Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2012

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2012

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Септември 2012

Отвъд „Матрицата“

Автор: Александър Хемон

Общи герои, отделни претенции: ВМРО между Македония и България

Автор: Джеймс Фрусета

Убийството на Лев Толстой: едно съдебно-медицинско разследване

Автор: Елиф Батюман

Съседи

Автор: Ян Томаш Грос

Албуми с икони или учебници?

Автори: Евгения Иванова, Мария Велковска

Холокостът и България

Автор: Любомир Марков

Краят на Тъмраш

Автор: Ангел Вълчев

Евреите в българската словесност

от началото на ХIX век до Освобождението

Автор: Олга Тодорова

Съседът между мира и войната

Автор: Румяна Конева

Смисълът на историографските митове за ислямизацията

Автор: Евгений Радушев

Кратката история на евреите в Народна Република България

Автор: Улрих Бюксеншютц

За културната криза у нас

Автор: Петър Мутафчиев

Външната политика на България (1938-1941)

Автор: Николай Генчев

Орландо

Автор: Деян Енев

Лятно кино

Автор: Таня Рупел – Тера

Заложната къща и трамвай „Задушница“

Автор: Михаел Стомин

Бежещим през годините. Родопски сладкодумци

Автор: Петко Величков (съставител)

Смърт край морето (истински истории)

Автор: Иван Бакалов

Дискретният чар на преобърнатото щастие

Автор: Златко Енев

Богомилски книги и легенди

Автор: Йордан Иванов

Салман Рушди и нормалното ежедневие

Автор: Рик Гроен

Горчиви разкази – част 1

Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Помощ, аз съм европеец

Автор: Адриан ван Дис

Румъния

Автор: Тони Джуд

За еволюцията на живота и лошия късмет на човека

Автор: Велко Милоев

Умиване лицето на Богородица

Автор: Румен Леонидов

Познатото невидимо

Автор: Красен Станчев

Конспирация за посредствени

Автор: Любослава Русева

Поп Богомил и Свети Иван Рилски

Автор: Петър Мутафчиев

Недоволство 1.0

Автор: Мария Иванчева

Храмът, който никога няма да бъде осветен

Автор: Румен Леонидов

Българска антисемитска логика в 1940 г. и 60 години по-късно

Автор: Динчо Желязков

Интелектуални шарлатани и академични ловци на вещици

Автор: Кенан Малик

Връща ли се българското „време разделно“?

Автори: Георги Папкочев, Антонина Желязкова

Политики на тоталитарната власт към ромите в България /1944-1989/

Автор: Анастасия Пашова

Калифорния – и банкрут

Автор: Майкъл Луис

Октомври 2012

Войната на немските историци

Автор: Гордън Крейг

Индиански игри

Автор: Красимир Дамянов

Израелското лоби и американската външна политика

Автор: Джон Миърсхаймър

Ти вярваш: Осем погледа върху Холкоста на Балканите

Автор: Леа Коен

Слабият пол

Автор: Сандра Цинг Ло

Две схващания за свободата

Автор: Айзая Бърлин

Спасяването на българските евреи

през Втората световна война

Автор: Христо Бояджиев

Левски, Ботев, робството и присъствието

Автор: Иво Беров

Медиите и наследството на комунизма

Автор: Юлиана Методиева

Отзвуци от конференцията „Да опознаем миналото си“

Автор: Юлиана Методиева

Някои политически аспекти на етническите отношения

в България през последните 22 години

Автор: Михаил Иванов

От реабилитация към реставрация

Автор: Любослава Русева

Държавният антисемитизъм 1940-1944 г.

Автори: Надя Данова, Румен Аврамов,

Николай Поппетров

Като на празник – Част 1

Автор: Михаил Иванов

„Людмила Живкова“ трябва да се историзира

Автор: Явор Сидеров

Еротика

Автор: Детелина Барутчиева

Кръстникът

Автор: Таня Рупел – Тера

Имената на бащите ни и ние – децата-чудо

Автор: Михаел Стомин

Що е култура?

Автор: Петър Мутафчиев

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера…

Автор: Чарлз Кайзер

Каква е ролята на малцинствата в днешна България?

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Проектът Парушев

Автор: Борислав Гърдев

Нито от изтока, нито от запада

Автор: Златко Ангелов

Не искам да чета безутешни неща!

Автор: Автори: Сибиле Левичароф,

Елизабет фон Таден

Това вечно оплакване…

Автори: Орхан Памук, Михаел Туман

Юг и щастие

Автор: Флавио Сорига

Чук-чук, кой живее в Теремок?

Автор: Михаил Шишкин

Краят на света се отлага

Автор: Румен Леонидов

Литературата и бъдещето

Автор: Щефан Поромбка

Национализмът от типа „анти“ е проклятие

Автор: Огнян Минчев

Списък на авторите

А

Аврамов, Румен 1101

Ангелов, Златко 1234

Б

Бакалов, Иван 449

Барутчиева, Детелина 1178

Батюман, Елиф 78

Беров, Иво 947

Бояджиев, Христо 929

Бърлин, Айзая 862

Бюксеншютц, Улрих 332

В

ван Дис, Адриан 529

Величков, Петко 442

Велковска, Мария 115

Вълчев, Ангел 236

Г

Генчев, Николай 384

Гроен, Рик 499

Грос, Ян Томаш 104

Гърдев, Борислав 1225

Д

Дамянов, Красимир 739

Данова, Надя 1101

Джуд, Тони 545

Е

Енев, Деян 418

Енев, Златко 458

Ж

Желязкова, Антонина 662

Желязков, Динчо 639

И

Иванова, Евгения 115

Иванов, Йордан 466

Иванов, Михаил 1071, 1117

Иванчева, Мария 625

К

Кайзер, Чарлз 1210

Карахасан-Чънар, Ибрахим 1218

Коен, Леа 799

Конева, Румяна 279

Конедарева, Сенем 508

Крейг, Гордън 714

Л

Левичароф, Сибиле 1251

Леонидов, Румен 572, 632, 1276

Луис, Майкъл 699

М

Малик, Кенан 654

Марков, Любомир 126

Методиева, Юлиана 1005, 1014

Милоев, Велко 558

Минчев, Огнян 1298

Миърсхаймър, Джон 760

Мутафчиев, Петър 368, 602, 1200

П

Памук, Орхан 1260

Папкочев, Георги 662

Пашова, Анастасия 675

Поппетров, Николай 1101

Поромбка, Щефан 1283

Р

Радушев, Евгений 308

Русева, Любослава 590, 1090

С

Сидеров, Явор 1135

Сорига, Флавио 1264

Станчев, Красен 577

Стомин, Михаел 426, 1188

Т

Тера, Таня Рупел – 421, 1182

Тодорова, Олга 256

Туман, Михаел 1260

Ф

фон Таден, Елизабет 1251

Фрусета, Джеймс 29

Х

Хемон, Александър 12

Ц

Цинг Ло, Сандра 844

Ш

Шишкин, Михаил 1271

Септември 2012

Отвъд „Матрицата“

Автор: Александър Хемон

На екрана на монитора, очите на Том Хенкс, в огромен близък кадър, просветват през сложна поредица от емоции: омраза, страх, гняв, съмнение. „Стоп!“, провиква се Лана Уашовски. Екипът на сцена 9 в студио Бабелсберг, близо до Берлин, изригва в трясъци на професионална ефикасност, подготвяйки следващия кадър, докато Хенкс се връща на стола си, за да пийне глътка кафе от чаша с реклама на Националното публично радио. Лана и брат ѝ, Анди, които са най-известни с това, че са написали и режисирали трилогията „Матрицата“, заснемат „Облачен атлас“, адаптация на едноименния роман на Дейвид Мичел от 2004 г.

Романът има шест сюжетни линии, и Уашовски, плюс близкият им приятел Том Тюквер, заедно с когото са написали сценария, са ги разделили на отделни парчета. Сега снимаха в Бабелсберг, с едни и същи актьори, които обикалят между различните сцени, но Тюквер имаше непредвиден почивен ден. Хали Бери си счупила малки кости на крака докато снимала в Майорка, и той трябваше да изчака пълното ѝ възстановяване, за да може да заснеме една сцена с преследване. А освен това имаше и друг проблем: актьорът Ралф Райъч, който играе малка, но съществена роля в една от сюжетните линии, над които работи Тюквер, беше се разболял и откаран в болница, където състоянието му продължаваше да се влошава. Тюквер беше разговарял по телефона с Райъч и прогнозата, в най-добрия случай, си оставаше неясна. Самият Тюквер, който имаше тежка простуда и носеше около врата си голям шал, напомнящ ренесансова дантелена яка, беше се отбил при двамата Уашовски, за да обсъдят ситуацията.

Тримата се бяха привели над монитора и с понижени, загрижени гласове, дискутираха дали да изчакат подобрението на Райъч или набързо да търсят някой да го замени и да заснемат отново сцените, в които той вече е участвал. Решението: ще изчакат, дори и ако това означава да се удължи времето за снимките. „Ракетата се разпада“, каза Лана по-късно, поклащайки глава. „Ние седим в тази кабина, не можем да излезем, само един от моторите функционира – и все пак трябва да стигнем до края“.

В творчеството на Уашовски силите на злото често са съкрушително мощни, причиняващи страдание на хората, които поддържат вярата си, докато бъдат спасени от някакво неочаквано чудо. Историята на създаването на „Облачен атлас“ се вписва много добре в тази повествователна траектория.

През пролетта на 2005 Лана и Анди Уашовски се намирали в Бабелсберг, работейки с втория екип на режисьора Джеймс Мактийг и неговия филм „В като Вендета“, който те са написали и съ-продуцирали. Някъде между отделните сцени Лана (която е трансджендър, тоест със сменен пол, и до 2002 се казваше Лари), забелязала, че Натали Портмън, звездата на филма, чете задълбочено екземпляр от „Облачен атлас“. Портман била напълно запленена от книгата, така че Лана също започнала да я чете. Тя и Анди, който е с две и половина години по-млад, още от детството си имали навик да споделят нещата, които четат, така че в скоро време и двамата започнали обсебено да четат книгата и да се обаждат на различни приятели, за да им я препоръчват.

Книгата на Мичел не е обикновено четиво – с преплетените си една в друга истории и множеството герои, разхвърляни из векове и континенти. Всяка сюжетна линия има различен главен герой: Адам Юинг, млад американец, който се завръща вкъщи след пътешествие до остров в южния Тихи Океан, в деветнадесети век; Роберт Фробишер, безотговорен, но талантлив англичанин, който става асистент на гениален композитор във Фландрия, през 1930-те; Луиза Рез, журналистка от жълт вестник, която разравя мръсотиите на енергийната индустрия през 1970-те в Калифорния; Тимъти Кавендиш, издател на книги, чиито автори си плащат сами, който се оказва затворник в дом за престарели хора в днешна Англия; Сонми~451, генно-модифицирана жена-клон, която добива човешка природа в някаква футуристична Корея, опустошена от консумеризъм; накрая, Захри, жител на тихоокеански остров от още по-далечното бъдеще, който се бори за оцеляване след „Падението“, което изглежда е направило от хората застрашен вид и е унищожило по-голямата част от човечеството. Тези герои са свързани чрез сложна мрежа от лайтмотиви – например един рожден белег във формата на комета, който се появява редовно – и от способността им по някакъв начин да избягват съдбата, която им е била предопределена. Объркващите поврати във фабулата на книгата са пропити от пищно лингвистично въображение. За частите със Захри например, Мичел е конструирал пост-апокалиптични мутации на английския език, които на практика принуждават читателите да превеждат докато четат.

„Докато пишех Облачен атлас, си мислех, жалко, че не може да бъде филмиран“, казва Мичел. Но Уашовски се оказали незабавно – и дълбоко – увлечени от идеята да адаптират книгата за екрана. Привличали ги мащабите на идеите ѝ, липсата на цинизъм, както и драматичните възможности, свързани с отново и отново появяващите се моменти на надежда. Освен това те искали да направят нещо заедно с Тюквер, чийто филм от 1998, „Бягай, Лола, бягай“, обичат („нашият отдавна изгубен брат“, както го нарича Лана), а „Облачен атлас“ изглеждал точно като проект, който би могъл да обедини кинематографските им вкусове.

През 2006, по настояване на Уашовски, Тюквер взел немския превод на „Облачен атлас“ със себе си по време на почивката си в южна Франция. „Това беше грешка“, каза ми той, смеейки се. Седял и четял на брега по цели дни, „стресиран и вдъхновен“ от книгата; когато жена му най-после го убедила да направят малък излет, той я накарал да спре колата до пътя, за да може да довърши една от главите. Веднага щом свършил книгата, той се обадил на Лана в Сан Франсиско, където било посред нощ, и задъхано обявил, че се присъединява към плана.

Но и той, и Уашовски тъкмо работели над други проекти, така че се наложило да изчакат няколко години, преди да стигнат до „Облачен атлас“. В края на краищата, през февруари 2009, те се срещнали в Коста Рика, където наели уединена къща близо до океана. Преди да започнат работата по сценария, те се съгласили, че може и да се окаже невъзможно да се направи филм от романа и че може би няма да могат да работят заедно. „Писането е най-интензивният процес от артистичното развитие“, казва Тюквер, и нямало начин да се предвиди как ще се развият нещата. А след това започнали: сърфинг сутринта, работа през останалата част от деня, след това приготвяне на вечеря заедно. „Световноизвестната“ рецепта на Анди за пиле, печено на ламарина от бирена кутия, често се оказвала главното ястие в менюто им. „Беше като лагер от детството“, казва Лана.

Основната трудност била заплетената структура на романа: главите са подредени хронологично до средата на книгата, където последователността се преобръща; с други думи, книгата започва и завършва в деветнадесети век. Но това не може да проработи във филм. „Невъзможно е да се въведе нова сюжетна линия на деветдесетата минута“, казва Лана. Началната им идея била да направят свързваща линия между доктор Гуус, лекар-измамник, който може би се опитва да отрови Юинг, в първата сюжетна линия, и Захри – туземецът, от чиито морални избори зависи бъдещето на цивилизацията, след Падението. Но нямали никаква представа какво да правят с всички останали сюжетни линии и герои. Разпределили книгата в стотици сцени, копирали ги на цветни азбучни картони и ги подредили по пода, като всеки цвят представлявал отделен герой или историческо време. Къщата изглеждала като „зен-градина от азбучни картони“, казва Лана. В края на всеки ден подреждали картоните в някакъв ред, от който се надявали да възникне линията на филма. Четейки от картоните, Лана след това разказвала и преподреждала историята. На следващия ден започвали отново.

Едва в предпоследния ден най-после успели да пробият: хрумнало им, че биха могли да предадат идеята за вечно повторение, която е централна за романа, чрез използване на едни и същи актьори в различни сюжетни линии – „действащи души, а не лица“, по думите на Тюквер. Това позволило на разказните течения от книгата да се смесят и в същото време да останат разделени. По време на обратния полет Лана и Анди носели със себе си връзката картони, от които скоро след това направили първата чернова на сценария, и веднага го изпратили на Тюквер. Препращането назад и напред между тримата продължило, без още да е ясно дали сътрудничеството им наистина може да проработи.

През август вече разполагали с пълна версия, която можели да пратят на Мичел. Уашовски имали големи трудности при адаптирането на „В като Вендета“ от книга-комикс, чийто автор, Алан Мор, ненавиждал самата идея за холивудска адаптация и ругаел публично проекта. „В Коста Рика бяхме решили, че, колкото и трудно да бъда написването на този сценарий, ако Дейвид не го хареса, просто ще го прекратим“, казва Лана.

Мичел, който живее в южна Ирландия, се съгласил да се срещне с тях в Корк. „В един хотел по крайбрежието, „направо като от Фолти тауърс“, както го описва Лана, те разказали на автора за мъчителния процес на разглобяване и повторно сглобяване на романа до сценария, който той е прочел. „Стана нещо като виц да се повтаря, че те познават книгата ми много по-добре от самия мен“, казва Мичел в писмо до мен. Обяснили му плана си да обединят разказните линии чрез използване на едни и същи актьори, които играят прераждащи се души. „Това може да стане един от онези филми, които са по-добри от самите книги!“, възкликнал Мичел в края на срещата. Споразумението било запечатано с няколко халби тъмна ирландска „Мърфи“ в една от местните кръчми.

През юни 2011 Уашовски и Тюквер вече били в Берлин, заети с пред-продукцията на „Облачен атлас“. В гостната на апартамента на Лана (на „Унтер ден линден“), където един екземпляр от „120-те дни на Содом“ от маркиз дьо Сад служи като подпорка на вратата, тримата режисьори разговаряли за страстта си към филма. Анди, който тогава бил на 43, носел износена фланелка и чифт „Крокс“ с корейско знаме на тях – всичко това пасвало добре към позастаряващата небрежност на бръсната му глава. Лана, която тъкмо ставала на 46, имала прическа от розови растафари. Тюквер, на 46, с пронизителни зелени очи, бил обичайното си „аз“ – слаб и енергичен. Тримата напомняли членове на алтернативна рок група – Киноманиаците – просрочили времето си за реюниън-турне.

„Облачен атлас е роман от 21-ви век“, казва Лана. „Той е пресечна точка на бъдещата представа, че всичко е фрагментарно, и представата от миналото, че има начало, среда и край“. Докато говори, тя завива и развива в ръцете си двете половини на нещо въображаемо – неговото бъдеще и минало. Ако филмът проработел, продължава тя, той щял да им позволи да „намерят връзката към чувството, което изпитвахме, когато бяхме по-млади и гледахме филми, които бяха истински сложни, мистериозни и амбициозни. Не всичко в тях се разбираше начаса“.

Анди се съгласява. „Облачен атлас е нашето завръщане към спектаклите от шестдесетте и седемдесетте, към филмите, които днес са критерий за творчество“. Докато говори, той потрива плешивата си глава като някаква вълшебна лампа.

Образецът за визията им, обясняват те, е „2001: Една одисея в космоса“ на Стенли Кубрик, който Уашовски са гледали за пръв път когато Лана, тогава Лари, бил на десет, а Анди на седем.

