИ „Марин Дринов“, 2005, 46-47; Елдъров, С. Военнополицейска служба и контраразузнаване в българската армия по време на Първата световна война. – Военноисторически сборник, 2008, № 2, 3.

82 ВИБ, III 2469. Австрийски държавен архив, отдел „Военен архив“, фонд „Главно командуване на Дейсвтуващата армия. Оперативна документация 1916 г., група „Балкани“, дело 538. Архивните материали са издирени и преведени от полковник о. з. Стилиян Нойков, л. 14-15. Оригиналният текст на немски език може да бъде намерен в Opfer, B. Im Schatten des Krieges. Besatzung oder Anschluss – Befreiung oder Unterdrückung? Eine komparative Untersuchung über die bulgarische Herrschaft in Vardar-Makedonien 1915-1918 und 1941-1944. Münster: LIT Verlag, 2005, 116.

83 ДВИА, ф. 40, оп. 2, а. е. 76, л. 21.

84 Пак там, л. 41.

85 ЦДА, ф. 1439, оп. 1, а. е. 280, л. 3.

86 ДВИА, ф. 1548, оп. 1, а. е. 6, л. 5;

87 ЦДА, ф. 1439, оп. 1, а. е. 280, л. 4.

88 ДВИА, ф. 1548, оп. 1, а. е. 6, л. 18.

89 ЦДА, ф. 1439, оп. 1, а. е. 280, л. 5.

90 Пак там, ф. 40, оп. 1, а. е. 76, л. 58.

91 ДВИА, ф. 16, оп. 3, а. е. 17, л. 212-213; Reiss, R. A. Sourdoulitza…, 9-13; Documents relatifs… Vol. 1, 96-99.

92 ДВИА, ф. 16, оп. 3, а. е. 17, л. 212-213.

93 Пешев, П. Историческите събития и живота ми от навечерието на освобождението ни до днес: с бележки за живота ми. (Чуто, видяно и преживяно). София: Печатница „Либерални клуб“, 1929, 531.

94 Протоколи на съдебните заседания на Държавния съд по углавното дело №1 от 1921 година против бившите министри от кабинета на Д-р В. Радославов през 1913 – 1918 година. София: Държавна печатница, 1921, 888.

95 Пак там, л. 195.

96 Пак там, оп. 2, а. е. 331, л. 183-184.

97 ЦДА, ф. 313К, оп. 1, а. е. 2478, л. 5.

98 Стенографски дневници, 17 ОНС, II РС, 21 З, 15/II 1916, 322.

99 Пак там, II ИС, 10 З, 21/VII 1916, 169.

100 Пак там, 13 З, 1/VIII 1916, 260-261.

101 Хаџи-Васиљевић, Ј. Бугарска зверства…, 13; Reiss, R. A. Sourdoulitza…, 15; Documents relatifs… Vol. 1, 100. Сборникът с документи, издаден от Междусъюзническата комисия, съдържа и едно свидетелство за броя на убитите, което се приписва на самия полк. Петър Калканджиев. Това са показанията на някой си Новакович, който твърди, че е присъствал като свидетел на съдебен процес в Скопие през февруари 1918 г. срещу Калканджиев, обвинен в убийство на човек на име Хаимкари. Калканджиев е бил оправдан – твърди Новакович, след като на процеса е заявил следното: „Убил съм 60 свещеника, 200 чиновника и повече от 3000 граждански лица, без да правя разлика между сърбин, евреин, циганин или турчин, защото имам пълна власт от моето правителство да убивам всички, които могат да ми бъдат посочени като вредни или злонамерени спрямо България“. Documents relatifs… Vol. 1, pp. 196-197. Тези твърдения за броя на убитите не са потвърдени от какъвто и да било български източник и трябва да се смятат за недоказани. Разполагаме обаче с един рапорт на началника на Военносъдебното отделение от 20 декември 1918 г., който хвърля известна светлина по въпроса, като интерес предизвикват поне няколко неща. Първо, Вранско наистина се намира в района на Вардарския военнополеви съд със седалище в Скопие; второ, срещу полк. Калканджиев има заведено такова дело; трето, жертвата се казва Хаим Карио, жител на гр. Лесковац, и, четвърто, полк. Калканджиев е оправдан от Вардарския военнополеви съд. Обвиненията са, че Калканджиев е заповядал се убие Хаим Карио, за да не пречи на планирана от него сделка при закупуването на коноп. Съдът оправдава Калканджиев, след като последният е успял да докаже, че „заповедта за убийството на Карио той дал, като се е ръководел от интересите на армията и държавата“. Процесът обаче не се е провел през февруари 1918 г., тъй като издадената оправдателна присъда е от 1 юли 1917 г. ЦДА, ф. 1439K, оп. 1, а. е. 289, л. 9.

102 ЦДА, ф. 1439К, оп. 1, а. е. 286, л. 1-3.

103 ЦДА, ф. 176К, оп. 3, а. е. 646, л. 80-101.

104 Rapport…, 8.

105 ЦДА, ф. 3К, оп. 18, к. 54, п. 5, л. 2.

106 Пак там, ф. 3К, оп. 18, к. 54, п. 5, л. 2.

107 Пак там, ф. 40, оп. 1, а. е. 76, л. 58.

108 ДВИА, ф. 1548, оп. 1, а е. 4, л. 4.

109 ДВИА, ф. 1548, оп. 1, а е. 6, л. 22.

110 ДВИА, ф. 40, оп. 1, а. е. 76, л. 7-8, 31-34, 36.

111 Азманов, Д. Моята епоха 1878 – 1919. София: ИМО „Св. Георги Победоносец“, 1995, 161.