Те са израснали в задружно семейство в Бевърли, квартал на средната класа в чикагския Саут Сайд. Родителите им – Рон, бизнесмен, и Лини, медицинска сестра – били филмови ентусиасти. Влачели Анди и Лари, плюс двете им сестри, на всеки филм, който им се струвал интересен, като игнорирали етикетите за възрастови ограничения. „Правехме си ‚филмови оргии‘ – по два, по три филма един след друг, в кина за автомобили“, спомня си Анди. „Бях толкова малък, че не знаех какво значи думата ‚оргия‘, но пък знаех, че, каквото и да е, ми харесва“.

Отначало Лана ненавиждала „2001“, и била силно объркана от мистериозното присъствие на Черния монолит. „Това е символ“, обяснил Рон. „Това просто изречение се запечата в мозъка ми и преподреди нещата по такъв невероятен начин, че не вярвам да съм била същата след това. Нещо вътре в мен прещрака. ‚2001‘ е една от причините, поради които правя кино“.

Може би не случайно, половото съзнание на Лана започнало да се формира по същото време. В трети клас Лари се прехвърлил в католическо училище, където момчетата и момичетата носели различни униформи и преди часовете се подреждали в различни редици. „Останал ми е един формиращ спомен за това как минавах през редицата на момичетата и се колебаех, защото чувствах, че дрехите ми не пасват“, разказва Лана. „Но докато продължавах, изведнъж изпитах усещането, че мястото ми не е в другата редица, така че просто спрях по средата между двете. Стоях така в продължение на доста време и всички ме гледаха, включително и монахинята. Та ми каза да се подредя на мястото си. Но аз бях заседнал – просто не можех да се движа. Струва ми се, че някаква несъзнателна част от мен беше разбрала, че съм точно там, където ми е мястото: помежду“. Лари често бил тормозен от съучениците заради „междутъчността“ си. „В резултат на това се криех и намирах утешение в книгите, предпочитайки в огромна степен въображаемите светове пред този“, продължава тя.

Някъде по времето, когато Лари и Анди гледали „2001“, те направили и първия си режисьорски опит: на магнетофонна касета продиктували собствена пиеса, вдъхновена от комиксите и радиопрограмите от поредицата „Сянка“. Скоро започнали да пишат и рисуват свои собствени комикси. Творческият им процес, казва Лана, по същество не се е променил оттогава насам. Братята били неразделни. „Лари току идваше с някоя откачена идея“, спомня си Рон Уашовски. „Да окачим въжета на някое от дърветата и да направим цирков трапец; Анди пък беше човекът, който ще грабне въжетата, ще се покатери горе, а после ще падне здравата“. Момчетата прекарвали безсънни уикенди в игри на Dungeons & Dragons на тавана, като слизали долу само от време на време, за да нападат хладилника. „В D. & D. човек не разполага с нищо друго освен собственото си въображение“, казва Лана. „От играчите се изисква да се опитат да си представят едно и също пространство, един и същ образ. Това е до голяма степен процеса на правенето на един филм.“ Братята Уашовски, заедно с няколко приятели, дори написали собствена игра от около триста страници, наречена Висше приключение. „Често се чувствахме разочаровани от разграничаването между жанровете, независимо от това дали става дума за игри или литература“, казва Лана. „В безкрайната си, детинска наивност, ние се осмелихме да си представим един утопичен свят, в който всички жанрове могат да бъдат смесвани“.

В средното училище Лари и Анди започнали собствен бояджийски бизнес, за да спечелят пари за колеж. (Единственият им предварителен опит било рисуването на цял пантеон от супер-герои върху вратата на гаража на леля им). Лари взел заем и отишъл да учи в колежа Бард, но се отказал след няколко години. „Мислех си, че преподавателите трябва да бъдат далеч по-умни от мен, за да се оправдае заема“, казва Лана, „но някои от тях не бяха чели и половината от книгите, които бях чела аз“. Той се преместил в Портланд, Орегон, за да пише, като същевременно работел над адаптация на „Принцесата-невеста“ на Уилям Голдман. (След като свършил сценария, той позвънил на Голдман без предупреждение, за да го попита за правата; Голдман просто му затворил телефона). След като Анди се отказал от колежа Емерсон на втората година, братята се събрали отново в Чикаго, където започнали собствен строителен бизнес, като учели повечето от операциите по време на работа. Веднъж построили асансьорна шахта без никакви планове или предишен опит, след като демонстрирали непоклатима самоувереност пред хората, които ги наели – един талант, който в никакъв случай не е безполезен във филмовия бизнес.

През цялото време Уашовски продължавали да пишат: в ранните деветдесет години Лари отишъл в Ню Йорк да чука по вратите на различни издатели на комикси. Успял да направи така, че той и Анди били наети от Марвъл Комикс, да пишат за серията „Естокид“, рисувана от Стив Скроуч. Освен това братята работели по собствени сценарии. „Месояден“, първият им завършен сценарий – в който една кухня за бездомни изхранва бедните като избива богати хора и прави от тях пристрастяваща яхния – бил изпратен на десет адреса, избрани от книга с имена на агенти. Двама от агентите предложили да поемат братята. В края на краищата те започнали да работят с Лорънс Матис, който сега е техен мениджър. Тези дни, споменаването на „Месояден“ – който никога не се е превърнал във филм – кара Уашовски да се усмихват, но Матис си припомня „една сигурност в писането им, която със сигурност правеше впечатление“.

Филмовият продуцент Дино Де Лаурентис приел следващия им сценарий, „Асасини“ (Убийци), докато те се занимавали с ремонта на къщата на родителите си. Де Лаурентис ги забавлявал с шампанско и похотливи истории за красиви актриси, а след това продал сценария на Уорнър Брадърс за пет пъти повече пари, отколкото им платил. Според Лана, допълнителни съществени промени в сценария, направени от специално нает сценарист, премахнали „целия подтекст, визуалните метафори… идеята, че в нашия свят има затворени морални вселени, които функционират по друг начин“. Когато филмът бил заснет, през 1995 (с режисьор Ричард Донер, от „Смъртоносно оръжие“, и със Силвестър Сталоун, Антонио Бандерас и Джулиан Мор в главните роли), Уашовски се опитали да премахнат имената си от списъка на авторите, но не успели. Въпреки това сценарият им спечелил право на сделка с Уорнър Брадърс. Те свършили работите по бащината си къща, напуснали завинаги строителния бизнес и се заели с правене на кино.

През 1994 Уашовски завършили първия сценарий от трилогията „Матрицата“ Идеята им дошла докато работели над предложение за книга с комикси. Мислели си, припомня си Лана, за „истински светове“ и „светове в други светове“, както и за проблема с виртуалната реалност в киното, а след това изведнъж им просветнало: Ами ако нашият свят всъщност е виртуален? Трилогията е поставена в едно дистопично бъдеще, в което машините експлоатират човешката енергия, като държат хората в постоянна кома, в специални вани, като в същото време подхранват умовете им със симулирана реалност, наречена Матрицата. Една малка група от освободени хора – Нео, Морфиъс и Тринити – се борят срещу тях, в поредица от сблъсъци с виртуалния Агент Смит, а непроницаемата тъмнина на контролирания от машините свят се сблъсква със слабата светлина на човешката солидарност. „Когато за пръв път прочетох ‚Матрицата‘„, казва Матис, „веднага им позвъних, страшно възбуден, защото бяха написали сценарий за Декарт“.

Според Матис, по онова време Уашовски били „горещата изненада на месеца“ когато той изпратил сценария на „Матрицата“ през 1994. „Но след това всички го прочетоха и се отказаха“, казва той. „И до днес си мисля, че Уорнър Брадърс в края на краищата го купиха наполовина поради приятелството с тях и наполовина, защото мислеха, че в това може би има нещо“. Братята прекарали две години в писане на сценария, а след това настоявали да режисират и филма. За да докажат, че могат, те първо се заели с един по-малък проект, „Обвързана“, с Джина Гершон, Дженифър Тайли и Джо Пантолиано – лесбийски трилър с хепиенд. „Обвързана“ убедил Уорнър. Уашовски заснели „Матрицата“ за сто и осемнадесет дни. За да направят филма, братята и хората от визуалния им екип създали няколко напълно нови снимачни техники, най-известна сред които е „куршумено време“, която им позволява да пресъздадат ефекта на куршум, напредващ в пространството в забавено движение, чрез използване на виртуална кинематография за манипулиране на поредица от неподвижни кадри, заснети по продължение на траекторията на куршума.

„Матрицата“, чиято премиера беше на 31 март 1999, спечели почти тридесет милиона долара в първия си уикенд. В края на краищата филмът спечели почти един милиард долара по целия свят, както и четири награди „Оскар“. Аудиториите се увлякоха по хладния, ултрамодерен стил, като заедно с това заобичаха героите, чиято единствена сила се състои в старомодната им човечност. „Уашовски имат усет към митовете“, каза ми Дейвид Мичел. „Съзнателно преобличане на древни истории в нови дрехи, език и форма“. Философските внушения на филма му спечелиха култови последователи, както и множество академични изследвания, със заглавия като „Нео-материализмът и смъртта на сюжета“ или „Съдба, свобода и предусещане“. Словенският философ Славой Жижек е писал за трилогията, а заглавието на книгата му, занимаваща се с реакциите по повод на 11 септември е „Добре дошли в пустинята на реалното“ – цитат от филма, който пък на свой ред е алюзия за една мисъл от „Подобия и симулации“ на Жан Бодрияр.

Двамата бивши строителни работници от Чикаго внезапно се превърнали в звезди на глобалната киноиндустрия. Но в договора, който подписали в Уорнър, Уашовски включвили клауза, която ги освобождава от пресата. Избягвайки втренчения поглед на индустриалната преса, те не дават интервюта и не правят реклама; остават си верни на Чикаго и близо до семейството си. „Желанието ми за анонимност се дължи на две неща“, каза ми Анди в един е-мейл. „Отвращение от известността (обичам да вляза в някое магазинче за комикси и никой да не знае кой съм), както и факта, че в анонимността има нещо приятно егалитарно. Нали разбираш, равенство и всякакви такива глупости.“

Сега вече, при пълна еуфория около „Матрицата“, Уашовски отишли в Австралия, за да работят над втората и трета части от трилогията. Двете следващи части, пуснати на екран съответно през май и ноември 2003, също спечелиха над един милиард долара, но производствения процес се оказал изключително труден; само снимките отнели почти триста дни. Освен обичайните стресове на правенето на кино – създаване на цял въображаем свят; направляване на стотици хора; справяне с актьорски егота – екипът трябвало да преодолява и трагедии. Двама от актьорите умрели преди да са заснели всичките си сцени. После един от сценичните работници се самоубил. По настояване на шефа му, приятелката на момчето отишла на почивка в Бали с друг приятел, само за да стане свидетелка на смъртта му по време на терористичните атаки на острова от 2002 г.

По същото време Лари, който се е разделил с жена си, започнал да се бори с депресии и със ситуацията около пола си. По времена продукцията, разказвал той по-късно на Анди, причината всяка сутрин да плува в залива, а не в басейна на хотела, била, че се надявал почти сериозно, че може да го блъсне някоя лодка или да го нападне акула. „В продължение на години дори не бях в състояние да произнеса думите „трансджендер“ или „транссексуален“, казва ми Лана. „И когато започнах да го признавам пред самия себе си, вече си знаех, че по някое време ще трябва да кажа на родителите, брат ми и сестрите ми. А това ме изпълваше с такъв ужас, че не можех да спя в продължение на дни. Направих си план, който разработих заедно с психотерапевта си. Щях да го направя в течение на три години, Може би пет. А после, няколко седмици след началото на плана, се обади майка ми“.

Чувствайки, че нещо не е наред, Лине Уашовски долетяла в Австралия на следващия ден. На сутринта след пристигането, Лари ѝ казал, „аз съм трансджендър, аз съм момиче“. Лине не знаела какво означава това. „Но аз бях там, когато ти се раждаше“, отговорила тя. „Една част от мен е момиче“, настоявал Лари. „Все още работя над това“. Лине била силно уплашена в самолета, изпълнена от страх, че може да изгуби сина си. „Вместо това просто открих, че си станал още повече“, казва тя. Рон, който също долетял скоро, предложил безусловна подкрепа, както го направили сестрите и Анди, който и без това от известно време вече подозирал истината.

Няколко дни по-късно семейство Уашовски излезли на вечеря в Сидни. Лари бил преименуван на Лана и бил облечен като жена. Келнерът се обърнал към Лана и Лине с думите „лейдис“. На следващия ден Лана дошла на работа в новата си идентичност, сякаш не се е случило нищо.

Но новината се разпространила и блогосферата се изпълнила със слухове. Освен всичко друго, уединеността на Уашовски сега била интерпретирана от гледна точка на половата идентичност на Лана. Когато Лине и Рон се завърнали в Чикаго, пред къщата ги чакали репортери, най-нахалните от тях постоянно звънели на вратата.

В края на краищата пресата се оттеглила. Лана довършила развода си, а после се срещнала и влюбила в друга жена, която станала нейна втора съпруга, през 2009. „Реших да променя външността си, за да я направя по-съответстваща на онова, което идва отвътре“, каза ми тя. „Най-големите ми страхове идваха от това, че може да изгубя семейството си. Щом само те ме приеха, всичко останало вече беше игричка. Знам, че много хора си умират да научат дали имам хирургически създадена вагина или не, но предпочитам да запазя тази информация между жена ми и мен“.

За пръв път се срещнах с Уашовски през декември 2009, тъкмо когато те се бореха да намерят финансиране за „Облачен атлас“. […] Обикновено изпитвам липса на самочувствие около известни хора – неизбежното убеждение, че те знаят повече от мен, защото светът по някакъв начин е по-достъпен за тях, отколкото за мен. Но с Уашовски се разбрах чудесно. Както изглежда, недокоснати от Холивуд, те не излъчват досадата, която е обичайният симптом на известността. Лана е един от най-начетените хора, които някога съм срещал; Анди има откачено чувство за хумор; и двамата са фенове на Чикаго булс. А освен това споделяхме и войнствена убеденост в изкуството на разказа, както и страстна обич към Чикаго.

В края на краищата ги помолих да обмислят дали да ми позволят да пиша за „Облачен атлас“. Двамата го обсъдиха и решиха да го направят. Но малко след това вече бяха изпратили сценария до всички големи студиа, след като от Уорнър бяха отказали да използват опцията си. Всички бяха отказали. „Облачен атлас“ им изглеждал прекалено предизвикателен, прекалено сложен. Уашовски напомниха на Уорнър, че „Матрицата“ също се е смятала за прекалено сложна и че им е отнело три години да получат зелена светлина за нея. Но най-доброто, което студиото можало да предложи, било да държи открита възможността за изкупуване на североамериканските права на разпространение, чието заплащане би покрило част от проектобюджета.

От Коста Рика насам, Уашовски и Тюквер разглеждали драматичната траектория на сценария като еволюция от злокобната алчност на доктор Гуус към преобладаващата почтеност на Захри, като и двамата герои въплъщават по нещичко от Средния човек. Том Хенкс, всички били съгласни, е „окончателният Среден човек на нашето време“. „Нашият Джими Стюарт“, както го нарича Лана. Изпратили сценария на Хенкс и той се съгласил да се срещнат. По пътя към офиса му в Санта Моника, двамата получили телефонно обаждане от агента си, който им съобщавал, че от Уорнър са решили да се откажат от дистрибуторската сделка. „Облачен атлас“ бил подложен на икономическо моделиране и цифрите изглеждали твърде ниски. А използваният модел бил „Изворът“ на Дарън Аронофски (2006), защото в него също имало три независими сюжетни линии, поставени в три различни епохи. („Изворът“, посрещнат със смесени критически реакции, беше изгубил почти двадесет милиона долара.)

„Проблемът с пазарно-мотивираното правене на изкуство е в това, че филмите получават зелена светлина въз основа на преценки, идещи от предишни филми“, казва Лана. „И така, по същия начин, по който природата не търпи вакуум, тази система ненавижда оригиналността. Оригиналността не може да бъде икономически моделирана.“ Шаблонът за оценяване на „Матрицата“, както си спомнят Уашовски, е бил „Джони Мнемоник“, един неуспех от 1995, също с Кеану Рийвс.

В паркинга пред офиса на Хенкс, Уашовски и Тюквер се отърсили от неприятната новина преди да влязат вътре. Хенкс бил чел сценария, но не и книгата. „Сценарият не беше особено лесен за четене“, каза ми той. „Изискванията, които той поставя пред аудиторията и всички останали, както и бизнес-рискът, бяха извън всякакви мащаби.“ Но той бил заинтересуван да работи с тези режисьори и заинтригуван от предизвикателството да изиграе шест различни роли в един и същи филм. Той тъкмо се намирал по средата на четенето на „Моби дик“ и, когато те седнали пред него, започнал дискусия за достойнствата на шедьовъра на Мелвил. Лана посочила към афиша на „2001: Една одисея в космоса“, който по някаква (не)случайност висял на стената в офиса на Хенкс и казала: „Моби дик и това тук – ей това е, което искаме да направим“. „ОК, с вас съм“, бил отговорът на Хенкс. „Кога започваме?“ Припомняйки си за тази среща, Хенкс ми каза, че е бил особено впечатлен от това, че Уашовски „не се срамуваха да кажат, „Ние правим изкуство!“

С Хенкс на борда, режисьорите се завърнали обратно при хората от Уорнър, за да пледират отново за каузата си. Те настоявали, че за един толкова сложен проект, какъвто е „Облачен атлас“, прецеденти няма, а следователно не може да има и (икономически) модел. Представили цялостната история като приказка за изкуплението, за продължаването на изконната човешка доброта, при което индивидуалните актове на добро са свързани с непредсказуеми последствия. Накъсали историята под формата на просто развитие: „Том Хенкс започва като лош човек“, казали те, „но в хода на столетията се развива и става добър“. Уорнър най-после се оставили да бъдат убедени и студиото поело сделката по разпространението, но на по-ниска цена, отколкото режисьорите се надявали първоначално.

Проектобюджетът на филма бил около сто и двадесет милиона долара. Единствените други сигурни пари идвали от Германския филмов федерален фонд. Режисьорите се опитали да съберат инвестиции от други европейски източници, но последвали почти катастрофални откази. „Разбрахме, че няма да успеем да съберем нужното количество пари по нормалния начин, като продаваме дистрибуторски права за отделни територии“, казва Грант Хил, който работи като продуцент заедно с Уашовски от времето на двете продължения на „Матрицата“. „Така че започнахме да разговаряме с дистрибуторите за поемане на директно финансово участие в проекта“. В края на краищата им се удало да спечелят определен брой инвеститори, включително и четири от Азия, чието участие се свеждало до около 35 милиона долара. Но тази финансова структура била принципно нестабилна. При толкова много отделни инвеститори, всеки от тях добавящ сравнително малка сума, целият проект можел да пропадне, ако някой се откаже. С тревожна честота започнало да им се налага да обмислят възможността за отказ. „Трудно е да си представи човек колко често този филм е умирал и възкръсвал отново“, казва Лана. Всеки път те препрочитали сценария, за да видят дали си струва усилията, и всеки път се чувствали по-решителни, дори и ако им се наложело да го преработят, за да се поместят в намаления бюджет. Но онова, от което те не искали да се откажат – мащабите и сложността на проекта – било именно нещото, което тревожело най-много потенциалните инвеститори. „Никога през живота си няма да имам възможност отново да бъда част от нещо подобно“, казва Тюквер. „Това е нещото, за което съм си мечтал винаги, когато исках да стана автор на филми“.

И когато една европейска инвеститорка първо потвърдила участието си, а после го оттеглила (в СМС), режисьорите били напълно отчаяни. Но след това, през зимата на 2010, Уашовски изпратили сценария на Джеймс Шамус, шефа на Focus Features, отдела за арт-филми на Юнивърсъл. Шамус им се обадил на следващия ден и предложил да поеме международните продажби на филма. Докато четял филма, казал им той, си припомнил какво е било да види „2001“ за пръв път. Шамус преподава теория и история на киното в Колумбийския университет. В офиса му там, самият той се шегува, че нивото на възбудата му не било напълно съвместимо с консервативната папийонка, която носел. „Истинската гениалност на този сценарий е в това, че той е почти смешно-разказвателен. Те са успели да поддържат напрежението в почти всяка, и най-дребната, сюжетна линия. Успели са да те накарат да изпитваш онова нетърпеливо усещане, от което всеки път ти се приисква да се завърнеш отново“.

Шамус съставил план за предварителни продажби на филма по време на фестивала в Кан, 2011. Той и режисьорите започнали да предлагат филма директно пред подбрана публика от дистрибутори. „Качихме се на сцената в кино ‚Олимпия‘ в Кан и прекарахме 45 минути в един от най-смехотворно-кинаджийските разговори, които човек може да си представи“, казва Шамус. „Накрая вече направо ми се виеше свят“. Тристата присъстващи хора от киноиндустрията изглежда също изпитвали голямо удоволствие – някои от тях след това дошли лично при Шамус, за да споделят с него ентусиазма си. Но цифрите били разочароващи, малко по-малко от петнадесет милиона. Слуховете за слабите първоначални продажби започнали да се разпространяват и уплашили някои от инвеститорите достатъчно, за да се откажат и те на свой ред. „Ужасно фрустриращо е, че хората мислят за всичко това сякаш то е някаква борса“, казва Анди. „Ако залагате на някой филм, то е, защото имате вкус. Не е като да купувате Шел ойл. Човек работи във филмовия бизнес защото обича киното, а не защото обича парите“. Проектобюджетът трябвало да бъде намален до около сто милиона, което, при всички предварителни такси и финансови разходи, означавало около осемдесет милиона реален бюджет за работа. Това все пак прави от „Облачен атлас“ един от най-скъпите независимо финансирани филми за всички времена. Уашовски, освен че се отказали от режисьорските си заплати, инвестирали собствени пари в проекта, като по същество заложили цялото си състояние. Но това не ги плашело особено много. Когато в живота ви е имало цяла серия от катастрофи, самата дума ‚катастрофа‘ вече започва да губи емоционалната си тежест“, казва Уашовски, свивайки рамене.

През юни 2011 актьорският екип вече включва, освен Хенкс, още Хали Бери, Сюзан Сарандън, Джим Броудбент, Хю Грант, Хюго Уийвинг и корейската звезда Дуна Бе. Уашовски заминали за Берлин, където се присъединили към Тюквер, при все още неизяснена финансова база. Лана и Анди щели да заснемат историята от 19 век, както и двете, поставени в бъдещето, а Тюквер поел разказите, поставени в тридесетте, седемдесетте и настоящето. Планът бил да работят с два отделни екипа, но да си сътрудничат много тясно.

Някъде около Деня на благодарността аз посетих снимачните площадки в Бабелсберг и седях зад гърбовете на Уашовски, докато те заснемаха част от историята след Падението. […] В този ден Бери имаше тежка простуда, плюс болки в счупеното ходило, така че Уашовски работеха върху едри планове с Хенкс и Уийвинг, с надеждата, че след обяд тя вече ще се е съвзела достатъчно, за да продължат работа. На площадката не се чувстваше някакво особено напрежение. Уашовски бяха спокойни и отпуснати. Беше прибавена втора камера, след което те обсъдиха декора с оператора, Джон Тол (носител на „Оскар“ от 1995, за „Легенди от Падението“). Хенкс седеше на стола си, разговаряйки с един друг от членовете на екипа. „Аз работя без пари. Плащат ми за чакането“, пошегува се той, цитирайки Орсън Уелс. Когато попитах Уашовски защо Лана винаги гледа през визьора, докато Анди се грижи за страничните линии и цялостната архитектура на кадъра, те бяха силно удивени. Мичел казва, че двамата са „Операция хвърчило“: Анди остава на земята, грижейки се за кордата, и винаги е закотвен, докато Лана е там горе, изпълняваща лупингите“.

В края на краищата Ралф Райъч се справи с болестта си и успя да завърши сцените си. Продукцията надхвърли плана само с няколко дни и снимките по „Облачен атлас“ бяха завършени през декември. През март Уашовски и Тюквер отидоха в Лос Анжелис, за да покажат една сто и седемдесет минутна версия на филма за хората от Уорнър в Бърбанкс. Малка група хора, сред които Джеф Робиноф, бившият агент на Уашовски и настоящ президент на групата „Пикчърс“ в Уорнър, се събрала за сутрешното представяне. Режисьорите били нервни, не само защото толкова много неща зависели от реакцията на студийните шефове, но и защото холивудските босове не са тяхната идеална аудитория. Ако онова, към което се стремите, е бунтовническа оригиналност, то костюмарите със сигурност ще имат трудности с работата ви. Режисьорите представили филма, а след това излезли от залата. Когато прожекцията свършила, мениджърите ги намерили в един от близките офиси и започнали спонтанно да ръкопляскат. „Това не се случва почти никога“, казва Лана, поклащайки недоверчиво глава. Може би, добавя те, аплодисментите ще се трансформират в някаква ентусиазирана маркетингова кампания – примерно да поставят трейлъра на „Облачен атлас“ преди „Тъмният рицар се въздига“ (това, разбира се, не се случи).

Уашовски бяха ми разправяли, че един от „оргазмените“ моменти в правенето на филмите им било представянето на поредния филм за собствените им приятели и семейство „Облачен атлас“, както установих, вероятно е перфектният филм за типична „филмова оргия“ в семейство Уашовски. Той изглежда като нещо, което въвежда публиката в една епоха на богато на фантазия творческо и приключенско кино, отвъд безмозъчния нихилизъм на филми като „Transformers“ или „Вътрешно зло“. Формалната смелост на Уашовски, балансирана от затрогващо изкупление, се намира в перфектен баланс с прецизната филмова работа и музиката на Тюквер. (Той и колегите от собствената му рок група са композирали музиката към филма далеч преди снимките да започнат). Освен аплодисментите по време на тази прожекция, имаше още сълзи и триумфални прегръдки. Уашовски и Тюквер бяха видимо развълнувани. Ракетата им най-после беше достигнала космическото си пристанище.

Предната есен, докато снимачният екип прекарал шест седмици в работа на Майорка, Уашовски трябвало да заснемат с хеликоптер някаква сцена в близките планини. Анди и Лана се надявали да се спуснат отгоре с висяща във въздуха камера. Но, докато се издигали, се появила голяма облачна маса и те изведнъж се оказали изгубени сред белотата. Докато чакали мъглата да се разпръсне, хеликоптерът се издигнал над нея. „Слънцето беше жълто като карамел“, спомня си Лана. „И изведнъж, разбираш ли, той се появи пред нас – един атлас от облаци“. Тя и Анди наблюдавали небесния пейзаж докато сред облаците се отворила дупка и хеликоптерът можал да се спусне през нея, за да открие отдолу зеления пейзаж на техния фантастичен свят.

Източник

Александър Хемон е американски писател от босненски произход. Той е носител на множество награди и автор на Love and Obstacles: Stories (2009), The Lazarus Project: A Novel (2008).

Общи герои, отделни претенции: ВМРО между Македония и България

Автор: Джеймс Фрусета

Кой притежава историята? В романтичната, примордиалистка[1] традиция на повечето национални истории е налице една предпоставка, според която историческите събития, институции и индивиди „принадлежат“ на дадена нация като част от нейната история. Основаващите се на модерността теории за национализма от друга страна подчертават сравнително скорошното „изобретяване“ на националната идентичност, основаваща се на интерпретации и определени представяния на миналото: нациите определят себе си чрез онова, което те твърдят за националната си история. Двете традиции се припокриват що се отнася до важността, отдавана на историческите символи, използвани за дефиниране на националната идентичност и история. Националните герои, литература, фолклор, събития и места на събития от миналото – това са само някои от символите, използвани за определяне на това какво означава да бъдеш член на определен народ.

Дебатите върху историята подхранват продължаването на „македонския въпрос“ – каква е етническата идентичност на сегашните жители на Македония, и каква е била тя в миналото. В случая с Македония почти няма исторически символи, използвани от република Македония, които да не се оспорват от конфликтни исторически традиции в съседните страни. Тези конкуриращи се претенции върху ключови символи, от своя страна, се разглеждат като провокативни. От гледна точка на предпоставката, че такива символи притежават качеството на „обективна истина“, те не могат да бъдат споделяни: съперничещите претенции подкопават легитимността на националната идентичност.

Българско-македонските дебати върху идентичността на „националните герои“ на Вътрешната Македоно-Одринска Революционна организация (ВМРО)[2] като Гоце Делчев и Яне Сандански показват нагледно това съперничество. По време на социалистическия период националните идеологии подпомогнаха оформянето на начините, по които всяка страна ги използваше като представители на нацията си. Преходът от комунистическо управление след 1989 и появата на независима Македонска държава през 1991 доведе до нов възход при използването на такива символи, вече само донякъде модерирани от държавите и академичните среди. Сега дебатът беше подет от медиите, популярната преса, вътрешните политически кампании и други публични форуми. Въпреки значителните вътрешни разногласия и в двете страни върху „истинската роля“ на тези фигури в националната история, героите на ВМРО все още се изискват като „собствени“ и от двете страни – и съответно отричани за другите.

Лупата на Социалистическата национална идеология: 1945/1989

Комунистическите режими както в Югославия, така и в България утвърждават след Втората световна война една спонсорирана история, която подхожда към въпросите на националната история от гледна точка на утвърдената идеология. С работата си писачите на история подпомагат оформянето на новите визии за света. Историята, често полагана в презентистки[3] рамки, е използвана като средство за поддържане на легитимността на новите социалистически държави, чрез предлагане на определени исторически прецеденти.[4] Партийните ръководства, от своя страна, регулират достъпа до държавно-притежаваните издателства, университетски позиции, архиви, финансиране на изследвания и възможности за постигане на престиж. Като единствен „пазар“ за историята, държавата съответно е в състояние да контролира и нейното производство.

Националните герои са призовани да служат като символи на новите социалистически идеологии – но само доколкото техните действия могат да бъдат представени като истински „прогресивни“. Неясният популизъм или анархизъм, поддържан от такива лидери на ВМРО като Гоце и Яне е превърнат в открит социализъм, от вида, който им се приписва както в Документ 1, така и в Документ 2 на края на този материал. Македонското революционно движение като цяло се представя като масово движение за национално освобождение против чуждото потисничество. В качеството си на такова, то служи като предшественик на движенията, установили Народна Република България и Югославската Социалистическа Република Македония.

Тъй като и от двете страни има съгласие върху идеологическото използване на македонските герои, потенциалът за конфликт е ограничен до въпросите на тяхната национална идентичност. Докато Българската комунистическа партия мълчаливо признава правото на Белград върху признаването на Македонска нация, както го прави от 1944 до 1948, това не е проблем.[5] Но след конфликта Тито-Сталин от 1948, българското правителство е свободно да промени курса и да оспори легитимността на македонската нация. От 1948 до 1989 дебатите между двете държави върху македонската история имат имплицитни политически нюанси и са повлияни от статуса на българо-югославските отношения.[6] Но дебатът върху македонската нация получава важност и за националните идеологии на двете страни от този период, отвъд „тактическата му важност“ в международната дипломация. Героите на ВМРО ще бъдат използвани и в бъдеще, за да обслужват и двата комунистически режима.[7]

В Македония, федералното правителство в Белград и републиканското правителство в Скопие насърчават една официална национална идеология, основаваща се на македонската национална идентичност. Стандартизацията на македонския език, създаването на автокефална Македонска православна църква и новите интерпретации на историята – всички те подсилват тази идентичност. Македонската национална история се проследява назад до деветнадесети век, като за неин най-значителен израз се приема революционната борба за свобода, равенство и независимост.[8] Като авангард на народното движение, ВМРО се разглежда съзнателно като етнически македонска, а политически социалистическа организация. Историците правят директни връзки между Илинденското въстание от август 1903 и партизанската борба срещу българските и немски окупатори от 1941-44: „Илинден 1903 следователно е първият македонски Илинден. Той предвещава втория, който започва през 1941. Чрез тези борби македонският народ потвърждава историческото съществуване на македонската нация…“ Но само втората от тези две борби действително постига създаването на Македонска държава. Нейното основаване през 1944 под егидата на АСНОМ (Антифашистко събрание за национално освобождение на Македония) е поддържано от Югославската комунистическа партия.

По такъв начин Югославската социалистическа република Македония постига целите на Илинден – такива, каквито те са определени от новата национална идеология. Създаването и развитието на македонска национална история служи като крайъгълен камък на републиката, заедно със стандартизацията на македонския език и създаването на Македонска православна църква през 1958 (автокефална след 1967). В съответствие с всичко това, от решаваща важност е да се докаже, че водачите на ВМРО са били съзнателно македонци по идентичност и да се въведат те в пантеона на националните герои.

Както Делчев, така и Сандански са почитани не само с паметници и публикации, но и възприети като символи на републиката (Документ 3 в края на тази статия). Самата република е характеризирана като естествено развитие на аспирациите на Делчев за автономна македонска държава.[9] През социалистическия период както популярната преса, така и академическите публикации се фокусират върху ВМРО и неговите водачи: почти две пети от статиите в списание Македонски преглед от 1971 до 1989, например, са посветени на членове на ВМРО, на по-широката организация или на въстанието от Илинден.

В същото време е налице тенденция да се представят „не-прогресивните“ исторически елементи или фракции вътре във ВМРО като експлицитно български: Тодор Александров, например, е не само реакционен агент на буржоазията, той е агент и на „великобългаризма“ и на „шовинистичната българска буржоазия“[10] Делчев и Сандански са национални герои не само заради борбите си срещу турците; те са се противопоставяли на българските агенти за асимилация и реакционни, про-български фракции като Върховния македонски комитет. Това подчертава техните национални идентичности като македонци. По този начин българските претенции върху македонските символи могат да бъдат представени просто като последни изяви на „шовинисткото“ българско отношение и като директни атаки срещу македонския народ.[11]

В България, потенциалът за включване на историята на ВМРО в новата българска социалистическа национална идеология е по-проблематичен. През 1923 и 1934 тук организацията е била обвързана с репресивните, антикомунистически режими. ВМРО взема участие в насилственото сваляне на земеделското правителство на Александър Стамболийски през 1923. Нещо повече, през същата година ВМРО се противопоставя активно на несполучливото въстание на Българската комунистическа партия. Лявото крило на движението е съвсем малко и неефективно в сравнение с големите, националистически фракции. И накрая, репутацията на ВМРО в България от годините между войните е опетнена от постоянните убийства, гангстеризъм и насилие между различните фракции на движението. Всъщност, след като взема властта, БКП активно потиска оставащите елементи от ВМРО.

И, което е най-важно, собственото признаване на БКП на македонската националност в годините 1944-48, както и по-предпазливото признаване от 1948-56, ограничава всякакво първоначално включване на македонското революционно движение в новите версии на българската национална история. Натискът от Москва по отношение на връзките с Белград влияе и върху официалната политика по въпроса за македонската история. Тази официална политика за признаване на македонската идентичност на свой ред се среща със съпротива както от някои фракции в БКП, така и от членове на македонската емиграционна общност, живеещи в България.

Ето защо в началото БКП е колеблива що се касае до внедряването на македонските герои в националния пантеон. От една страна, Делчев и Сандански, както и други, биват почитани с паметници и музейни изложения през 1950-те, както и с различни статии в регионални публикации. Друг знак на признание е преименуването на градове в пиринския регион на имената на двамата мъже: Свети Врач е преименуван на Сандански през 1949, а Неврокоп – на Гоце Делчев през 1950.[12] Но за разлика от други революционни фигури от българската история, Делчев и Сандански не са представени по системен начин. Признанието е постепенно и до голяма степен ограничено до пиринския регион. Типично е решението на Централния комитет на БКП от май 1953, с което се отбелязва 50-те годишнина от Илинденското въстание – но в едно друго решение, изреждащо националните „революционни борци против турското робство, фашизма и капитализма“, не е включен нито Делчев, нито Сандански.[13]

Статии по македонски въпроси в академични списания като Исторически преглед и академични монографии са редки през 1950-те и ранните 1960 години, макар че темата никога не се превръща в пълно табу.[14] В сравнение с пороя от материали, идещи от Скопие, разглеждането на македонската история в пресата и академичните кръгове тук изглежда само като противодействие. Държавните вестници реагират на онова, което се възприема като провокации от Скопие и Белград (както и на други оспорвани исторически теми), а българското правителство от време на време протестира срещи определени провокации.[15] И все пак в началото няма системни опити да се представят специфично македонски събития като част от българската история.