112 За представяне на тези събития от юридическа гледна точка, виж Thomas D. Grant, Aggression Against Ukraine: Territory, Responsibility, and International Law (Palgrave Macmillan, 2015).

113 Както отбелязва Серхий Екелчик: „Украинските доброволци и наборници най-често говорят руски, което означава, че те се борят по-скоро за едно гражданско, отколкото за етническо разбиране на украинската идентичност“. Виж The Conflict in Ukraine: What Everybody Needs to Know (Oxford University Press, 2015), p. 18.

114 За лоялностите от времената преди конфликта виж Grigore Pop-Eleches and Graeme Robertson, „Do Crimeans Actually Want to Join Russia?,“ The Washington Post, March 6, 2014.

115 През февруари 2014 украинските власти предлагат отхвърлянето на закон, който позволява руският език да бъде обявен за регионален. Законът обаче не е отхвърлен. Почти повсеместната употреба на руски език в Донбас не е засегната нито от прокарването на закона, нито от дискусиите за отмяната му.

116 През май 2014 Украйна проведе демократични президентски избори, с което легитимира новия ред. Путин вече призна директната руска военна роля както в Крим, така и в Донбас. На пресконференцията си от 17 декември 2015 той каза: „Никога не сме казвали, че не е имало хора, изпълняващи определени задачи, включително и във военната сфера.“ Руският военен журналист Аркадий бабченко характеризира такива увъртания като „инфантилизъм, издигнат до ранга на държавна политика“.

117 Както руски, така и украински официални лица са утвърждавали, неправилно, че не притежават съответните оръжия. Три важни доклада позволяват директна реконструкция на събитията: онзи на Холаднската комисия по сигурността, издаден на 13 октомври 2015, както и разследванията на уебсайтовете Bellingcat and Correct! V. Докато в първия доклад акцентът е върху разрушаването на самолета, другите два описват движенията на руския BUK. През декември 2015 Bellingcat предостави на холандските власти списък на руските войници, за които се смята, че разполагат с личен опит, свързан с обстоятелствата около свалянето на MH17.

118 Levada Center, доклад от 27 юли, 2015.

119 На проведените през 2014 парламентарни избори в Украйна, провеждани по време на война, нито една от двете крайно десни партии не успя да достигне границата от 5 процента, необходима за участие („Десен сектор“ получи 1.8 процента, а „Свобода“ – 4,7 процента от избирателните гласове).

120 Виж Andriy Portnov, „How ‘Eastern Ukraine’ Was Lost,“ Open Democracy, January 14, 2016.

121 Виж Kieran Williams, „The Russian View(s) of the Prague Spring,“ Journal of Cold War Studies, Vol. 14, No. 2 (Spring 2012).

122 Традиционната журналистика предостави една хуманна алтернативна гледна точка срещу по-лесните тропи на пропагандата. Виж Tim Judah, In Wartime: Stories from Ukraine (London: Allen Lane, 2015).

123 И. Кант. Критика на способността за съждение, прев. Цеко Торбов. София, БАН, 1980, 80 – бел. прев.

124 Ibid., 97, 106, 116 – бел. прев.

125 Ibid., 125-150 – бел. прев.

126 Г. Зимел. Социология на общителността, прев. Т. Карамелска. – Във: Фрагментарният характер на живота. София, Критика и хуманизъм, 2014, 204-236 – бел. прев.

127 Т. Ман. Смърт във Венеция. – В: Т. Ман. Тонио Крьогер, прев. Димитър Стоевски. София, Народна култура, 1978, 220.

128 Sven Elvestad. Der Tod kehrt im Hotel ein, übers. von Julia Koppel. München, G. Müller, 1923, 53.

129 Филм на Стенли Кубрик

130 Всички изказвания от уъркшопа „Езикът на омразата: степени на толерантност“ може да прочетете в дневника на проекта на www. nepoznatiatdrug. org

131 Обличайки се по определен начин, човекът „изговаря“ себе си. Дрехите са неговото своеобразно продължение, което му позволява да проектира, да симулира, да мимикрира себе си. Чрез обличането се произвеждат повече шансове за експресия на личността, за разширяване на възможностите на човешкото тяло, за експониране на определена (индивидуалната, половата, религиозната, политическата и т. н.) идентичност и т. н. Заедно с това облеклото служи и като своеобразен код, улесняващ общуването. Но то е не само експресия и комуникация. Облеклото същевременно е част от онези инструменти, с които обществото произвежда и поддържа различни социални класификации и стратификации (мъже – жени; млади – стари; свещенослужители и миряни; властващи и подчинени, военни и цивилни, стражи и затворници, и т. н.). В качеството си на продължение на тялото, като негова своеобразна културна протеза, облеклото е сред езиците, даващи възможност на човека да се самоизговаря, а на обществото – да се самоподрежда, ползвайки езика на дрехите.

132 Френският историк Франсоа Артог (Артог 2007) си служи с много примери от разллични области на живота, за да покаже разпадането на стария ред на времето, при който са господствали миналото или бъдещето. Революционните утопии търпят масов крах през втората половина на ХХП век и по този начин обезсмислят илюзиите за бъдещето. Светът добива характера на консумативно общество, чийто водещ белег е бързият оборот, ускореното излизане от употреба, „търсенето на все по-бързи облаги“. Периодично светът потъва в тежки икономически кризи и масова безработица, създавайки по този начин „хора без бъдеще“, без упование в бъдещето. Същевременно ежедневието на милиарди хора се оказва окупирано от внушенията на масмедиите, които „компресират времето“, хипертрофирайки настоящето за сметка на миналото. Съвременният човек се съпротивлява на остаряването си, т. е. иска му се да превърне младостта си в едно собствено вечно настояще.