Около 1960-те години обаче тази българска политика на скромно отричане започва да се променя. Правят се първи опити да се представи македонското революционно движение като част от българската история, насърчавани на най-високо ниво в БКП, както може да се види от Документ 4. Отправяйки собствени претенции към тамошната история, македонските революционери са портретирани като наследници на една традиция, започваща с такива големи български революционери като Васил Левски.[16] Академичните изследвания се увеличават значително през този период, макар че историята на македонското движение си остава нещо като „затънтено място“ и сред самите историци все още има конфликти относно методите и подхода.

Към 1980-те години българското правителство започва все повече да включва елементи на цялостен, тоест етнически изключващ, национализъм в националната идеология. От една страна етнически малцинства като турците и помаците биват окуражавани (или принудени) да се асимилират или емигрират.[17] Но докато тези малцинства са потискани, македонските исторически теми се радват на нов възход – поредица от статии по македонска история се публикуват във връзка с празненствата за 1300-та годишнина на българската държава през 1981. Македонските герои вече открито се идентифицират като исторически символи на българската държава. В същата година Людмила Живкова подрежда както Делчев, така и Сандански сред „националните герои, които са се борили за свободата на българския народ“[18] Извисяването на Делчев като „апостол на свободата“ сега започва да достига нива, сравняващи го с Левски:

Едва ли е имало друга личност в национално-освободителната борба на българския народ, чийто живот, дела и подвизи да са толкова блестящи, че да напомнят за Васил Левски, какъвто е случая с Гоце Делчев“[19]

Дори Тодор Александров, преди това разглеждан като второстепенна фигура поради ролята му при потушаването на Септемврийското въстание, бива отчасти реабилитиран в средата на 1980-те години, заради българския му национализъм и патриотизъм – но не без значителни дебати сред историците и членовете на БКП, тъй като дотогава той е третиран като „фашист“[20]. Към края на комунистическата ера, македонската история и нейните символи все повече започват да бъдат включвани в националната история на България.

След 1989: разчупване на лупата

За историята на ВМРО политическият преход към пост-комунизъм както в Македония, така и в България, се оказва един вид водораздел. И в двете страни социалистическата национална идеология е служила като регулатор на писането на история: историческите подходи, разглеждани като неприемливи, почти не намират възможност за достигане на някакви публични форуми. Политическата трансформация на България и появата на независима Македонска държава през 1991 в огромна степен отслабват способността както на правителствата, така и на професионалните академични среди да продължат ролята си на пазачи на националната история. Никое от двете правителства не желае повече да ограничава дебатите по македонската история. Старият натиск откъм Москва или Белград за предпазливост при историческите дебати изчезва – дори напротив, като нови демокрации, и двете страни сега се оказват под натиск от страна на Запада да допуснат по-открити, публични дискусии на историята. Става възможно да се предявят нови претенции към македонските герои.

В Република Македония политическите дебати по наследствата на Югославия и комунизма сега се допълват от дебати, касаещи въпроса каква формулировка трябва да получи националната история след независимостта. Първоначалните спорове се концентрират около въпроса дали петдесетте години на комунистическа историография са преиначили съзнателно историческото познание или не. До този момент историците са пренебрегвали или потулвали определени исторически фигури, които са били политически неприемливи в Македония, като Борис Сарафов, Методи Шаторов и Методи Андонов-Ченто. Дебатите около техния принос за македонската независимост се разгарят скоро след 1991. Историците започват да спорят и по преди това преувеличаваните социалистически квалификации на Делчев и Сандански. Популярната преса се заема със събития, които преди това са били табу, като например партизанското клане от декември 1944 в Скопие (известно като „Скопски войнишки бунт„). От тези дебати се пораждат и други въпроси. До каква степен комунистическата партия в Белград и Скопие е контролирала формирането на македонската национална история? До каква степен националните македонски традиции са били потискани? Дебатите по тези въпроси привличат членове на Македонския национален институт по история и се разпространяват както в академичните списания, така и в популярната преса.

За мнозина македонци подобни дебати са ограничени от факта, че тук няма пред-социалистически традиции на национална история, към които те биха могли да се обърнат. Единствените оригинални парадигми на македонска история са създадени през социалистическия период и се основават на обвързване между ВМРО и надеждите за комунистическа революция. Новите алтернативни теории за националния произход, намаляващи ролята на ВМРО и Илинденското въстание – като например произхода на модерната македонска нация от смесване между славяни и остатъци от древния македонски народ на Александър Македонски – се оказват силно противоречиви сред учените и се срещат със смесен прием в популярните форуми. Академичната продукция на история си остава до голяма степен в ръцете на историци, обучени в старата школа на национална идеология, в институции, които си остават държавно-субсидирани и които до голяма степен запазват състава и облика си отпреди 1991. Като цяло историографските традиции продължават след прехода и се оказват трудно изменими.

Нови предизвикателства от страна на гръцки и български историци, че македонската идентичност е била резултат от „титовското промиване на мозъци“ карат македонските историци да се фокусират върху защитата на историческата легитимност на тази идентичност за населението като цяло и ВМРО по-специално.[21] Гръцката външна политика от средата на 1990-те, включваща икономическо ембарго на република Македония, засилва разногласията по въпросите на националната история – гръцкото правителство отказва да допусне каквато и да е употреба на името „Македония“ от новата държава, тъй като за тях то може да бъде използвано само в един изключително гръцки исторически контекст.[22]

Македонските правителства от 1990-те може би вече не са в състояние да налагат някаква „стриктна“ национална история. Но възприемането на Македония като държава, заплашена от враждебни съседи, дипломатическите дебати с Гърция и България по използването на националните символи, както и възприеманото като заплаха албанско малцинство, окуражават чувството за сцепление. Във времена на криза и ограничени алтернативи, сред етническите македонци като цяло има само малко склонност към радикално преструктуриране на националните символи.

Преходът в България открива път към по-плуралистично преструктуриране. Без наличието на някаква достоверна заплаха за съществуването на българската нация, сред обществеността има по-голяма толерантност към публични несъгласия, отколкото в Република Македония, както и по-малко стимули за поддържане на статуквото на националната история. Почти веднага след 1989 се дочуват призиви за значителна промяна на отношението към Македония и македонското революционно движение. Особено значително е бързото възстановяване след 1989 на организации, потискани по време на комунизма. Най-забележим сред тях е Македонският научен институт (и неговото списание Македонски преглед), както и ВМРО (СМД), която бързо еволюира в политическа партия, както и определен брой по-малки или регионални организации. Много българи от македонски произход, изповядващи несъгласие с политическите намеси в третирането на историята, поддържат подобни групи и вземат активно участие в последвалото наводнение от мемоари, академични статии и популярни истории по темата.[23] В много от случаите тези публикации представят традиции на устни истории, които са предавани в отделни семейства или райони, и които никога не са били включвани в „официалната“ история. И макар че немалко от тях притежават истинска научна стойност, голяма част от споменатите писания са проникнати от силно патриотичен етос. Този етос, от своя страна, кара такива групи на моменти да критикуват като „недостатъчно патриотични“ онези български историци, които предупреждават срещу опасностите от национализма и иредентизма.[24]

Някои български историци, особено онези, свързани с македонски организации, сега се опитват да утвърдят отново идеята за българска идентичност както на македонското революционно движение, така и на населението в Македония като цяло. Особено силно са критикувани политиките на БКП от 1940-те и 1950-те (понякога окачествявани като „национално предателство“). Появяват се огромно количество нови научни публикации по македонския въпрос.[25] По-провокативни и с по-малка научна стойност са трактати, предназначени за масовата публика, като например Десетте лъжи на македонизма от Божидар Димитров.[26] Прибежките в областта на популярната история и вестникарството от страна на историци, както се вижда в Документ 6, започват да изличават разликата между писането на история за академична и масова публика. От друга страна, такива прибежки позволяват на някои историци да достигнат по-широка национална публика, отколкото го позволяват научните трудове. Макар че броят на учените, активно ангажирани в такива дебати е сравнително малък, те доминират в българските образователни институции.[27] Сериозни критики на този вид история, макар и да не липсват напълно, са насочени по-скоро към академичната, а не към масовата аудитория.[28]

Както и в Македония, политическото използване на символите на ВМРО се появява в пост-комунистическия период, но в по-ограничени рамки. Голяма част от широкия дебат върху македонската идентичност се концентрира върху въпроса за отношенията с новата Република Македония, особено около решението на българското правителство да признае новата държава, но не непременно и македонската национална идентичност. Езикът, особено, се превръща в спорна тема, тъй като Скопие подчертава равенството на македонския език с българския (докато София, която гледа на македонския като на „диалект“, се противопоставя например на ползването на преводачи при междудържавни срещи). Голяма част от дебата обикновено се фокусира върху широки въпроси на оспорвания „български характер“ на населението в Република Македония.

Един по-специфичен дебат се подклажда обаче от бързата трансформация на ВМРО-СМД в политическа партия в България. Партията, както показва Документ 6, се позовава директно на македонското революционно движение като своя база и се обръща към българите от македонски произход. Организацията е политическо тяло, подчертаващо консервативни национални ценности и съответно използва такива символи на ВМРО като червения и черен цветове и, особено, наследството на Тодор Александров.[29]

Съществуването на съперничещата Обединена македонска организация – Илинден (ОМО), съставена от етнически македонци и претендираща да запази за себе си наследството на ВМРО, дава начало на остър дебат по използването на македонските символи. Особено забележителен е фурорът около Яне Сандански, сега отричан от някои членове на ВМРО-СМД заради левичарските си убеждения, но поддържан от ОМО-Илинден. Сандански, проблематичен за някои както поради опозицията му срещу Александров, така и заради използването му по време на комунизма, сега е още по-компрометиран заради идентификацията му като символ на политически съперници. Поклоненията на ОМО до гроба на Сандански на годишнината от смъртта му се превръщат във фокус на вътрешно-политически дебати по въпроса за „присвояването“ на националните символи – един дебат, който се пренася и в Република Македония.[30] Юридическите усложнения около невъзможността ОМО-Илинден да бъде регистрирана като политическа партия и да използва обществени паметници за празненствата си водят до серия от изявления за накърняване на човешки права и по-нататъшни дебати.[31]

Като цяло обаче дебатите в България са далеч по-маргинални от гледна точка на националната си важност: непълната асимилация на македонските герои в българския национален пантеон означава, че за мнозина българи липсва близка идентификация с тях. В края на краищата, модерната българска държава никога не е включвала цялата географска Македония; съответно, Делчев и Сандански в много отношения са герои от регионална, а не толкова от национална важност. Въпреки това, като се има пред вид, че един от всеки осем българи може да се позове на някакъв македонски произход, налице е голяма потенциална аудитория. Вътре в тази „българо-македонска“ общност (голяма част от която поддържа силно чувство за македонско наследство), дебатът е не по-малко важен отколкото в Република Македония. Нещо повече, претенциите в Република Македония, че ВМРО (както и други исторически символи) са изключително част от наследството на тази страна, се оказват постоянен повод за раздразнение, провокирайки чувството, че Скопие „краде“ българската история – а, следователно, и част от българската идентичност.

Заключение

Начините, по които понастоящем се използва историята в югоизточна Европа често са доста цинични, подчертаващи политическите манипулации на историята. Темата за „манипулацията“ е постоянна, тъй като има ясна връзка между определени политически мотивации и начина, по който се третира македонския въпрос. Това обаче не трябва да кара наблюдателите да забравят, че дори и ако националните символи са „изобретени“, те все пак се възприемат широко от членовете на съответната нация като притежаващи обективна истина. Героите на ВМРО са получили значения, които се оказват важни при създаването на македонска национална идеология и които се радват на определено възраждане в България от 1989 насам, особено сред българите от македонски произход. И в двата случая процъфтяват исторически традиции, които се опитват да докажат, че тяхната версия на историческата истина е правилната, докато онази на другата страна е погрешна.

Когато са налице много и съперничещи си претенции за историческите символи на една нация, историята се превръща в игра без печеливши. Всяко твърдение на съперничещата традиция заплашва стабилността на собствената национална идентичност и изисква защита, която от своя страна се разглежда от съперника като атака срещу неговата идентичност. Като такава, „обективната история“ на националните символи става маловажна; важна вместо нея е ролята, която се приписва на даден символ в интерпретациите на историята. Самата динамика на „използването на историята“ изключва в такива случаи общото използване на общи герои от съперници, или поне докато тяхната относителна важност за настоящето не е отминала.

Източници

Документ 1:

Днес изминават 35 години от смъртта на Яне Сандански, великия македонски революционер и боец от нашата национално-освободителна борба, който беше убит от агенти на Фердинанд …

Яне Сандански заема особено място в историята на македонските национално-освободителни борби, като най-верен последовател на идеалите и принципите на първоначалната ВМРО на Гоце Делчев. Той е велика прогресивна фигура от нашето революционно минало, която е извършила историческа служба за нашата македонска нация като безкомпромисен водач, организатор и стратег на нашите национално-освободителни борби…

… [Понеже] действията на Сандански бяха диаметрално противоположни на посегателските претенции на велико-българската буржоазия и кликата на Фердинанд, те организираха физическото унищожение на Сандански… Но делата и идеалите на Сандански си остават живи в сърцето на македонската нация и са се превърнали в знаме на националната борба за свобода и независимост – една борба, която беше довършена под ръководството на Югославската комунистическа партия.

Източник:

„Триесет и пет години от смртта на Яне Сандански“,

Нова Македония, 22, април 1950.

Документ 2:

Македонците са имали най-близка и непрекъсната историческа и културна връзка с българския народ. В българското прогресивно общество [Гоце Делчев] намери братски прием, от тук той избра военните и интелектуални кадри за македонското освободително движение. В прогресивното българско общество се появяват такива велики македонски революционери като Христо Чернопеев, Кръстьо Асенов, Петър Юруков, Парашкев Цветков, Марко Лерийски, Александър Илиев, Лука Иванов, Тодор Паница, Александър Бунов, Чудомир Кантарджиев и много други, които са отдали живота си за свободата на Македония.

От Българската комунистическа партия… идва най-близкият другар на Гоце Делчев и теоретик на македонската прогресивна мисъл, Димо Хаджидимов…

Ето защо дори и днес Гоце Делчев е за македонците, където и да живеят те, знаме против империалистическите подпалвачи на нова война. Ето защо, дори и днес Гоце Делчев е знаме във войната ни за триумфа на демокрацията, мира и социализма. За всеки македонски патриот днес делата на Гоце Делчев имат най-тясна връзка с политиката на социалистическите прогресивни сили за мир, демокрация и социализъм. Под бащинската грижа на Българската комунистическа партия, след 9 септември 1944 в нашия край се започна огромен материален и културен прогрес…

Македонските жители и всички трудещи се в пиринския регион ще изразят любовта си към делата и наследството на Делчев, като работят с всички сили за укрепването на нашето родно управление в нашата Народна Република България, което означава да се борят за установяване на морално-политическо единство под флага на Отечествения фронт и под ръководството на Българската комунистическа партия. Което означава да се борят за процъфтяването на нашето социалистическо българско отечество.

Източник:

„Гоце Делчев“, Пиринско дело, 3 май 1958.

Документ 3:

Македонска кирилица

Денес над Македонија се раѓа,

ново сонце на слободата!

Македонците се борат,

за своите правдини! (2)

Одново сега знамето се вее,

на Крушевската република!

Гоце Делчев, Питу Гули,

Даме Груев, Сандански! (2)

Горите македонски шумно пеат,

нови песни, нови весници!

Македонија слободна,

слободно живее! (2)

Българска кирилица

Денес над Македония се рагя,

ново сонце на слободата!

Македонците се борат,

за своите правдини! (2)

Одново сега знамето се вее,

на Крушевската република!

Гоце Делчев, Питу Гули,

Даме Груев, Сандански! (2)

Горите македонски шумно пеат,

нови песни, нови весници!

Македония слободна,

слободно живее! (2)

Български книжовен език

Днес над Македония се ражда,

ново слънце на свободата!

Македонците се борят,

за своите правдини! (2)

Отново сега знамето се вее,

на Крушевската република!

Гоце Делчев, Питу Гули,

Даме Груев, Сандански! (2)

Горите македонски шумно пеят,

нови песни, нови вестници!

Македония свободна,

свободно живее! (2)

Документ 4:

Кога започна да се говори за македонска националност и македонска нация? Започна да се говори след като Македония падна под сръбско робство. По това време сръбските историци, за да се харесат на сръбската буржоазия и за асимилацията на това население, след като не успяха да ги накарат да станат сърби със сила, започнаха да говорят, че това не са нито българи, нито сърби, а македонци. Това са исторически факти…

Водачите и основателите на Вътрешната Македоно-Адрианополска Революционна Организация никога не са говорили за македонска нация и македонско национално съзнание. За тях борбата на жителите на Македония е била борба за освобождение от турско робство. Те винаги са подчертавали, че българите в Македония са компактна маса, но сред тях има и гърци, албанци, влахи и хора от други националности. Те издигат лозунга за автономия – „Македония за македонците“ – но не като македонска национална общност, а като лозунг за свобода, за равни права и свободи за всяка националност, населяваща Македония. Те разчитаха на последващо присъединяване на Македония към България. Говоря за лявото демократично течение в македонското революционно движение, чийто главен основател, както е добре известно, е Гоце Делчев.

Източник:

Реч на Тодор Живков пред Пленума

на Централния комитет

на Българската комунистическа партия,

11-12 март 1963.

Документ 5:

„Разбирам света като поле на културната борба между нациите“ – това е друга мисъл на легендарния национал-революционер Гоце Делчев, която дава основания за надежда. Но за да постигнем това, ние трябва да направим всичко възможно да се срещаме свободно с македонците и да им даваме възможност да се срещат свободно с нас.