133 Например: Zilka Spahic-Siljak, Women, Religion and Politics, Sarajevo IMIC, 2010.

134 Ronald Inglehart & Pippa Norris, Rising Tide. Gender Equality and Cultural Change around the World, Cambridge, Cambridge University Press, 2003.

135 Dale Eickelman & James Piscatori, Muslim Politics, Princeton, NJ, Princeton University Press, 1996, 80.

136 Miriam Cooke, „Deploying the Muslimwoman“, Journal of Feminist Studies in Religion 24, № 1, 2008, 91.

137 Вж. например: Patricia Albanese, „Nationalism, War, and Archaization of Gender Relations in the Balkans“, Violence against Women 7, № 9, 2001, 999-1023; Lene Hansen, „Gender, Nation, Rape: Bosnia and the Construction of Security“, International Feminist Journal of Politics 3, № 1, 2001, 55-75; Vesna Nikolic-Ristanovic, „Living Without Democracy and Peace: Violence Against Women in the Former Yugoslavia“, Violence Against Women 5, № 1, 1999, 63-80; Todd Salzman, „Rape Camps as a Means of Ethnic Cleansing: Religious, Cultural, and Ethical Responses to Rape Victims in the Former Yugoslavia“, Human Rights Quarterly 20, № 2, 1998, 348-78; Martina Vandenberg, „Peacekeeping, Alphabet Soup, and Violence against Women in the Balkans“, в: Gender, Conflict, and Peacekeeping, Dyan Mazurana, Angela Raven-Roberts & Jane Parpart (съст.), Boulder, CO: Rowman and Littlefield, 2005, 150-67; Dubravka Zarkov, The Body of War. Media, Ethnicity and Gender in the Break-up of Yugoslavia, Durham, Duke University Press, 2007.

138 Tone Bringa, Being Muslim the Bosnian Way: Identity and Community in a Central Bosnian Village, Princeton, NJ, Princeton University Press, 1995; Cornelija Sorabji, „Muslim Identity and Islamic Faith in Socialist Sarajevo“, PhD Thesis, Cambridge University, 1989; Cornelija Sorabji, „Mixed Motives: Islam, Nationalism and Mevluds in an Unstable Yugoslavia“, в: Muslim Women’s Choices: Religious Belief and Social Reality, Camillia Fawsi El-Sohl & Judy Mabro (съст.), Oxford, Berg, 1994; Kristen Ghodsee, Muslim Lives in Eastern Europe: Gender, Ethnicity, and the Transformation of Islam in Postsocialist Bulgaria, Princeton, NJ, Princeton University Press, 2009.

139 Nira Yuval-Davis, Gender and Nation, London, Sage, 1997, 1.

140 Така описват мюсюлманките в малцинствените мюсюлмански общества в: Journal of Muslim Minority Affairs, достъпно на: www. tandf. co. uk/joumals/titles/13602004. asp.

141 Това е наблюдение на Кристен Годси от нейното етнографско изследване на помаците в България, което тя сподели в лична кореспонденция от 18 февруари 2012 г. Моята работа на терен показва, че подобна е нагласата на жените от различни мюсюлмански общности в региона.

142 Шариатските съдилища в България не са официално закрити, както това става в Турция през 1924 г., в Албания през 1928 г. и Югославия през 1946 г. Техните функции обаче постепенно се свиват. През 1938 г. шариатските съдилища са лишени от правото да разглеждат дела за наследство, а през 1945 г., с въвеждането на новия Граждански процесуален кодекс, гражданските съдилища официално започват да отговарят за делата за брак и развод на всички граждани. Така наречените мюсюлмански духовни съдилища, представени само от един съдия (който е обикновено районният мюфтия), продължават да съществуват, въпреки че техните функции са сведени до минимум и са окончателно прекратени от началото на 70-те години нататък. По време на комунизма мюсюлманите сключват религиозни бракове неофициално, като в повечето случаи не се издава свидетелство. Според мюфтиите, които интервюирах, ислямски бракове са сключвани основно в селата, след като двойките са сключили граждански брак. Понастоящем имамите могат да издават свидетелства на сключилите ислямски брак, но държавата признава само браковете, регистрирани от длъжностно лице по гражданското състояние. Ислямските закони за брак, развод и наследство биват следвани неофициално и в ограничена степен, а духовният съд към Главното мюфтийство се занимава главно с нарушения, извършени от имамите.

143 Относно ситуацията в Босна вж.: Cornelia Sorabji, „Islamic Revival and Marriage in Bosnia“, Journal Institute of Muslim Minority Affairs 9, № 2, 1988.

144 Според Татяна Кметова, изпълнителен директор на Центъра за изследвания и политики на жените, през 70-те години на XX в. България е на първо място в света по процент на работещи жени, като жените са представени в почти всички области. Цит. по: Dan Bilefsky, „A Tough Patron and an Old Ideology Give Women a Lift in Bulgarian Politics“, New York Times, February 21, 2010, достъпно на: http://query. nytimes. com/gst/fullpage. html? res=9C06EE D81638F932A15751C0A9669D8B63&pagewanted=2 (страницата е посетена на 10 септември 2011 г.).

145 Gregory Massell, The Surrogate Proletariat: Moslem Women and Revolutionary Strategies in Soviet Central Asia, 1919-29, Princeton, NJ, Princeton University Press, 1974, цит. по: Mary Neuburger, The Orient Within: Muslim Minorities and the Negotiation of Nationhood in Modern Bulgaria, Ithaca, Cornell University Press, 2004, 56.

146 Neuburger, The Orient Within, 126. За политиките на Българската комунистическа партия, целящи еманципиране на жените мюсюлманки чрез премахване на забрадката, вж.; ibid., 126-40.

147 По наблюдението на Вердери, „социалистическият патернализъм конструира „нацията“ на базата на едно имплицитно разбиране за обществото като семейство, оглавявано от „мъдрата“ Партия, която с патерналистичен размах взема всички решения за разпределение на ролите и ресурсите в семейството“. Вж.: Katherine Verdery, „From Parent State to Family Patriarchs: Gender and Nation in Contemporary Eastern Europe“, East European Politics & Societies 8, № 2, 1994, 229.

148 Въпреки че съм съгласна с критиките към теорията за патриархата, представяща едностранчиво всички жени като жертви на властта и потисничеството на мъжете, смятам, че с известни уточнения понятието за патриархата продължава да предлага валидни описания в определени контексти. Аз го използвам тук за обозначаване на общия модел на доминиращата роля в семейството и общността на по-възрастните членове на рода, особено в селата, независимо за коя религиозна традиция става въпрос.

149 Например в началото на 90-те години на XX в. Сърбия има най-ниския процент в Европа на жени членове на парламента, 1.6 %. Вж.: Lepa Mladjenovic & Vera Litricin, „Belgrade Feminists 1992: Separation, Guilt and Identity Crisis“, Feminist Review, № 45, 1993, 113-19.

150 Swanee Hunt, „Muslim Women in the Bosnian Crucible“, Sex Roles 51, № 5/6, 2004, 301-17.

151 Хоксуорт посочва, че демокрацията най-често е интерпретирана „като евро-американски модел на доминиран от мъже демократически елитизъм“. Съответно демократизационните процеси имат различни последици за мъжете и за жените, утвърждавайки доминирани от мъжете отношения между двата пола както в семейството, така и в публичната и политическата сфера. Вж.: Mary E. Hawkeswarth, „Democratization: Reflections on Gendered Dislocations in the Public Sphere“, в: Gender, Globalization, and Democratization, Rita Mae Kelly, Jane H. Bayes, Mary E. Hawkesworth & Brigitte Yung (съст.), Lanham, MD, Rowman and Littlefield, 2001, 223-36.

152 Аз използвам термина „було“ в най-широкото му значение и на покривало на лицето, и на покривало на главата. Когато става дума конкретно за покривало на главата, използвам термините „забрадка“ или „хиджаб“.

153 Salvatore, „Making Public Space: Opportunities and Limits of Collective Action among Muslims in Europe“, Journal of Ethnic and Migration Studies 30, № 5, 2004, 1017. Салваторе говори за преобръщане на парадигмата на „невидимата религия“, описана от Лукман, като резултат от видимостта на исляма, особено чрез забулените жени (с. 1018). Вж. също: Tomas Luckmann, The Invisible Religion: The Problem of Religion in Modern Society, New York, Macmillan, 1967.

154 За анализ на дебатите за булото (за покривалото на лицето, а не за забрадката) в Албания между двете световни войни вж.: Nathalie Clayer, „Behind the Veil. The Reform of Islam in Interwar Albania or the Search for a ‘Modern’ and ‘European’ Islam,“ в: Islam in Interwar Europe, 128-55.

155 Ibid., 132-34.

156 Вж.: Muhammed Arufi, „The Muslim Minority in Macedonia and Its Educational Institutions during Interwar Period“, в: Islam in Interwar Europe, 360.

157 Вж.: Xavier Bougarel, „Farewell to the Ottoman Legacy? Islamic Reformism and Revivalism in Interwar Bosnia-Herzegovina“, в: Islam in Interwar Europe, 322-23.

158 Vesna Peric Zimonjic, „Balkans: The Veil Comes Down, Again“, Inter Press Service, November 21, 2006, достъпно на: http://ipsnews. net/ news. asp? idnews=35561 (страницата е посетена на 16 август 2011).

159 За кампаниите срещу булото в България вж.: Neuburger, The Orient Within, 126-40.

160 Jérôme Bellion-Jourdan, „The Balkan Case: Transnational Islamic Networks in Bosnia-Herzegovina“, в: The Charitable Crescent: Politics of Aid in the Muslim World, Jonathan Benthall & Jérôme Bellion-Jourdan (съст.), London, I. B. Tauris, 2003, 143. Вж. също анализа на Хелмс, базиран на работата ѝ в лагер за бежанци бошняци по време на войната, в: Helms, „East and West Kiss“, 106.

161 Цит. по: Zimonjic, „Balkans: The Veil Comes Down“.

162 Годси също говори за подобни непотвърдени разкази, които често могат да бъдат чути сред помаците в България. Вж.: Ghodsee, Muslim Lives in Eastern Europe.

163 Helms, „East and West Kiss“, 105-6.

164 Vjollca Krasniqi, „Imagery, Gender and Power: The Politics of Representations in Post-War Kosova“, Feminist Review, № 86, 2007, 1-23.

165 За подробно описание на скандала със забрадката и последвалите го дебати вж.: Krasniqi, „Imagery, Gender and Power“, 17-18.

166 Helms, „East and West Kiss“, 107.

167 Krasniqi, „Imagery, Gender and Power“.

168 Изказване на Али Хайредин на семинар, организиран от автора в София, на 2-6 март 2007 г.

169 Този раздел се базира на: Sorabji, „Mixed Motives“, 113-14.

170 Колективно интервю на автора и на Патрис Бродьор с Африм Таири на 7 юни 2007 г. в Скопие. Срв.: Ina Merdjanova & Patrice Brodeur, Religion as a Conversation Starter: Interreligious Dialogue for Peacebuilding in the Balkans, London, Continuum, 2009, 101 (бълг. превод: Мерджанова, И., Бродьор, П., Междурелигиозният диалог за изграждане на мир на Балканите, 2010).