Няма да спечелим нищо, ако продължаваме да гледаме през завеси, портали и бариери. Страхът от тази среща, която беше внимателно блокирана и не можеше да се реализира в продължение на повече от осемдесет години, беше най-голям в Белград, Скопие и Атина… Но всеки ден, докато все повече и повече хора от двете страни на границата комуникират едни с други, те ще разберат, че всъщност няма нищо, което ги разделя. Те ще открият, че не само езика, но и нашите корени, история, национални герои и врагове са общи. И няма начин да се избегне знанието или убеждението, че почти всички „македонски герои“ са били предимно българи и никога македонци. Това е достатъчно.

Източник:

Веселин Ангелов, „Ще имаме ли

най-после една национално отговорна

политика по македонския въпрос“,

Демокрация, 14 август 1997, стр. 16

Документ 6:

През 1893, шест български интелектуалци, стремящи се да получат граждански права за българското население в Македония и Тракия – области, откъснати от България и оставени под властта на Османските султани, основават [в Солун] Вътрешната Македоно-Одринска Революционна Организация (ВМРО).

След многобройни несполучливи опити да накарат международната общност да реши проблема и в отговор на преследванията от страна на турската османска администрация, ВМРО възприема курса на въоръжена борба, за да постигне човешки права и свободи за поробените националности в империята…

След Балканските войни и Първата световна война, само 10% от Македония е включена в България. Останалите 90% са окупирани и разделени между Кралство Гърция и [Югославия] …

В гръцка (егейска) Македония, гръцките власти налагат строг тираничен режим, така че Организацията незабавно предприема въоръжени действия, докато в сръбската част първоначално се търсят пътища за легални политически действия. Безжалостното преследване на членовете и поддръжниците на Организацията, както и терорът, наложен върху онези, които се наричат българи, принуждава ВМРО да използва методите на въоръжената съпротива…

Но през 1934 един антидемократичен и авторитарен преврат в България забранява всички политически партии, в това число и ВМРО. Последните фракции на организацията са разпуснати в късните 1940 години от наскоро установените комунистически диктатури в Югославия и България.

След Втората световна война в рамките на титовата „федерална“ Югославия е създадена „Социалистическа република Македония“. Белград е мотивиран от политическата си цел да продължава реализацията на старата коминтернска резолюция (приета през 1934 г. в Москва), обявяваща създаването на отделна „македонска нация“. Под натиска на комунистическия режим, българското население е принудено да приеме географското названия „Македония“ като национално. До 1990 г. са водени повече от 700 дела срещу граждани, отказващи да приемат новата „македонска“ национална идентичност…

Източник:

Сайт на ВМРО, „ВМРО:

Българско национално движение“,

„История на ВМРО“ (на английски език)

[http://www. vmro. org/stari/index. htm]

(Състояние от 8 юни 2002).

Из: „John R. Lampe аnd Mark Mazower (eds.):

Ideologies and National Identities,

Central European University Press, 2004, pp. 110-121

Джеймс Фрусета е асистент-професор в колежа Хампдън-Сидни (Ричмонд, Вирджиния, САЩ). Той специализира по въпроси на българската история и е преподавал в Американския университет в Благоевград.

Коментари (38)

- 08-09-2012|Златко

Тъй като желанието да се коментира тази тема очевидно не е особено голямо (удивен съм, но няма как), то ще си позволя да започна с един съвсем простичък въпрос, който ми се налага да си задавам напоследък. А именно: запитвали ли сте се някога коя е причината, поради която и двете големи малцинства, за които (е) има(ло) някакви основания да се твърди, че са от български произход, помаците и македонците, днес не искат и дума да чуят за това, а се съпротивяват с всички сили срещу окачествяването им като българи? И, ако ми позволите да представя собствения си отговор под формата на (доста прозрачна) метафора, то представете си едно семейство, в което най-големият брат непрекъснато тормози всички останали, защото те все му се струват недостатъчно подобни на самия него. Бой, тормоз, натяквания, укори, подигравки… Е, кой нормален човек няма да си каже при едно такова положение „не ща ти ни братството, ни роднинството, не сме вече семейство, хайде сега всеки по пътя си…“

(Това, разбира се, го казвам само на всички ония, които ще се скъсат да реват „българи сте, нъй, нъй, нъй, ще ви го повтаряме, докато ви продъним ушите!“)

- 08-09-2012|Силвърмен

Абе Златко, то и мен ме е срам да се нарека българин. Би ли предложил специално за мен някакъв съвет какво да направя, след като вече си помислил за помаците и посръбчените българи в Македония?

Апропо, в последния брой на Еуропео има много по-кратък материал по темата, който е и по-красноречив от този ферман.

И не знам защо се учудваш, че никой не коментира по време на три поредни почивни дни.

Бъди здрав!

- 08-09-2012|Златко
Цитат:

И не знам защо се учудваш, че никой не коментира по време на три поредни почивни дни.

А, хубаво е, ако това е единствената причина (вярно, че в България сега са празници, вярно…)

А инак един от основните феномени на „българскостта“, който очевидно се състои в това, че колкото повече се срамуваме от собствената си нецивилизованост и изостаналост, толкова повече настояваме, че и другите трябва да станат като нас, е безкрайно важен и нуждаещ се от разчепкване, разбиране, осветяване. Защо става така, че, вместо да следваме примера на ония, които са напред, ние винаги досега сме се опитвали да се затворим в границите на познатото, да покрием учи и уши (но не и уста, има си хас!), и да закрещим: „няма пък, няма!“? Защо бъденето на българите се състои преди всичко от някакъв изконен, първичен страх, че, ако не дай боже възприемат нещо от другите или просто ги оставят да бъдат каквито са си, самите те ще престанат да бъдат българи? Толкова ли е слабо нашето, че не може да издържи никакво докосване, никакво примесване с чуждото? И що за измислици – толерантност и не знам какво още, които ни се набиват в главите от няколко десетилетия насам, покрай историята със спасяването на евреите, и ни карат да изправяме пред очите си един напълно неверен, напълно заблуждаващ и спиращ прогреса, образ на собствените ни национални черти? Защото това просто не е вярно! Толерантни могат да бъдат единствено хора, които знаят, видели са и са пропътували много, смесвали са се с много и различни места, хора, култури. Само те, под натиска на простичкия човешки опит, на реалното преживяване, са в състояние да се освободят – и това само донякъде – от предразсъдъците и страховете си, да разберат наистина, че евреите не ядат християнски деца, че пакистанците не снасят яйца, че африканците не миришат по-различно от нас, стига да живеят при същите условия, и пр., и пр. Всичко останало дивее и се варди като пословичния дявол от тамян, от всичко, което не е точ-в-точ като него (а пък онова, което е точ-в-точ като него, ненавижда до смърт, защото „оно че му окраде и ушите“). Ето затова е нужно тия неща да се изправят непрекъснато пред очите ни, да ни посочват собствения образ неизкривен, такъв, какъвто е, дори и ако това причинява неудобство, срам и болка. Защото няма друг път към себепознанието и израстването освен гледането към огледалото, което ни показва реален, а не някакъв нафукан, измислен образ. И това е единствената причина, поради която това тук списание кара толкова много хора да се отвръщат настрана и да говорят за „анти-българскост“ или „несериозност“ (буржуйки дребни и нещастни, тия последните пък не могат дори и да напопържат човека като хората). Не желанието да се дразни или обижда когото и да било, не някаква потребност от себеразграничение, под мотото „пази Боже сляпо да прогледа“. А само това – търсенето на реалния, неизкривен образ, който ще накара поне онези сред нас, които все още не са живи трупове, да изпитат болка и, ако е рекъл Господ, да се пробудят от апатията, да се опитат да променят нещичко в себе си, а след това и около себе си…

Това – и нищо друго!

- 08-09-2012|Майя Маркова – Както ви харесва (не по Шекспир)

То ние си знаем, че не сме цвете за мирисане (не че, като се огледам наоколо, виждам живи въплъщения на възвишени добродетели у комшиите), но не е там въпросът. На някого могат да му харесват датчаните, или американците, или литовците, или пък германците (макар и тяхното досие да не е чисто като чаршаф, изпран в белина)… тогава какво – да пренаписваме историята според както ни харесва? Не ви ли се струва малко инфантилно? Пък ако все пак възрастни хора изберат този вариант и погребват оскъдните си, изкарани с труд парички в паметници на Александър Македонски и други антични царе и генерали, които им харесват повече от българските такива – на добър им час!

- 08-09-2012|Златко

Майа, преди да заговорим за пре-написване на историята, първо трябва да осъзнаем, че НЯМА такова нещо като история, която да не подлежи на интерпретации. Тя ВИНАГИ е била пренаписвана. Онова, над което трябва да мислим и да дискутираме днес е КАКВА точно история може да ни върши някаква работа като нация сега, в 21-ви век. Само един пример: оказва се, да речем, че е изключително вероятно българската история да не разполага с почти никакви други писмени източници за вековете между падането под властта на Османците и Паисий (обобщавам грубо, тъй като не съм специалист), освен турските данъчни регистри. Всичко останало – ах, колко изненадващо! – са фалшификати от 19 век, чиято разбираема цел е била да пробудят у хората колкото се може по-голяма омраза към турците, за да се вдигне народа на въстание. И какво сега – сто и петдесет години по-късно да приемаме това като част от историята си? Виж само как реагират хората тук на материала, който им показва колко фалшиви са източниците на „Време разделно“. Олеле, откраднаха ни историята! Овцете, които си искат обратно овчаря, ако питаш мен…

Нацията, както казва Ернест Ренан, е въпрос на ежедневно гласуване. Същото се отнася и до историята, колкото и странно да звучи това. И така, за какво ще предпочетем да гласуваме днес – за недосегаемостта на едно наследство, породено в немалка степен от изключително остарели, почти мракобесни от днешна гледна точка цели (ако омразата е имала някакъв смисъл тогава, то тя напълно го е изгубила днес), или за нов, непредубеден поглед към всичко, което ни прави неспособни на реално развитие?

А между другото, аргументът, че всички наоколо са такива, бива опроверган от простите думички, с които едно време го посрещаше баща ми: „ами ако всички започнат да дрискат по улицата, ти също ли ще го правиш?“

- 09-09-2012|В. Кандимиров

И какво предлага авторът като решение? Да приемем предложението на Коминтерна от 1934 г. за създаване на македонска нация? Ами тогава да приемем и това за тракийска и добруджанска! А защо не и предложението на Сръбската академия на науките за шопска? Защо не погледнете на положението и от другата страна, тази на българите в Македония, които искат да са такива? Аман от либералствуващи толерасти, с извинение за израза!

- 09-09-2012|В. Кандимиров

И да ви напомня, специалисти такива, че никога не е имало организация, наречена ВМАРО (Вътрешна македоно-адрианополска революционна организация). Има такава на име ВМОРО (Вътрешна македоно-одринска революционна организация.

Толкова разбирате и от останалите македонски работи, полуинтелигенти с четвърт такива.

- 09-09-2012|Златко – re:
В. Кандимиров писа:

И да ви напомня, специалисти такива, че никога не е имало организация, наречена ВМАРО (Вътрешна македоно-адрианополска революционна организация). Има такава на име ВМОРО (Вътрешна македоно-одринска революционна организация.

Толкова разбирате и от останалите македонски работи, полуинтелигенти с четвърт такива.

Тъй ли? А какво тогава ще кажете за цитата от доклада на Тодор Живков, цитиран по-горе, в който се използва ИМЕННО това название, при това не къде да е, а на висш партиен форум (което означава, че като минимум то е било официално санкционирано). Ако не друго, то поне дочитайте нещата до края, преди да ги коментирате, господин Кандимиров!

- 09-09-2012|Златко – re:
В. Кандимиров писа:

И какво предлага авторът като решение? Да приемем предложението на Коминтерна от 1934 г. за създаване на македонска нация? Ами тогава да приемем и това за тракийска и добруджанска! А защо не и предложението на Сръбската академия на науките за шопска? Защо не погледнете на положението и от другата страна, тази на българите в Македония, които искат да са такива? Аман от либералствуващи толерасти, с извинение за израза!

Само да припомня на бърборещите тук консервасти (каквото повикало, такова дошло!), че правото на самоопределение е едно от основните права на човека, запечатани в Хартата на ООН, господин Кандимиров. Щом македонците (или поне огромного мнозинство от тях) НЕ ИСКАТ да виждат в себе си българи, то вратата, както се казва, е вече захлопната. Не виждам какво толкова има да се дискутира тук. В края на краищата, англичаните и французите също са били част от една и съща нация в някакво историческо време…

Единствено достойната за дискусия тема в тази връзка според мен е как и защо се е стигнало до там, че македонците са поискали да НЕ бъдат българи. Това е истински важната тема, останалото е липса на готовност за приемане на едно вече завършено историческо разделение – какъвто изглежда е случаят сред огромната маса българи…

- 09-09-2012|Кристин Димитрова

В Джеймс Фрусета виждам едно интересно желание да се спира само на въпроси, които му вършат работа на тезата, а тя – както я разбирам – е че и „тези“ са прави, и „онези“ са прави, но най-важното са границите след Втората световна и те обясняват всичко със задна и бъдеща дата.

Показателно е бързото прелитане през: „модерната българска държава никога не е включвала цялата географска Македония“ и затова се оказваме някак незаинтересовани за Сандански и Делчев. А всъщност границите на модерната българска държава не обясняват нищо, защото са разчертани на Берлинския договор и там ние не сме имали свои представители. Симеон Радев, който пише за това, споменава и за „депутатите от Македония“ в Учредителното събрание (как закъснели, как пътували да стигнат навреме и т. н.) – ама чакайте, какво правят тези чуждестранни депутати в първото ни Велико народно събрание???

Искам да бъда ясна: не защитавам нито националистки, нито иредентистки тези. На мен по-голяма държава никога не ми е трябвала, пази Боже пък от междудържавни спорове за някой и друг баир. Но нещата си имат собствени имена и статията тук не е по-малко политическа от оспорваните от автора материали. Той през цялото време уж помни, но забравя, че пише за държава, създадена през 1991 г., чиито най-ранни архиви съдържат материали от… ВМРО. Сравненията с държава, основана през 681 г., са напълно легитимни, но изискват дължимото към фактите. Не може да си се родил вчера и да обясняваш какво си направил миналата година.

Харесва ми дори началото на текста: „В романтичната, примордиалистка[1] традиция на повечето национални истории е налице една предпоставка, според която историческите събития, институции и индивиди „принадлежат“ на дадена нация като част от нейната история.“ Готово ли е Обединеното кралство да се откаже от кралица Виктория, защото тя е от Хановерската династия и – технически погледнато – не принадлежи на английската история? Ако историята не е ясна като наука (това убеждение далеч не ми е чуждо), кой тогава определя кой е примордиален и кой е пич?

- 09-09-2012|Златко

Това е интересно, добре написано и заслужава по-сериозна дискусия. Ще си позволя да изкажа мнението, което поддържам открай време, без да настоявам за приемането му. За мен ВСЕКИ вариант на истината е консенсус, тоест се постига в дискусия и чрез някакъв вид съгласие от страна на (повечето) участващи. Това се отнася и до парадигмите на „твърдите“ науки, както ни учат хора като Томас Кун и пр. А в социалните науки, особено пък когато те засягат толкова болезнени и непреживяни неща, ситуацията често граничи с невъзможност за консенсус. Което не я прави по-малко същата. Всичко се променя и единственият ни шанс да задържим нещата в някаква определена форма се състои в способността ни да се убеждаваме едни други в полезността на една или друга истина. Това не прави всичко относително – то просто има за цел да ни покаже ясно собствените ни човешки ограничения. Щем, не щем, никой от нас не е господ и всеки е принуден да се съобразява с факта, че абсолюти не съществуват.

И така, за мен нещата изглеждат по следния начин: както България, така и Македония са „нови демокрации“, в които не съществува никаква традиция на публична дискусия и постигане на консенсус БЕЗ заплаха от „тоягата отгоре“, тоест политически наложени истини, които не подлежат на оспорване. Очевидно е, че историята на двете страни съдържа повече от достатъчно спорни (възможно най-меко казано) моменти, които правят диалога почти невъзможен. С други думи – консенсусът си е консенсус, но сиренето е с пари. И именно тук идва нуждата от употреба на здрав разум, тъй като в една толкова заплетена ситуация нищо друго не може да помогне. За самия мен това означава, че трябва да се тегли една черта, отвъд която да не се пристъпва, каквото и да прави отсрещната страна. Това, и само това, дава право на една от страните да има претенцията за морално превъзходство и евентуално правото да бъде разглеждана от трети страни като по-зряла, по-развита, „по-паднала от клона“, ако щете. Какво означава това на практика? Ами, просто е: там, където нещата опират до исторически спорове, особено такива отиващи назад във вековете, дискусията е напълно ОК и тя може и трябва да бъде водена, но без изстъпления. Защищаваш позицията си, подкрепяш я с факти и разумни интерпретации – и толкова. Ако другата страна реши, че би искала да се пени и стига до някакви циркови изпълнения – нейна си работа. Самият ти просто стоиш на мястото си, държиш очите си отворени, за да не изпаднеш в някоя вкаменена позиция (ВИНАГИ трябва да се допуска и преценява нова информация, ново съдържание, нови аргументи), но отказваш да участваш във всякакви неща, които според теб водят до диващини. Македонците биха искали да вярват, че историята на техните земи си е тяхна – назад през Самуила, Кирил и Методий, та чак до Александър Велики? Ами тяхна си работа, какво може да каже човек за всичко това, освен, „господ да ви е на помощ, имало и от нас по-такива“. Но това е всичко. Никакви изстъпления, никакви кавги, никакво взаимно валяне в калта. Само това дава някакъв шанс за издигане НАД общото блато, в което всички остават, докато се борят едни срещу други.