171 Zilka Spahic-Siljak, „Analysis of the Image of Woman in the School: Religious Textbooks in Bosnia and Herzegovina“, b: Zeny a Nabozenstva [^eHMTe m penumuTe], Vol. 2, Michaela Moravcikova & Lucia Grskova (ct>ct.), Bratislava, Üstav pre vzt’ahy statu a cirkvi, 2008.

172 За промяната в семейните роли на жената и мъжа относно ислямското възпитание на децата вж.: Jeanette Jouili & Shirin AmirMoazami, „Knowledge, Empowerment and Religious Authority among Pious Muslim Women in France and Germany“, Muslim World 96, № 4, 2006, 617-42. Жюйи и Амир-Моазами предлагат интересен анализ на това как някои жени мюсюлманки във Франция и в Германия съчетават своята религиозност и познания за исляма с публичен активизъм, използвайки доброто си познаване на исляма, за да поставят под въпрос женомразките интерпретации на някои от мъжете в тази религия. Все пак тези стратегии са по-скоро предоговаряне, отколкото трансформиране на властта, което се „вписва в реформистката логика на преосмислянето на исляма в съответствие с контекста на техните жизнени ситуации, вместо постепенното разграждане на богословския и концептуален апарат на мюсюлманските традиции“ (630).

173 Alija Izetbegovic, „Islamic Declaration“, South Slav Journal 6, № 1, 1983, 56-89.

174 Eric Shanes, The Life and Masterworks of J. M. W. Turner, New York: Parkstone Press International, 2008.

175 Andrew Wilton, Turner in his time, London: Thames and Hudson, 2006.

176 Пиер Рув, Търнър: Структурен разрез, прев. М. Георгиева, София: К&М Издателска компания, 2006.

177 Пиер Рув, Търнър: Структурен разрез, 86.

178 Пак там, ٨٦. (Ibid., ٨٦.)

179 Пак там, ٨٦. (Ibid., ٨٦.)

180 Пак там, ٨٧. (Ibid., ٨٧.)

181 Пак там, ١٦٣. (Ibid., ١٦٣.)

182 Пак там, ١٧٤. (Ibid., ١٧٤.)

183 Пак там, ١٩٠. (Ibid., ١٩٠.)

184 Пак там, ٢٠٤. (Ibid., ٢٠٤.)

185 S. Freud, Leonardo da Vinci and a memory of his childhood, Standard Edition 11, London, 1910,. 59-137.

186 М. Klein, Infantile anxiety-situations reflected in art and in creative impulse, Int. J. Psychoanal., 10:436-443.

187 A. Stokes, The Invitation in Art. London: Tavistock, 1965.

188 H. Segal, Dream, Phantasy and Art, London: Routledge, 1991.

189 D. Meltzer, The Apprehension of Beauty, London: The Clunie Press, 1988.

190 Два града, намиращи се в Африка (Мароко), принадлежат официално към Испания. Днес те са разделени от заобикалящите ги територии чрез гигантски огради. Бел. пр.

191 Специален вид договори, в които нито работодателят, нито наеманият работник се обвързват с обещания за осигурено минимално работно време. Считат се за силно спорни, поради ниското заплащане, до което водят. Бел. пр.

192 Млади хора, които не са в образованието, не са заети и не се обучават.

От английското: (Young People) Not in Education, Employment, nor Training)

193 Young Men’s Christian Association, основана през 1844 г. във Великобритания младежка организация, съществуваща и до днес с повече от 50 млн. членове по цял свят. Организацията става особенопопулярна с дейностите си за подкрепа на младите хора в контекста на Индустриална революция – да ги възпитава в християнски ценности, осигурявайки им условия за по-добра работа, жилища и образование в духа на протестантската етика.

194 вж. Völkisch movement

195 вж. Hall, G. Stanley (1906), Youth: Its Education, Regimen, and Hygiene

196 вж. Arnette, J. J., (2013), Adolescence and Emerging Childhood: A Cultural Approach, 5th ed., Pearson, p. 6-8

197 Някои примери – вж. Стачката в Патерсън, London matchgirls’ strike, Newsboys’ strike

198 Интересен е и поздравителният адрес от февруари 1940 г. на Франклин Рузвелт към Американския младежки конгрес (АМК). Рузвелт отхвърля аргументите на младежкия конгрес, че даването на средства за възстановяване на Финландия след войната със СССР би въвлякло САЩ в империалистическа война. Целият текст звучи така, сякаш цели да дисциплинира АМК в „правилните“ (да се чете, „либерални“) политически порядки. Между другото, същата година АМК се разпуска.

199 вж. Revolutinary youth held first protest of Vietnam War

200 Кенистън е бил и сред авторите на журнала „The Radical Therapist“. Доста любопитно издание, определяно като един от носителите на „анти-психиатричното“ движение през ’60-те и ’70-те.

201 Keniston, K. (1971). Youth and dissent: The rise of a new opposition. New York: Harcourt Brace Jovanovich, p. 6

202 Ibid, p. 7

203 Arnett, J. „Adolescence and Emerging Adulthood: A Cultural Approach“, 5th ed, Pearson, p. 99-100

204 Why I Still Believe in the Youth Congress, Eleanor Roosevelt, first published by Liberty University, 1940, para. 6.

205 UNESCO Institute for Statistics, извлечено на 25 юли 2015 г. в 21:42 UTC (GMT)

206 вж. Националната стратегия за учене през целия живот

207 вж. теорията за рефлексивната модерност на Гиденс, А., Бек, У., и Лаш, С.

208 вж. по-горе цитираните статии от медиите. Иначе, освен Хезиод, дори Сократ, Платон и Аристотел имат интересни коментари в тази посока.

209 Низбет, Р., Социална промяна и история, Критика и хуманизъм, 2000, 174-204

210 вж. Illich, I., Deschooling Society, „Rebirth of Epimethean Man“

211 Антипедагогиката може да предостави някои идеи.

212 По липса на подходяща дума в българския език, английското Conspiracists [привърженици на конспиративни теории] е преведено тук като „конспиратисти“. (Бел. пр.)

213 За професионални историци с интерес към темата и добри познания по немски език може да се окаже полезна следната обширна сбирка от всевъзможни документи и материали:

Archiv des Reichstagsbrandforums 1995 – 2008 (Бел. пр.)

214 Виж Hans Mommsen: Der Reichstagsbrand und seine politischen Folgen, in: Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, Heft 12 (1964), S. 351–413 (Online; PDF; 6,9 MB)

215 Специален вид договори, в които нито работодателят, нито наеманият работник се обвързват с обещания за осигурено минимално работно време. Считат се за силно спорни, поради ниското заплащане, до което водят. Бел. пр

216 Общоприето название на географския пояс, който обхваща някогашните центрове на американската тежка индустрия (започвайки на изток от Ню Йорк, през Пенсилвания, Западна Вирджиния, Охайо, Индиана, до северния Илинойс и Уисконсин), които днес са само сенки на някогашната си слава – сравнително изостанали, с тежки икономически и социални проблеми, части от Съединените щати. (Бел. пр.)

217 Geertz, С. The Interpretation of Cultures; selected essays. New York: Basic Books,1973, 34–35.

218 Цит съч., 34—35.

219 Цит. съч., ٣٤–٣٥.

220 Тодоров, Цв. На предела (пр. от френски Виктория Кьосовска, Мария Георгиева, с предг. от Стоян Атанасов). София: Народна култура, 1994, с. 11.

221 Само един пример: въпросната „емигрантска“ модалност на родното е аналитично и изповедно описана от Юлия Кръстева в нейната скандална статия „България, страдание мое“. Там „българското“ присъства за емигранта като име на майцеубийството – в смисъла на съзнателно, волево и болезнено откъсване от точката, където език, телесна топлина и ласка, култура и биология все още не са се обособили; емигрантът се себе–изкоренява, той скъсва телесните си връзки с езика и погребва–на– пуска този труп, който обаче по–късно ще се окаже част от собственото му биологическо и символическо тяло (затова той завинаги ще остане топъл и ще му праща своите сладостно–мъчителни кошмари). От тази гледна точка „българското“ за емигранта, конструирано от Кръстева, не е опит, а прото–опит: то е пред–култура, предсловесна, почти утробна свързаност и за нея то закономерно никога не може да се издигне до инстанциите на Свръхаза – авторитет, вкус, общност, стил, висока култура, традиция (при нея, твърди самата Кръстева, те са отчетливо френски). Бихме могли да добавим още свръхазови неща към нейния списък, в които от тази гледна точка „българското“ също не би могло да участва – морал, политически ангажимент, отговорност на интелектуалеца. Симптоматично е, че в „българско“ на Цв. Тодоров, също както и при Кръстева, не присъстват примери от българската „висока култура“. Тодоров няма спомен, не е „белязан“ от българската литература, музика, изобразително изкуство – ако приемем, че съществуват такива, забележими или „запаметими“ от европейска перспектива. В това отношение той е по–краен от Кръстева, чиято цитирана по–горе статия, въпреки собствените й твърдения, е пълна – съзнателно или не – със скрити цитати, реторически фигури, тропи и синтактични конструкции, чийто произход е български, литературновъзрожденски. Това радикално отсъствие става още по–симптоматично, ако си припомним, че Тодоров е син на Тодор Боров, един от най–значимите български библиографи, значителен литератор и литературен историк, приятел на Елин Пелин, човек безкрайно тясно обвързан с българската култура (за библиотеката на Тодор Боров, сред която е отрасъл Цветан Тодоров, все още се носят легенди).

222 За това наблюдение съм задължен на Ивайло Дичев.

223 Winter Is Coming: Why Vladimir Putin and the Enemies of the Free World Must Be Stopped, PublicAffairs, 2015 [Идва зима: защо Владимир Путин и враговете на свободния свят трябва да бъдат спрени. Изд. PublicAffairs, 2015]

224 Идеята за собствената жертвеност, Бел. пр.

225 В последните няколко месеца Русия отново възстанови (до голяма степен) добрите отношения с Турция, игнорирането на което говори за известна пристрастност в оценките на Каспаров. Бел. пр.

226 Вж. „Литературен вестник“ бр. ٢٦/٢٠٠٢.

227 Юдейският закон и правораздаване, базиращи се на Талмуда.

228 Умма, религиозната общност на исляма.

229 Термин на Я. А., с който се маркират разностранните разграничения, настъпили с въвеждането на монотеизма от Мойсей.

230 Настоящата есеистична интерпретация на бригадите се основава на споделени във виртуалното пространство лични коментари и материали от бригадири в интернет форуми, страници и групи във Facebook за живота и работата в селскостопанските бригади във Великобритания. Основният източник е най-големият интернет форум за бригади http://brigadiri. com/forum/, където са проследени теми и коментари от 2008 г. досега, обсъждащи най-вече условията на труд и живот, напътствия за заминаване, заплащане и права. Преди година в проучване неправителствената организация „Кампания ٢١“ обяви, че ٩١٪ от заминаващите на бригада българи са в риск от трудова експлоатация.

231 „Да мислим без периоди“, доклад, четен на конференцията на Департамента по Нова българистика, НБУ, „Да мислим периода“, проведена на 27-28 май 2002 г.

232 Балан, А. Т. Българска литература. Пловдив, ١٨٩٦, с. ٧٦.