Това, що се отнася до нещата, които се намират от очевидната страна на чертата. Другата, която е по-малко очевидна и която е свързана със солидна доза себепревъзмогване, касае отношението към македонците ДНЕС, тяхното право или липса на такова да се смятат за нация, различна от нас. И тук вече нещата опират до сериозен водораздел. Защото, отказвайки им ЕСТЕСТВЕНОТО и ОЧЕВИДНО право да считат себе си за каквито намерят добре, самите ние изпадаме в смешна, жалка, анти-модерна, ретроградна, враждебна… уффф, свършват ми се думите, но не и отвращението… позиция. НЕ МОЖЕ, не може, не може да отиваме при съседите си и да им натякваме това, че са решили да се откъснат от нас, да им вменяваме като вина нещо, което, първо, си е тяхно най-естествено и ненарушимо право и, второ, най-вероятно е резултат от собствените ни действия в продължение на повече от столетие, които до такава степен са накарали хората да ни „заобичат“, че в края на краищата ги водят до пълни дивотии, като изредените по-горе „исторически открития“, само и само за да НЕ бъдат вземани за българи, гърци, сърби или каквито и да е други. Е, толкова ли е трудно да се разбере, че от един тормозен човек не може да се очаква особено рационално поведение, че задачата на онзи до него е не да подсилва неговите неврози и идентичностни обсебености, а да се опитва, доколкото това е по силите му, поне да не повтаря онова, което е толкова очевидно като пресилване, у него, у другия?

Ето това е собственото ми мнение. Език, история, култура, етнология, минало – всичко това може да се обсъжда и дискутира (цивилизовано!). Настоящето, поне доколкото то засяга тяхното право на самоопределение – НЕ! Това е нещо недосегаемо, то не е и не може да бъде наша работа, нито пък е работа на когото и да било друг. Македонците имат същите права като всички останали нации, тези права са определени в Хартата за правата на човека и стотици други международни конвенции – и това е всичко. Не минава ден, в който някой индивид да не напише тук или там по разните ми интернетски страници, че Македония е населена от българи. Е, не става така. Ами не става, какво толкова има да се умува! Който и да дойде при нас и да ни каже, че сме нещо друго освен българи, и ние ще го натирим, не е ли така? Може да боли (а всъщност не боли, какво толкова има да боли?), но е така.

А Сан-Стефано е най-опасната и зловредна идея в най-новата българска история, плод на едно моментно състояние на нещата, което се е изпарило във въздуха по-бързо от мастилото, на което е написан онзи договор. И през всичките по-късни години ИМЕННО мечтата по това пусто сан-стефанско величие и размери е била нещото, което ни е докарвало само и единствено ядове и катастрофи, една след друга, една след друга. Но и до днес, вече сто и толкова години, все още не можем да разберем колко опасна и зловредна е тази мечта. И колко безсмислена от гледна точка на нова Европа. На кого днес в Елзас и Лотрингия му пука дали е част от Германия или Франция? Кои други, освен обедняващите валонци и надутите фламандци, традиционно скараните южно- и северно-италианци, плюс някои части от източна Европа, имат проблеми със сегашните си граници? Кой изобщо се интересува от национални граници в днешна Европа? Само изостаналите, само вечно-вчерашните, вечно-непоучените (и вечно знаещи, разбира се).

Това е от мен, поне за момента… След някое и друго десетилетие, живот и здраве, ще си припомняме тези тук дискусии – така се надявам поне – единствено с уморени усмивки. Дай Боже!

- 09-09-2012|Л. Георгиев – re:
Златко писа:

Цитат:

И не знам защо се учудваш, че никой не коментира по време на три поредни почивни дни.

А, хубаво е, ако това е единствената причина (вярно, че в България сега са празници, вярно…)

А инак един от основните феномени на „българскостта“, който очевидно се състои в това, че колкото повече се срамуваме от собствената си нецивилизованост и изостаналост, толкова повече настояваме, че и другите трябва да станат като нас, е безкрайно важен и нуждаещ се от разчепкване, разбиране, осветяване…

Струва ми се, че тези философствувания в стил „опознайте себе си, но както аз намеря за добре и ми харесва“ нямат нищо общо с темата.

Показват единствено отношение към самия автор на тези редове.

Даже нямат връзка с миналото и настоящето на българското общество, но носят достатъчно информация за вътрешните напрежения и невротичността на съчинителя им.

- 10-09-2012|Ясен Б.

Като стане дума за „македонския въпрос“ винаги се сещам за „хазарския речник“ на Павич.

„Издателят на това второ издание на Хазарския речник е съвсем наясно, че Даубманусовият материал от XVII век не е достоверен, че в много висока степен има характер на легенда, че представлява нещо като обед насън и се крепи в мрежата на заблудата на различни старинни неща.“

Можем да заменим „хазарският“ с „македоно-българският“ в горния текст и всичко се изяснява, може би.

Македонците като цяло очевидно не искатъ да са българи. Тези, които да – подават молба до Маргарита Попова. Аз лично не искам да съм македонец и не подавам никаква молба. Веднъж за малко да стана англичанин, но се отказах в последния момент. Не съжалявам.

Какво би станало ако престанем да се занимаваме с македонския въпрос? Той не може ли да се реши от само-себе си, докато ние се занимаваме със собствените си животи? Знам, знам.. Само питам.

- 10-09-2012|шруми

Турците, македонците, българите, сърбите/и на тях имаме какво да не им простим, ако сме решили да не сме някои мекушавци/, всеки дърпа ли дърпа. Чувала съм, че силният, осъзнатият е благороден и разбиращо снизходителен към още „невъзмъжалия“, непозиционирал се индивид.

- 10-09-2012|Майя Маркова – за пренаписването на историята

Златко, това, което пишеш за реакцията на разни „патриоти“, като чуят, че поп Алигорко и Караибрахим от „Време разделно“ не са исторически личности, е съвсем вярно и винаги ме е изумявало, защото това е ясно за всеки грамотен читател от самия текст на книгата. Единственото в нея с претенция за автентичност е летописът на Методи Драгинов, който днес се приема за фалшификат, но не вярвам Дончев да е знаел това.

В другото обаче не съм съгласна с теб. Ако огромната маса от българи, приели исляма, го правят доброволно, по същите причини, по които по-късно огромна маса българи стават членове на БКП, възниква въпросът – защо по-късно (след Освобождението), когато същата мотивация работи за ОТКАЗ от исляма, почти никой не се поддава доброволно и мнозина предпочитат да живеят на общественото дъно или да умрат, отколкото да приемат друга вяра? Видяхме колко малко време трябва на хората да се откажат от членството си в БКП/БСП. Но за вярващия човек вярата е друго нещо и при липса/недостиг на исторически извори хората, с право или не, си обясняват миналите събития и чрез психологическа правдоподобност.

Под „пренаписване на историята“ имам предвид не просто нова интерпретация на историята, а такава, която очевидно е в противоречие с фактите. Съгласна съм, че историята на всички нации е силно идеологизирана и се нуждае от сверяване с фактите, доколкото те могат да бъдат установени, и нова интерпретация. Но съм склонна да мисля, че по-добре е всички истории (вкл. нашата) да се сверяват с фактите, отколкото да мълчим и ръкопляскаме, когато други народи фабрикуват нови несъобразени с фактите истории (вкл. засягащи България), понеже са решили, че точно еди-каква си история им трябва в момента. Относно това дали някой си признава, че е сроден с българите, или предпочита да претендира за произход от марсианците – аз гласувам в такива спорни случаи да вървим всинца на езиковедска, антропологична и ДНК-експертиза, но това би глътнало много народна пара, затова по-добре просто да се приемат фактите, които въз основа на вече известните източници изглеждат очевадни.

Относно срането – говоря за миналото, за историята, не за бъдещето. В миналото всички сме срали, кой повече, кой по-малко. И нищо не можем да направим по въпроса, защото това е минало. Само си позволявам от време на време да напомня, че и другите са срали и че е хубаво да помним и случаите, когато сме го вършили в нужника по всички правила.

Има един руски филм „Внук Гагарина“ – за тъмнокожо момченце от дом в гр. Гагарин, което върху името на предполагаемия си роден град си изгражда приказна представа за произхода си – че е внук на Юрий Гагарин. Тези, които говорят български диалект, а си търсят корена при Александър Македонски, ми напомнят това момченце. (Е, и някои българи, които разпалено твърдят, че ние не сме славяни и че прабългарите не може да са били тюркски народ.) Във филма накрая момченцето пораства и си признава: „Никакой я не внук Гагарина!“ Да видим колко време трябва на възрастните умни глави да порастнат.

- 10-09-2012|Майя Маркова – re: re:
Златко писа:

Единствено достойната за дискусия тема в тази връзка според мен е как и защо се е стигнало до там, че македонците са поискали да НЕ бъдат българи.

За мен причината е навикът на България да губи войни.

- 10-09-2012|шруми

Така, де, госпожо, ние като пораснали умници не е ли по_добре да ги оставим тези горки хора дето са българи, ама, славяни, не прабългари, да си изживеят детството. Или това не е възможно, защото самите ние имаме акъл като за петгодишно. Мое е, не мое е. Действително ли има някой, който се притеснява, че ако не застанем всички като един зад българската идентичност на Яне Сандански може да се окаже някакъв друг. Толкова ли е мъничко та трябва да го вардим с бой.

- 10-09-2012|шруми

Чела съм, че в Македония е имало предимно българи, но предимно в селата, а в големите градове населението е било предимно гърци и евреи. Много българи селяни и малко граждани други/ама много от вас сигурно смятат, че гражданите са голямата работа/. Просто искам да добавя още едно объркване. Иначе си мисля, че тия хора до сега им набивали, че са македонци, после се явяват „българите“ и им разправят „вие сте български селяни“ и хората казват „махай се“, разбирам ги. Ела, приятелю, да се запознаем.

- 10-09-2012|Майя Маркова – re:
шруми писа:

Действително ли има някой, който се притеснява, че ако не застанем всички като един зад българската идентичност на Яне Сандански може да се окаже някакъв друг. Толкова ли е мъничко та трябва да го вардим с бой.

Естествено, че ще се окаже. Не че Яне Сандански е толкова светла личност, та да се радвам, че присъства в нашата история.

Разбира се, може да отидем по-нататък и да попитаме – толкова ли е важно дали някой смята, че цар Самуил е македонец, а българите пишат с руски букви и са дали на германците идеята за Холокоста. Не знам дали е важно или не, но опитът ми показва, че когато някой си разиграва детинщините, да си траеш, уж-смятайки се за умен, не носи полза никому. Мълчанието се приема за знак на съгласие.

- 10-09-2012|шруми

Но тази история не е от вчера и няма да бъде забравена утре и ми се струва, че можем да сме по_спокойни, ако се чувстваме на страната на истината и „възрастни“, осъзнати и да ги изчакаме като ги напътстваме внимателно и дружелюбно като добра, любяща „майка“.

- 10-09-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Само един пример: оказва се, да речем, че е изключително вероятно българската история да не разполага с почти никакви други писмени източници за вековете между падането под властта на Османците и Паисий (обобщавам грубо, тъй като не съм специалист), освен турските данъчни регистри. Всичко останало – ах, колко изненадващо! – са фалшификати от 19 век, чиято разбираема цел е била да пробудят у хората колкото се може по-голяма омраза към турците, за да се вдигне народа на въстание… И така, за какво ще предпочетем да гласуваме днес – за недосегаемостта на едно наследство, породено в немалка степен от изключително остарели, почти мракобесни от днешна гледна точка цели (ако омразата е имала някакъв смисъл тогава, то тя напълно го е изгубила днес), или за нов, непредубеден поглед към всичко, което ни прави неспособни на реално развитие?

За мен е странно, че ти смяташ, че османската власт за близо 500 години не е направила достатъчно, за да породи омраза към себе си, та нашите сепаратисти са били принудени да си измислят… и същевременно изглеждаш напълно убеден, че ние за далеч по-малко време сме успели да направим достатъчно, за да породим омраза на македонците към нас.

- 10-09-2012|Златко – re: re:
Майя Маркова писа:

За мен е странно, че ти смяташ, че османската власт за близо 500 години не е направила достатъчно, за да породи омраза към себе си, та нашите сепаратисти са били принудени да си измислят… и същевременно изглеждаш напълно убеден, че ние за далеч по-малко време сме успели да направим достатъчно, за да породим омраза на македонците към нас.

Това пък какво означава сега, Майа? Къде точно съм писал, че нашите революционери не са имали достатъчно добри основания за омразата си? Когато правиш твърдения относно нечии изказвания, трябва да сравняваш с оригиналите, а не с онова, което е останало в паметта ти.

Златко писа:

Класиците ни, разбира се, са имали добри основания за своята омраза. Но ние ги нямаме, точка!

От теб поне очаквам малко повече добросъвестност при четенето на нещата, които пиша. Инак, ако ще ме интерпретираш така като дявола – Евангелието, по-добре хич не се обаждай…

- 10-09-2012|Златко – re: re: re:
Майя Маркова писа:

За мен причината е навикът на България да губи войни.

По тази логика Русия би трябвало да е една от силно обичаните страни на тоя свят…

- 10-09-2012|Златко – re: за пренаписването на историята
Майя Маркова писа:

В другото обаче не съм съгласна с теб. Ако огромната маса от българи, приели исляма, го правят доброволно, по същите причини, по които по-късно огромна маса българи стават членове на БКП, възниква въпросът – защо по-късно (след Освобождението), когато същата мотивация работи за ОТКАЗ от исляма, почти никой не се поддава доброволно и мнозина предпочитат да живеят на общественото дъно или да умрат, отколкото да приемат друга вяра? Видяхме колко малко време трябва на хората да се откажат от членството си в БКП/БСП.

Жестока логика! Ами ако няма никаква разлика дали конвертирането се е случило в рамките на едно, три, пет или петдесет поколения (което следва от твоето твърдение, че е едно и също да влезеш, а после излезеш от БКП, и да се откажеш от една вяра и идентичност, която родът ти носи от, примерно, триста години назад – а всъщност от ВЕЧНОСТТА, тъй като българите не познават такова чудо като семейна хроника и никой от нас не знае кои са предците му преди, да речем, четири поколения)… та, ако няма никаква разлика, то за какво тогава се дърлим тука за българи, помаци, македонци и не знам си още какво. В края на краищата всички произлизаме от Адама и Ева, не е ли така?

После, за „фактите“? Ами кои са фактите? Други факти освен данъчните регистри, които показват черно на бяло, че, ако е имало насилствени помюсюлманчвания, те със сигурност са били единични и за някакви масови кампании няма исторически свидетелства… други факти просто няма. Какви факти, какви пет лева, като всичко, около което се върти тоя безконечен спор, е отказът на промитите нашенски мозъци да приемат ИМЕННО фактите? Ти например какви факти имаш пред вид, когато ми говориш за пренаписване на историята? Кой какво е изкривил, кой кого е манипулирал, кой кого е излъгал, дай сега да си говорим право в очите? Щото аман вече от всевъзможни удари под кръста и обвинения в не знам какво си, когато единствените факти, които се поднасят тук, идват точно от страната, която непрекъснато бива обвинявана в „изкривяване“? Изчел съм вече доста исторически студии, част от тях доста тежки и трудни, при това идещи отвън, и единственото, което успявам да разбера, е че „факти“ просто няма. Двама учени четат един и същи не съвсем ясен източник, примерно за разпространението на вакъфа по българските земи, и стигат до абсолютно противоположни изводи – българинът: че тук е провеждан едва ли не геноцид, чужденецът: че това е била доста разумна и за времето си прогресивна данъчна политика (ето я тука книжката, ако ти се занимава, сядай и чети – става дума за статията Tradition and Rural Change in Southeastern Europe During Ottoman Rule). Фатки, а не факти, това май е всичко, с което разполагаме!

- 10-09-2012|Дим от Рим – Данъчни регистри? Моля?

Ако дотам сме го докарали – да разчитаме на данъчните регистри и да твърдим, че „други факти просто няма“ – то значи наистина никакъв напредък няма как да се постигне, независимо колко добросъвестни са съответните историци…

Че то в коя държава, и в кои епохи, данъчните регистри са били достоверен източник? Има ли такава държава? Има ли такава епоха?

И ако днес не разполагаме с други „източници“ освен някакви данъчни регистри – това значи ли, че и през всичките предишни векове действително не е имало никакви други източници?

Не е ли ясно, че голяма част от източниците просто са бивали унищожени – първо от турци (по държавна линия), после и от от гърци (по църковна линия) …

- 10-09-2012|Kiril Ivanov

Много време след смяната на вероизповеданието, в Родопите са погребвали мъртъвците си със символите на новата и старата вяра. В тамошните музейни сбирки (Девин и др.) има надгробни камъни с двата символа.

Що се отнася до самосъзнанието на нашите съседи, има едно нетривиално обяснение загатнато в напътствията на Екзарх Йосиф към момчето Симеон Радев, завършило току що „Галата Сарай“(Ранни спомени).

- 10-09-2012|В. Кандимиров

Съжалявам, че се намесих в спора. Участниците тнего нямат необходимото равнище на компетентност, за да обсъждат темата.

- 10-09-2012|Kiril Ivanov

Ама кога сте се намесили? Не може… Как съм пропуснал! Ужас! Та това на нищо не прилича! Как може! Направо немам думи! Добре, че се отмесихте. Браво на вас! Направо съм очарован! Не, не, възхитен! Ех, как са слаби думите!

- 10-09-2012|Майя Маркова – още по темата

Явно не съм си изразила добре мислите – първо, защото писах набързо, и второ, защото дори когато имам време за обмисляне, не мога да пиша като Кристин Димитрова. Сега ще се опитам да се справя по-добре, пък каквото излезе.

Златко, без да влизам в подробности (дяволски или не) – от материалите ти умерено предубеденият читател е много вероятно да остане със следното впечатление: ако ние мразим някого (напр. турците), ние сме лоши и омразата ни говори за нас, а не за мразената общност; ако някой мрази нас (напр. някои помаци и немалка част от македонците), ние сме лоши и трябва да проучим какво точно зло сме сторили на въпросната общност, за да ни мрази.

Безспорно и в двете твърдения има доза истина. Но ако тя се приеме за 100%, стига се до абсурд, който ясно личи, когато двете тези се напишат една до друга.