233 Вж. Кьосев, А. Списъци на отсъстващото. – В: Българският канон? Кризата на литературното наследство“ (ред. Бойко Пенчев и Александър Кьосев). София: Александър Панов, ١٩٩٨.

234 Употребявам чуждицата „континуалност“, защото не мога да я заменя с подходяща българска дума – тя изразява едновременно траене, продължителност, непрекъснатост и приемственост. Не ми е известна съответстваща дума на български, обединяваща тези значения.

Table of Contents

Май 2016

Сливането на цивилизациите Автор(и): Кишор Махбубани и Лорънс Самърс

В пасажите на историята Автор(и): Марк Лила

Мултикултурализмът в Канада – модел за Германия? Автор(и): Райнер Гайслер

Да бягаш Автор(и): Боряна Телбис, Фелия Барух

Популисткото изкушение Автор(и): Ан Епълбаум, Лукаш Павловски

„Столипиново“. Проблем. Решение Автор(и): Иван Бедров

Черешово време Автор(и): Силвия Чолева

Черна следа Автор(и): Палми Ранчев

Мечтата на тялото:,, Чевенгур“ на Андрей Платонов Автор(и): Александър Кьосев

Случаят Еренбург Автор(и): Тони Николов

Шарадата с референдумите Автор(и): Иън Бурума

За Македония с нарастваща тревога Автор(и): Аспарух Панов

Сблъсък на солидарности Автор(и): Иван Кръстев

Зад новата германска десница Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Портокалите се ядат с корите Автор(и): Стоян Гяуров

Последният войнишки император Автор(и): Костадин Костадинов

Игра на кльонове Автор(и): Мария Спирова

Да те виждат в „циганска“ роля Автор(и): Татяна Ваксберг

Реалните „ние“ срещу виртуалните „те“ Автор(и): Петя Кабакчиева

Юни 2016

„Заповед за уничтожението на известни категорииинтелигентни лица“ от 1915 г. Автор(и): Мартин Вълков

От единия процент, при единия процент, за единия процент Автор(и): Джоузеф Стиглиц

Войните на Владимир Путин Автор(и): Тимъти Снайдър

Имитационна демокрация Автор(и): Пери Андерсън

Наречи детето зебра Автор(и): Даниел Смит

Ляво, дясно: как да се ориентираме? Автор(и): Антоний Тодорoв

Детективският роман Автор(и): Зигфрид Кракауер

Толкова обичаме Берба Автор(и): Вергил Немчев

Езикът на омразата: степени на толерантност Автор(и): Участници в уъркшопа „Езикът на омразата“

Бурката: западният поглед Автор(и): Лазар Копринаров

Да се страхуваш Автор(и): Боряна Телбис

Ислямът и жените на Балканите Автор(и): Ина Мерджанова

Смътният:,, Непосилната лекота на битието“ на Милан Кундера Автор(и): Александър Кьосев

Преди Брекзит, встрани от хористите Автор(и): Петър Чолаков

Три скорости на пробягващите образи Автор(и): Жана Попова

Нанкин – стар и нов Китай Автор(и): Аврам Агов

Търнър в очите на Увалиев Автор(и): Светлозар Василев

Юли 2016

Отвъд дебата около Брекзита Автор(и): Кенан Малик

Новата „критическа“ възраст Автор(и): Станислав Додов

За Левски, историята, „освобождаването“, „заробването“и „опраскването“ на президентите Автор(и): Стефан Дечев

Кризата на неолиберализма в Европа Автор(и): Майкъл Ръстин

Конспиратистите Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Другата емигрантска криза на Европа Автор(и): Джон Конъли

Майната им на Шулц, Юнкер и еврорегулациитеза кривите краставици! Автор(и): Димитър Илиев

Езикът на медиите: еманципацията възможна? Автор(и): Снежана Попова

За Митко Гочев Автор(и): Ицко Финци

Уинстън Чърчил, един от най-малко очакванитепротивници на Брекзита… Автор(и): Хуго Портиш, Уинстън Чърчил

„Както ви харесва“ Автор(и): Ицко Финци

Сулцано Автор(и): Бисера Виденова

Предпоследната лента на Крап Автор(и): Александър Кьосев

От Брекзит към Тръмп? Автор(и): Джонатан Фрийдланд

Да се изучава цялата технология на българския Холокост,изселванията, стигмата, лагерите Автор(и): Юлиана Методиева, Соломон Бали,Рафаел Чичек

За сметка на децата ни Автор(и): Навид Кермани

Николай Хаджигенов: Законопроектът за борба с тероризмаиска да контролира хората Автор(и): Юлиана Методиева, Николай Хаджигенов

Чакане и надежда Автор(и): Александър Кьосев

Сънища Автор(и): Силвия Чолева

Автобиография, антропология, меланхолия Автор(и): Александър Кьосев

Август 2016

Австрия – уроците на крайната десница Автор(и): Ян Вернер Мюлер

В подготовка за промени Автор(и): Гари Каспаров, Лука Лисяк Габриелчич

Турция избира Ердоган Автор(и): Кристофър де Белаг

Краят на нациите: възможна ли е алтернативана националните държави? Автор(и): Дебора Макензи