Ти оспорваш твърдението ми, че има нагласа за култивиране на омраза срещу претърпелия военно поражение. Мислиш, че Русия не е обичана? Според мен е дори премного обичана; може би така ми се струва поради факта, че живея в страна, където за зла участ мнозинството от народа, предприемачите и политиците са русофили. Но нека погледнем другите страни. Колко души надигнаха глас в защита на девойките от „Пуси Райът“ и колко – в защита на Асандж, чийто болестен нарцисизъм вече е струвал живота на някои съюзници на Запада? Колко демонстрации прави будната гражданска съвест срещу войните в Ирак и колко – срещу геноцида в Чечения? Дори мюсюлманите негласно признават правото на руснаците да избиват чеченци. А ако се върнем към близката история – можеш ли да сравниш отношението на света към Холокоста и към Гладомора, две изтребителни кампании, взели сравним брой жертви?

Разбира се, влиянието и доброто име на Русия страдат от хроничния ѝ икономически провал. Тук ще цитирам какво е казал един българин от Западните покрайнини на свои познати българи малко преди 1989: „Докато молите да ви снабдяват с червен пипер от Скопие, не очаквайте македонците да се признаят за българи.“

В предишния си коментар обаче не засегнах икономическия въпрос, защото той идва след военния.

(Следва продължение.)

- 10-09-2012|Майя Маркова – още по темата – продължение

Ниският БВП като нищо може да унищожи постигнатото на бойните полета. Но каквото е загубено на бойните полета, обикновено не може да се върне чрез икономически постижения.

Ти пишеш, че на днешните жители на Елзас и Лотарингия не им пука дали са към Франция или към Германия. Не знам дали им пука или не; да не би случайно някой да ги е питал? Докато работих върху „Omnipotent Government“, се опитах да си изясня тяхната съдба и бях поразена от факта, че след всичките прехвърляния на двете области между Франция и Германия никой никога не е правил там плебисцит, дори и проформа. Другият факт е, че независимо дали им пука или не, те са към Франция и ще си останат там. Защото Германия е била победена.

Аз не се съмнявам, че българските борци за независимост от ХІХ век понякога в пропагандата си са прибягвали до преувеличаване и дори фабрикуване на факти, което при тогавашните слабо развити комуникации не ще да е било никак трудно. Също така не се съмнявам, че те (борците) са имали солидни основания да се оплакват от Османската империя. Но това от гледната точка, която смятам за либерална, дори не би трябвало да е решаващо. Достатъчно е, че солидна част от българския народ, която смятаме за мнозинство (макар, строго погледнато, и тук да не е бил правен плебисцит) е искала самоопределение и отцепване от Османската империя. Също както в една цивилизована страна, когато някой иска развод, не е необходимо да доказва, че партньорът му пие, прави кавги или изневерява. Достатъчно е да заяви в съда, че не желае повече да живее с този мъж / тази жена. Развод. Като в Чехословакия.

Огромното мнозинство от съвременните македонци явно не искат да са българи. Хубаво. Но защо трябва да оправдават своето самоопределение, като ни приписват всички смъртни грехове? Че имаме грехове, имаме. Съжалявам, че дневникът на Богдан Филов не ми е подръка, там имаше важни данни. Но повечето българи не желаят да обсъждат националните си грехове с хора като адаша ми – за щастие не и роднина – Любомир Марков. Не че оспорвам свободата на словото, пази Боже! Бих вдигнала тост за правото на Л. Марков да пише каквото си иска, а после втори тост – за нашето право да не го четем.

Като преследваме ОМО „Илинден“ и искаме срещите с Македония да протичат без преводачи, ние се излагаме. Но според мен още повече се излагат тези, които искат България да признае македонската нация и език. (Кой и кога е признавал нации и езици? Признават се държави.) Ако наистина националното митотворчество в Македония беше завършено 100%, иди-дойди. Но в прекаленото разбиране към съседите аз виждам огромен недостатък – то оставя хора като Спаска Митрова зад борда. Тук не искам да обсъждам колко са тези хора и дали поведението им е умно. Защитниците на човешките права не би трябвало нито да броят жертвите, чиито права са нарушени, нито да ги подлагат на тестове за интелигентност. За мен е тревожен фактът, че малко правозащитни организации подкрепиха Митрова и засега най-много ѝ помогнаха Сидеров и съдружие.

След случая Митрова (а има и други, но те не са толкова известни) твърдението, че „македонците не искат да са българи“, започва да звучи фарсово. Да, мнозинството не искат. Но ако някой вземе, че поиска, чака го затвор, малтретиране и лишаване от родителски права при оглушителното мълчание на правозащитниците.

Това, което бих искала, е: права за личността, закрила за малцинствата, самоопределение за мнозинството. Ако го докараме дотам в някоя област на България мнозинството да иска да се цепи, бих казала – да се направи плебисцит под международно наблюдение и ако наистина искат, да се цепят. За мен е тревожно, че в Европа не се правят плебисцити (и изобщо референдуми – освен в Швейцария, която не е в ЕС) и че не е предвидена никаква процедура за изход от ЕС. Само в някои страни правиха референдуми за присъединяване към ЕС, но както отбелязва и Буковски, после никой не прави референдум за оставане. Ако някоя общност поиска да напусне било държавата си, било ЕС, какво да прави? Надявам се да не се стигне до въоръжени въстания като последен изход.

- 11-09-2012|Златко – re: още по темата
Майя Маркова писа:

Златко, без да влизам в подробности (дяволски или не) – от материалите ти умерено предубеденият читател е много вероятно да остане със следното впечатление: ако ние мразим някого (напр. турците), ние сме лоши и омразата ни говори за нас, а не за мразената общност; ако някой мрази нас (напр. някои помаци и немалка част от македонците), ние сме лоши и трябва да проучим какво точно зло сме сторили на въпросната общност, за да ни мрази.

Ако следното обобщение може да ти свърши някаква работа, хубаво. Ако не, то поне се опитвам.

Та, смисълът на повечето от филипиките ми тук се състои в това, че отправната точка на поведението ни, като хора и като нация, не може да бъде онова, което вършат или са вършили ония около нас. По простата причина, че ако се ръководим не от някакви принципи, а от поведението на другите, то губим каквито и да било шансове за някаква последователност (с изключение на случаите, в които си имаме работа с някакви морални гиганти). Не можем да се надяваме на изграждането на някаква моралност, ако единственото, до което стигаме всеки път е „ама той почна първи!“ Щем не щем, по някое време трябва да се опитаме да пораснем.

Майя Маркова писа:

Безспорно и в двете твърдения има доза истина. Но ако тя се приеме за 100%, стига се до абсурд, който ясно личи, когато двете тези се напишат една до друга.

Нещата може и да изглеждат абсурдни, но само до момента, в който човек се замисли и види, че и зад двете твърдения (изисквания) се крие един и същи принцип, а именно отрицание на злото и омразата. Първо, ако някой ти е направил зло, опитай се да превъзмогнеш омразата си. Второ, самият ти се опитвай да не следваш примера му и да не вършиш зло. Елементарно, Уотсън?

Майя Маркова писа:

Ти оспорваш твърдението ми, че има нагласа за култивиране на омраза срещу претърпелия военно поражение. Мислиш, че Русия не е обичана? Според мен е дори премного обичана; може би така ми се струва поради факта, че живея в страна, където за зла участ мнозинството от народа, предприемачите и политиците са русофили. Но нека погледнем другите страни. Колко души надигнаха глас в защита на девойките от „Пуси Райът“ и колко – в защита на Асандж, чийто болестен нарцисизъм вече е струвал живота на някои съюзници на Запада? Колко демонстрации прави будната гражданска съвест срещу войните в Ирак и колко – срещу геноцида в Чечения? Дори мюсюлманите негласно признават правото на руснаците да избиват чеченци.

Единственото, което мога да кажа в този случай е: ами твоя си работа, Майа. Щом си склонна да въртиш и сучеш елементарни истини (като например повече от очевидния факт, че именно поради това, че винаги се е ръководела от съображения за сила, а не морал, Русия се е превърнала в световен бу-ман), толкова по-зле за теб, струва ми се. Изобщо, щом си склонна да вярваш, че правото е на страната на силния, а не на моралния, тоест онзи, който има право, то, отново… Не мога, пък и не искам да ти помогна. Просто не съм християнин и когато се сблъскам с онова, което по кръстословиците се нарича „безсмислено упорство“, предпочитам да се заема с нещо друго. А между другото, Америка, която винаги се е гордеела с това, че поне през двадесети век външната ѝ политика е била ръководена от разум и морал, постепенно започва да губи ореола си на световен водач по точно същата причина, поради която Русия никога не го е имала: силата просто не може да бъде заместител на морала и правото. Човек може да набие някого, но не и да го убеди – в което е и простото обяснение за това, че в една толкова дългосрочна дискусия, каквато е човешката история, всеки от нас може да намери примери и аргументи за каквото си поиска – но не и за липсващата отвътре сила и убеждение да се придържа към онова, което е правилно и морално. Това е и причината, поради която ти много често не успяваш да откриеш логиката зад едно или друго мое действие и твърдение – от моя гледна точка това се държи на факта, че когато човек е напълно объркан и лишен от някаква система на последователно мислене и поведение, то и поведението на другите си остава за него объркано и непоследователно. Единственото, което ти остава, са споровете около някакви дребнави факти (като тогава в случая с Уикипедия, ако си спомняш, когато действително ме излови в суета и нежелание за признаване на собствена грешка). Но по принцип поведението ти, както и това на повечето читатели тук е – доколкото мога да го преценя самият аз – някаква версия на вечно българското „абе правиш ми се ти тук на света вода ненапита, ама ще те изловя аз тебе рано или късно. Не ми се прави на три и половина, аз ЗНАМ, че си същото лайно като всички останали“

Майя Маркова писа:

А ако се върнем към близката история – можеш ли да сравниш отношението на света към Холокоста и към Гладомора, две изтребителни кампании, взели сравним брой жертви?

Единственото, което мога да кажа е, че истината рано или късно излиза наяве и че никой не е в състояние да лъже всички хора през цялото време, като бил казал някой си бай Абрахам Л. Силата не може да замени морала, колкото и да се перчи, и рано или късно всеки и всички получават според правдата и справедливостта, а не според прищевките на човешките надборвания и надприказвания. Така и с бай Сталин, така и с всички могъщи водачи, които си мислят, че като могат да надвикат или набият някого за известно време, това ги прави неприкосновени за законите и справедливостта. Е да, ама не. Бай Сталин може и да се е измъкнал на оня свят без да плати сметката, но наследниците му плащат, та ушите им пращят. Същата работа и с нас, доколкото сме наследници на насилници и бабаити, Майа. Плащаме, та ушите ни пращят – че и се напъваме да оправдаем пред себе си насилието и бабаитлъка им, с надеждата, че като се напъваме така, може и да преобърнем логиката на справедливостта с главата надолу и да се измъкнем сухи от водата. Ами хубаво, желая ти късмет тогава. Що се отнася до самия мен, аз игрички не играя.

Хайде, че се уморих, пък и имам още един твой пост да чета, който сигурно пак ще ме накара да затракам по клавишите, а пък чак толкова много време за разправии нямам. Със здраве, Майа…

- 11-09-2012|Златко

По втория ти пост няма какво да коментирам. Съгласен съм с повечето неща, а онова, с което не съм съгласен, ми се вижда маловажно. Ще повторя само онова, което вече написах по-горе: това, че някой или някои вършат очевидни дивотии (потискането на свободата на словото за хората с българско самосъзнание в Македония) в никакъв случай не е повод и ние да вършим същото, дори напротив. Самият аз се интересувам повече от съдбата на България, отколкото от оная на Македония. И докато сънародниците ми – или поне ония от тях, с които споря тук в този форум – продължават да се вият като червеи и да посочват какви ли не извинения за собствената си дивотия (най-често дивотията на съседите), то диалог няма да има, ще има надприказване. Но пък, пука ми на шапката, аз така или иначе отдавна съм се отказал от очакване на каквато и да било скорошна промяна. Най-простият (а понякога и единствен) начин за убеждаване на опонентите е човек да ги надживее. Друго май няма. Така че, стягай се Майа, аз сериозно се каня да те надживея. А и не само тебе…

- 11-09-2012|Майя Маркова – само малко уточнение

Златко, грешчицата, за която споменаваш, трябва наистина да е била дребна – изобщо не си я спомням. Независимо от всички несъгласия, смятам списанието ти за голяма работа. Не смятам, че might is right и че побеждава по-добрият – ако е излязло така от писанията ми, значи не съм се изразила добре. По-скоро имах предвид изтърканата мъдрост, че историята се пише от победителите. Може би това най-много ме предизвика в текста на Фрусета – не конкретно нещо, което той пише (не бих могла да дам цитат), а общият тон. Непогрешимо разпознаваемият високомерен поглед на антрополог-възпитаник на Харвард, описващ нравите на две племена ловци-събирачи. Но си прав, че ако искаме да гледат на нас по друг начин, трябва да сме над тези неща.

- 11-09-2012|Фани Нешева

Дали да не чуем един македонец с българско етническо съзнание. ВИКТОР КАНЗУРОВ. Негови думи от дискусия организирана от Червената къща са побликувани тук. Не е заинтригувал много хора. Хем го излагам на вниманието ви, хем ме е страх, че тая гнас може да се нахвърли върху него.

- 11-09-2012|Фани Нешева

И ми се ще и да продължа и да попитам къде са българските интелектуалци, пък да подхванат, да подкрепят, да питат кой помага на тия българи в Македония. Къде ни е държавата. Или отвреме навреме вестник „Стършел“ ще подхване някоя акция за събиране на български книги за банатските българи в случая, че им се молят хората. Възпитаници на Славчо Трифонов сме това българите. Но масовката винаги си я има. Къде са петдесетте човека дето няма да се уморят да вбиват разум в тия тикви. Няма и пет да ги намериш да застанат заедно.

- 12-09-2012|Дим от Рим – Поуките от историята

По-горе някой спомена „Лотарингия“.

Съдбата на тази „Лотарингия“ е един от най-добрите примери какво се случва, когато дадена територия през вековете не успява да придобие свой собствен ясно очертан национален характер.

Названието на „Лотарингия“ идва не от името на някое племе, или на някое географска реалия – а от името на един средновековен владетел: Лотар. (Тук можем с една вметка да отбележим известна прилика с една област на Балканите – „Добруджа“ – названието на която също идва от името на нейн владетел – Добротица).

Та този Лотар, заедно с двамата си по-малки братя (тримата са синове на императора Луи, сина на знаменития Карл Велики) през 843 г. сключва един договор, с който тримата братя си разделят бащината им империя…

При този дележ брат Шарл получава Западната част (която по-късно ще се превърне във „Франция“), брат Луи получава Източната част (която по-късно ще се превърне в „Германия“), а брат Лотар (като най-“старши“ по рождение, пък и по политически опит до момента) получава Средната част – дълга ивица между двете други части, започваща от Италия и стигаща до Северно Море…

И, какво виждаме днес като резултат от онзи мирен братски някогашен дележ: днес имаме две ясно очертани, със собствен национален характер и дух, нации: Франция и Германия – и между тях свряна, вече териториално доста посмалена от историческите превратности, една незначителна област: „Лотарингия“… С население, което никой не го пита дали иска нещо, или не иска…

- 20-09-2012|Гост

Не се казва често, обаче македонизмът си има и бълграски корени. През 19в. за да се пъчим пред гърците, че имаме велики личности си присвояваме връзка с Александър. „Царственик“ на Христаки Павлович/1844г./, който над 10 години е единствения учебник за българските училища, учи че българите са македонци, представяте ли си какво вляние е оказало това в едноименната област.

- 12-10-2012|Тодор Абазов

Статия на Петко Рачов Славейков във вестник „Македония“, издаван в Цариград, година V, бр. 3 от 18. I. 1871 г. Цитирано по Събрани съчинения, т. 7. Публицистика, С: Български писател, 1981 г., стр. 21 – 24. Разредката е като в оригинала.

МАКЕДОНСКИЯТ ВЪПРОС

Най-после македонският въпрос излезе наяве и ся показа в печатът. Ний казваме н а ѝ – п о с л е, защото този въпрос не е нова работа. Ний сме го зачували още от преди десетина години от някои из Македония. Из най-напред зехме думите на тези млади патриоти като за шега и за подплаха в горещината на нашите не толкоз сериозни препирания. Така и мислехме ний до преди една-две години, когато нови разговори с някои македонци ни показаха, че работата не е само голи думи, но мисъл, която мнозина искат да прекарат в животът. И жално, и тежко ни беше да слушаме таквизи думи, но ний не ся решихме да говорим за тях през печатът, защото ни ся виждаше работа доста деликатна и особено за в обстоятелствата, които прекарвахме. Днес този въпрос излезе вече на пазар благодарение на неосмотреливостта на едного от събратията ни и ний сме вече принудени, щем не щем, да са обадим.

Ний пак не щяхме да говорим никога за този въпрос, ако беше състоял само в отделението на учебните книги, защото ний не видим вреда в това, дето някои желаят да ся учат децата на бащиното си наречие; напротив, ний видим в това един знак на свестявание. Първоначалното преподавание само тогаз бива плодотворно, когато става на язик, който разбират децата. Всичката вина тука, че не ся избира един такъв път, който да докара не разделения в наречията, но съединение, съгласие. Колкото е криво да ся учат македончетата по наречието на горните българи, толкоз е криво и това, дето да ся дроби язикът в училищата на всякакви наречия и всякой да следва своето без най-малко внимание към другите. В такъв случай всяко наречие тряба да има своя книжевност и никоя да не достигне онова състояние, което тряба да има като книжевност на цял народ. Разлика в наречията има у всичките европейски народи и даже много по-голяма, отколкото у нас; но ни един от тези народи не е помислял да раздроби учебния си язик на множество наречия и литератури. Те са избрали един среден път и са приели само един учебен язик, който е вече по-напреднал в тях. Това трябаше да направим и ний. От всичките наречия трябаше да изберем едно средне, което да бъде понятно по всичките области, и на него да учим децата си. Това ще бъде и право, и разумно, и полезно, защото ще опази единството на наший народ.