Фанатик ли е новият човек? Автор(и): Ян Асман

Вой Автор(и): Палми Ранчев

Наръчник на бригадира Автор(и): Ивайло Динев

Соц носталгията – последният писък в маркетинга Автор(и): Делиян Маринов

Безлунния Автор(и): Асен Валентинов

„Литературен вестник“ и моралът в литературата Автор(и): Владимир Левчев

Голямата кражба Автор(и): Дубравка Угрешич

Науката и българските й критерии Автор(и): Георги Карев

Период и екология Автор(и): Александър Кьосев

Какво Америка може да научи от Дания Автор(и): Асошиейтед прес

Отвъд хоризонта Автор(и): Станка Николова

Цената на монотеизма Автор(и): Стоян Гяуров

Терористите Автор(и): Палми Ранчев

Table of Contents

Май 2016

Сливането на цивилизациите Автор(и): Кишор Махбубани и Лорънс Самърс

В пасажите на историята Автор(и): Марк Лила

Мултикултурализмът в Канада – модел за Германия? Автор(и): Райнер Гайслер

Да бягаш Автор(и): Боряна Телбис, Фелия Барух

Популисткото изкушение Автор(и): Ан Епълбаум, Лукаш Павловски

„Столипиново“. Проблем. Решение Автор(и): Иван Бедров

Черешово време Автор(и): Силвия Чолева

Черна следа Автор(и): Палми Ранчев

Мечтата на тялото:,, Чевенгур“ на Андрей Платонов Автор(и): Александър Кьосев

Случаят Еренбург Автор(и): Тони Николов

Шарадата с референдумите Автор(и): Иън Бурума

За Македония с нарастваща тревога Автор(и): Аспарух Панов

Сблъсък на солидарности Автор(и): Иван Кръстев

Зад новата германска десница Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Портокалите се ядат с корите Автор(и): Стоян Гяуров

Последният войнишки император Автор(и): Костадин Костадинов

Игра на кльонове Автор(и): Мария Спирова

Да те виждат в „циганска“ роля Автор(и): Татяна Ваксберг

Реалните „ние“ срещу виртуалните „те“ Автор(и): Петя Кабакчиева

Юни 2016

„Заповед за уничтожението на известни категорииинтелигентни лица“ от 1915 г. Автор(и): Мартин Вълков

От единия процент, при единия процент, за единия процент Автор(и): Джоузеф Стиглиц

Войните на Владимир Путин Автор(и): Тимъти Снайдър

Имитационна демокрация Автор(и): Пери Андерсън

Наречи детето зебра Автор(и): Даниел Смит

Ляво, дясно: как да се ориентираме? Автор(и): Антоний Тодорoв

Детективският роман Автор(и): Зигфрид Кракауер

Толкова обичаме Берба Автор(и): Вергил Немчев

Езикът на омразата: степени на толерантност Автор(и): Участници в уъркшопа „Езикът на омразата“

Бурката: западният поглед Автор(и): Лазар Копринаров

Да се страхуваш Автор(и): Боряна Телбис

Ислямът и жените на Балканите Автор(и): Ина Мерджанова

Смътният:,, Непосилната лекота на битието“ на Милан Кундера Автор(и): Александър Кьосев

Преди Брекзит, встрани от хористите Автор(и): Петър Чолаков

Три скорости на пробягващите образи Автор(и): Жана Попова

Нанкин – стар и нов Китай Автор(и): Аврам Агов

Търнър в очите на Увалиев Автор(и): Светлозар Василев

Юли 2016

Отвъд дебата около Брекзита Автор(и): Кенан Малик

Новата „критическа“ възраст Автор(и): Станислав Додов

За Левски, историята, „освобождаването“, „заробването“и „опраскването“ на президентите Автор(и): Стефан Дечев

Кризата на неолиберализма в Европа Автор(и): Майкъл Ръстин

Конспиратистите Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Другата емигрантска криза на Европа Автор(и): Джон Конъли

Майната им на Шулц, Юнкер и еврорегулациитеза кривите краставици! Автор(и): Димитър Илиев

Езикът на медиите: еманципацията възможна? Автор(и): Снежана Попова

За Митко Гочев Автор(и): Ицко Финци

Уинстън Чърчил, един от най-малко очакванитепротивници на Брекзита… Автор(и): Хуго Портиш, Уинстън Чърчил

„Както ви харесва“ Автор(и): Ицко Финци

Сулцано Автор(и): Бисера Виденова

Предпоследната лента на Крап Автор(и): Александър Кьосев

От Брекзит към Тръмп? Автор(и): Джонатан Фрийдланд

Да се изучава цялата технология на българския Холокост,изселванията, стигмата, лагерите Автор(и): Юлиана Методиева, Соломон Бали,Рафаел Чичек

За сметка на децата ни Автор(и): Навид Кермани

Николай Хаджигенов: Законопроектът за борба с тероризмаиска да контролира хората Автор(и): Юлиана Методиева, Николай Хаджигенов

Чакане и надежда Автор(и): Александър Кьосев

Сънища Автор(и): Силвия Чолева

Автобиография, антропология, меланхолия Автор(и): Александър Кьосев

Август 2016

Австрия – уроците на крайната десница Автор(и): Ян Вернер Мюлер

В подготовка за промени Автор(и): Гари Каспаров, Лука Лисяк Габриелчич

Турция избира Ердоган Автор(и): Кристофър де Белаг

Краят на нациите: възможна ли е алтернативана националните държави? Автор(и): Дебора Макензи

Фанатик ли е новият човек? Автор(и): Ян Асман

Вой Автор(и): Палми Ранчев

Наръчник на бригадира Автор(и): Ивайло Динев

Соц носталгията – последният писък в маркетинга Автор(и): Делиян Маринов

Безлунния Автор(и): Асен Валентинов

„Литературен вестник“ и моралът в литературата Автор(и): Владимир Левчев

Голямата кражба Автор(и): Дубравка Угрешич

Науката и българските й критерии Автор(и): Георги Карев

Период и екология Автор(и): Александър Кьосев

Какво Америка може да научи от Дания Автор(и): Асошиейтед прес

Отвъд хоризонта Автор(и): Станка Николова

Цената на монотеизма Автор(и): Стоян Гяуров

Терористите Автор(и): Палми Ранчев