Само последнето обстоятелство е доста да ни предпази от всяко раздробение на нашата бедна книжнина и да ви повдигне срещу онези, които искат таквози разделение. Но когато в раздробението влазят и други цели, цели за разкъсвание на неустроеният още наш народ, тогаз всякой има длъжност да ся противи на таквози зло. Таквази цел ся вижда да имат някои от македонските наши братия и тази цел крият те под булото на язика и на неговите наречия; за това си позволяваме и ний да кажем нещо за македонский въпрос.

Много пътя сме чували от македонистите, че те не били българе, но македонци, потомци на древните македонци, и всякога сме чакали някакви доказателства на това, без да ги дочакаме. Македонистите никога не са ни показвали основанията на таквозито си мнение. Те упорствуват в своето македонско произхождение, което никак не могат да прокарат, додето тряба. Ний сме прочитали в историята, че в Македония е живял един малък народ — македонци; но в нея никъде не сме намерили ни що са били тези македонци, ни от какво племе са произхождали, а малкото някои македонски думи, спазени у някои гръцки списатели, съвсем отричат таквизито предположения. Освен това подир завоеванието на Македония от римляните вече ни помен няма от тези македонци. Ний срещаме по техните места всякакви други народи, само тях, македонците, не виждаме. Що са станали и в кой народ са ся слели, ний не знаем, защото историята не ни го казва; Ний можем да предполагаме всичко с еднаква вероятност: можем да казваме, че македонците продължават своето съществование и до днес; можем да кажем и че са ся изгубили отдавна. И едното, и другото ще бъде еднакво лъжовно, защото не ся опира на достоверни свидетелства. Ний можем да приемем и онова мнение, че уж старите македонци били българе, т. е. славени. Но всякак потеклото на македонистите от старите македонци е от най-съмнителните неща. Тяхното мнение днес не може да ся опира освен на мястото, дето живеят, а то е от най-шатките опирания. Като са живели старите македонци на тези същите места, защо и днешните жители да не са от македонска кръв? Т е с а ц е л и м а к е д о н ц и, заключават македонистите и ся успокояват на своето голямо откритие.

Ако беше Македония изключена от историческите променения, таквози заключение можеше негли да има някаква вероятност. Но ний знаем, че тази страна е подпадала на големи променения откъм населението. Подир много разбърквания на нейното население с нови преселници, дошли са най-сетне българите, прострели властта си надалеч и направили царство в Охрид, в отечеството на някои от върлите македонисти. Те живели в тези места дълго време и слели в себе си всичкото население. Кой ще ни каже сега каква кръв тече в жилите на македонистите? Кой ще ни каже, че те не са от българска кръв, но от кръвта на старите македонци? Прочее и на това не могат да се опрат македонистите, без да ся покажат смешни и плитки.

Чували сме и друго основание. Някои македонисти ся делят от българите по друга причина, по тази: че те са чисти славене, а българите са татаре и не знам що. Ако земем пред очи онова, което ся каза по-горе за историческите променения в Македония, нам не ще бъде мъчно да покажем всичката неоснователност и на последнето основание. Когато българите слели в себе си или, по-добре, когато славените слели в себе си българите не само в Македония, но и в другите области на Балканский полуостров, то не зная защо македонската смес да бъде друг род, а тракийската и българийската от друг. Таквизи основания могат да дават само глупавите деца, които не знаят еще що ще каже историческо свидетелство.

За да придадат сила на своето произволно основание, македонистите посочват разликата на наречията македонско и горнебългарско, от които първото било по-близо до славенский язик, а второто било размесено с татаризми и пр. Нам не ни ся искаше да вярваме в сериозността на подобни посочвания, каквото не ся вярва и на читателя, но принудени бяхме да повярваме, когато видяхме с каква упорност са защищаваше от македонистите. Нашите думи, че различието на наречието нищо не показва, че то е следствие на исторически обстоятелства, а не на различно произхождение — тези думи нищо не помагаха. Македонистите пак упорствуваха на своето.

Въобще мненията на македонистите нямат ни зрелост, ни еднаквост. Един говори още едно, друг говори друго, което му ся види по-добро. Желателно е да ся види тяхното учение наредено в обща форма, за да може да ся оцени напълно неговата основателност и неговите последствия. Додето дочакаме това, ний ще си позволим да изкажем тука няколко от сетнините, които ще излязат за наший народ и за македонистите от разделението.

Каквото всичките българе, македонските наши братия са дотолкози прости и слаби, щото разделението не може да не разбърка умовете и да породи противници. По-голямата част от населението всякога ще мисли и тряба да мисли не като някои от върлите представители на изказаните мнения за македонците. Следователно ще ся появят партии с противоположни интереси, ще излазят раздори и вътрешна слабост, а от тях — натискания отвън и късания. Заняти във вътрешните разправи какви са и какви не са, нашите българе в Македония не ще могат да ся запазят от външните посегнувания и от неприятелските притезания на гърци откъм юг и на сърби — откъм север.

Тогава? Тогава, като не сме Българи, нищо. Ако има днес Български народ, ако той се е прочул и е спечелил едно място между другите народи в Турско, той го е достигнал само чрез това, дето се е съединил в едно и е показал значителност по число, чрез това пакъ и ще се закрепи, чрезъ него и ще подобри състоянието си, чрез него ще се запази и от външни посегателства. Доброто положение днес се спечелва повечето с съединение в едно цяло, а не с разделение на части слаби и незначителни. Когато настанат други времена и настане равноправството на всичкы народи малки и велики, тогаз делението може да бъде оправдано. Към такива форми на общежитието и на политическия живот върви человечеството, но е още много далеч. Свободата на всякой гражданин, на всяка община и на всяка област, и правото да се уреждат сами, това е една от главныте цели на человеческото напредване. Към самостостотелност, а не към подчинение отива отива человечеството; но там е работата, че тая самостоятелност ще се добие само чрез съединение в едно цяло, в едно тяло. Днес всичкыте народи припознават тези нужди за единство и бързат да се стегнат; само ние ли ще вървим наопаки? Другаде се съединяват елементи, които са били целы векове разделени, като Прусци и Баварци; Пиемонтци и Неаполитанци; а ние искаме сега да се делим, да се делим ние, които сме от еднороден елемент и сме били до сега съединени. Не е ли разумно и достопохвално?

Ние сме уверени, че желанията на македонистите трябва да имат и други основания и че тука са смеся и малкото неравенство между горни и македонски Българи по число и по напреднувание. Македонистите може да мислят, че в народните работи всякога ще боравят горните Българи, като по-многочисленны и по-събудени, и че Македонците ще останат на второ място. Това значат думите на Македонистите: Отървахме се от гърци под други ли да паднем? Едно просто обстоятелство, това, дето горните Българи до сега пишат на свое наречие без най-малко внимание към Македонското, то се зема от Македонците като знак за превъзходства на горните българи и за стремление да заповядат. Но работата е далеч от таквози значение, ние пишем на нашето наречие, защото него знаем, а не от незачитане на македонското. Когато се усили между нас изучението на езика и се познае нуждата за общ книжовен език, ние с най-голямо благодарение ще пишем на македонско наречие, ако се види това за добро и полезно, или ще заемем от него онова което е необходимо за допълнение.

Колкото до страхуването от числото на горните Българи и от тяхното по-ранно пробуждане, за това не е прилично и да се поменува, каквото не трябва да се гледа и това между децата на един баща. Че някои братя са свестили час напред, от това не следва, че те трябва да бъдат по-горни.

Нашето заключение е, че няма причини да се делим и не трябва да се делим, ако обичаме народа си и неговото добро.

Убийството на Лев Толстой: едно съдебно-медицинско разследване

Автор: Елиф Батюман

Международната конференция върху Толстой продължава четири дни и се провежда в Ясная Поляна – имението, където Толстой е роден, живял по-голямата част от живота си, написал Война и мир и Ана Каренина, и където е погребан.

Някога, докато бях аспирантка, един мой доклад беше приет за конференцията. По онова време факултетът ми даваше два вида пътни стипендии: 1,000 долара за представяне на доклад на международна конференция или 2,500 долара за международно изследване на място. Моите нужди изпадаха ясно в първата категория, но при изгледа за допълнителни 1,500 долара аз реших да опитам и напиша предложение за изследване на място. Със сигурност щеше да се намери някаква мистерия, която би могла да бъде разкрита единствено в дома на Толстой…

Отидох до библиотеката с велосипеда си, под ослепителното лятно слънце, и прекарах няколко часа затворена в моята охладена, осветена от луминесцентна светлина библиотечна клетка, с екземпляр от Толстой – 700-страничната биография от Анри Троя. Четох с особен интерес заключитгелните глави, „Последна воля и завещание“ и „Бягство“. След това поръчах един труд по отровни растения и го прегледах навън, в кафенето. Накрая се върнах обратно и включих лаптопа си.

„Толстой умира през ноември 1910 на провинциалната железопътна гара Астапово, при обстоятелства, които могат да бъдат описани като странни“, написах аз. „Но странността на тези обстоятелства бива незабавно асимилирана в по-широкия контекст от живота и творчеството на Толстой. В края на краищата, дали някой наистина е очаквал авторът на Смъртта на Иван Илич да умре тихичко, в някой тъмен ъгъл? И така, за нормална се приема една смърт, която всъщност заслужава по-специално изследване“.

Бях доста доволна от предложението си, което озаглавих „Умрял ли е Толстой от естествени причини или е бил убит: съдебно-медицинско разследване“, и което включваше преглед на личностите, които са имали мотиви и възможност да окажат влияние върху смъртта му.

Вероятно най-противоречивата публична фигура в Русия, Толстой не е бил лишен от мощни врагове. „Още писма със заплахи за живота ми“, отбелязва той през 1897, когато защитата му за сектата на Духоборците[32] предизвиква шумни протести от страна на Православната църква и цар Николай II, който дори нарежда на секретната полиция да следи Толстой.

Както често се случва, враговете на Толстой са не по-малко смущаващи от така наречените му приятели – например поклонниците, които гъмжат из Ясная Поляна: една променлива маса от философи, скитници и разбойници, обозначавани колективно от прислугата като „тъмните“. Тези подозрителни герои включват един морфинист, който е написал математическо доказателство за християнството; босоног шведски старец, който проповядвал „простота“ в облеклото и който в края на краищата трябвало да бъде прогонен, „защото започваше да става непристоен“; един старец, привърженик на Старата вяра, който преследвал Толстой на всяка крачка, крещейки, „Лъжец! Лицемер!“

А междувременно, в семейния кръг, завещанието на Толстой е обект на горчиви кавги…

„Ти със сигурност си моята най-интересна студентка“, каза научната ми ръководителка, когато ѝ разказах теорията си. „Толстой – убит! Ха! Ха! Ха! Човекът е бил на осемдесет и две, с медицинска история на сърдечни удари!“

„Точно това би направило престъплението съвършено“, обясних аз търпеливо.

Хората от катедрата не бяха убедени. Все пак те ми дадоха 1,000-та долара стипендия, с които да представя доклада си.

* * *

В деня на полета ми за Москва закъснях за летището. Чек-инът вече беше привършил. Макар че в края на краищата ме допуснаха в самолета, куфарът ми остана долу и после изчезна напълно от информационната система на Аерофлот. Въздушните полети са малко като смъртта: отнема ти се всичко.

Понеже в Ясная Поляна няма магазини за облекло, бях принудена да нося, през всичките четири дни на конференцията, същите дрехи, с които бях пътувала: джапанки, долнище на анцуг и фланелка. Бях се надявала да мога да поспя в самолета и се бях облякла по съответния начин. Някои от присъстващите учени вероятно предполагаха, че съм толстоистка – тоест, че, също като Толстой и последователите му, съм дала обет да ходя обута в сандали и да нося една и съща селска рубашка ден и нощ.

Бяхме към двадесет и пет души на брой – Международни изследователи на Толстой. Заедно – между различните беседи по Толстой – ние се разхождахме из къщата на Толстой и градината на Толстой, седяхме на любимата пейка на Толстой, възхищавахме се на кошерите на Толстой, зяпахме любимата колиба на Толстой и избягвахме опорочените наследници на любимите гъски на Толстой: едно от тези почти свирепи същества беше клъвнало някакъв културен семиотик.

Всяка сутрин се обаждах на Аерофлот да питам за куфара си. „А, вие ли сте“, въздишаше служителката. „Да, молбата ви се намира точно пред мен. Адрес: Ясная Поляна, домът на Толстой. Когато открием куфара, ще ви го изпратим. А междувременно, позната ли ви е руската фраза душевно примирение?“

* * *

На първата сутрин от обсъжданията, един изследовател на Малевич[33] прочете доклад за толстоевото иконоборство и Червения квадрат на Малевич. Той каза, че Николай Ростов[34] бил Червения квадрат. През останалото време от деня той седеше с глава, заровена в ръце, с израз на голямо страдание. След това една гигантска руска текстоложка в гигантска сива дреха се разпростря в гигантски обеми из едно ново изследване на ранните варианти на Война и мир. С очи, фиксирани на средно разстояние, без да се консултира с никакви бележки, тя рецитираше с полу-умолителен, полу-декларативен тон, като човек, поднасящ едночасов тост.

Точно когато изглеждаше, че най-после ще си седне, тя подскочи обратно и добави: „Ще слушаме повече за тези много интересни първи издания във вторник!… ако още сме живи“. Сред Международните изследователи на Толстой е модерно да се подчертават всички твърдения за бъдещето с това допълнение, намек за късните дневници на Толстой. След религиозното си прераждане през 1881, той променя практиката си да завършва записките от всеки ден с план за следващия, замествайки го с думите „ако съм жив“. Дойде ми на ум, че още от 1881 Толстой винаги е знаел, че ще бъде убит.

По времето на преобразяването си Толстой решава да отдаде всичките си авторски права „на народа“. Това решение го изправя на „борба до смърт“ срещу съпругата му, Соня, която се занимава с домакинството и която в хода на годините му е родила тринадесет деца. В края на краищата Толстой отдава на Соня авторските права на всичките си произведения отпреди 1881, но дава останалите на един от „тъмните“, Владимир Чертков – аристократ, избрал да бъде толстоист – чието име включва руската дума за дявол (чёрт).

Доктринер, известен с „безжалостното си безразличие към човешките обстоятелства“, Чертков избира като своя мисия да приведе целия живот и творчество на Толстой в съгласие с принципите на толстоизма. Той става постоянен спътник на писателя и скоро получава редакторски контрол над всички негови нови произведения – включително и дневниците, в които семейният живот на Толстой се разглежда с големи подробности. Соня никога не прощава на съпруга си. В семейство Толстой започват постоянни битки, продължаващи до късно през нощта. Крясъците и плачът тресат стените. Толстой реве, че ще побегне в Америка; Соня побягва с плач в градината, заплашвайки, че ще се самоубие. Според секретаря на Толстой, Чертков успява с плана си: да постигне „морално разрушение на съпругата на Толстой, за да получи контрол над ръкописите му“. През този бурен период от брака си Толстой пише Кройцеровата соната – новела, в която един съпруг, приличен на самия него, брутално убива съпругата си, прилична на Соня. Всеки човек, разследващ нещо гнило в смъртта на Толстой, би открил в Кройцеровата соната много неща, над които да размисли.

* * *

Една вечер, в жилищната сграда на академичните гости, аз седнах на балкона си и запалих цигара. Няколко минути по-късно вратата на съседния балкон се отвори. Балконите се намираха много близо един до друг, перилата им разделени от около двадесетина сантиметра черно пространство. Една възрастна жена излезе и застана мълчаливо, строго вторачена в далечината, очевидно задълбочена в собствените си мисли за Толстой. Внезапно тя се обърна към мен. „Ще бъдете ли така любезна да ми дадете огънче?“, попита тя.

Измъкнах от джоба си кибрит, запалих една клечка, обрамчих я с длан и я подадох през перилата. Тя се наведе, запали една Kent Light и започна да пафка. Реших да се възползвам от момента на човешки контакт и да я помоля за малко шампоан. (В банята нямаше никакъв, а моят собствен се беше изгубил заедно с куфара ми). Но когато споменах думата „шампоан“, по лицето на дамата просветна силна емоция. Страх? Раздразнение? Омраза? Утеших се с мисълта, че съм ѝ дала възможност да практикува малко душевно примирение.

„Момент“, каза съседката ми примирено, сякаш беше прочела мислите ми. Постави цигарата си в стъкления пепелник. Струйката дим се издигаше нагоре в безветрената нощ. Върнах се в стаята си, за да потърся съдче за шампоана. Избрах една керамична чаша с картинка на историческите бели врати на Ясная Поляна. Под картинката имаше цитат от Толстой, за това как не е в състояние да си представи една Русия без Ясная Поляна.

Протегнах чашата над тясната празнота и съседката ми наля някаква сапунена вода от малко пластмасово шишенце. Осъзнах, че тя споделя с мен действително последните си капки шампоан, който беше смесила с вода, за да изкара по-дълго време. Поблагодарих ѝ толкова топло, колкото можах. Тя отговори с величествено кимане. Постояхме за миг в мълчание.

„Имате ли куче или котка?“, попита тя накрая.

„Не“, казах аз. „А вие?“

„В Москва имам прекрасна котка.“

* * *

„В имението на Толстой в Ясная Поляна няма котки“, започва добре известната студия на Ейми Манделкер В търсене на Ана Каренина:

Полегнали, или по-скоро навити на кълбо в дома на Толстой, защищавайки го от преносители на зарази, вместо очакваните котешки символи на домашността… [се намират] змии… Прародителите на тези змийски домашни любимци са били допуснати тук от ненавиждащата котки съпруга на Толстой, София Андреевна (Соня), за да освободят къщата от гризачи.

Мислех си за тези редове на втората сутрин от разговорите, докато преброих цели четири котки в залата за конференции. Но, за да бъдем справедливи към Манделкер, не може да се каже, че в Ясная Поляна липсват змии. Н закуска един от историците описваше как, докато претърсвал ръкописните бележки в толстоевите издания на Кант, открил змия, право там, в архивите.

„Поне някакви добри бележки успяхте ли да откриете?“, попита някой.

„Не. Той не беше писал нищо по полетата на книгите“, каза историкът. Той направи кратка пауза, след което добави триумфиращо. „Но пък книгите се отваряха от само себе си на определени страници!“

„О?“

„Да! Очевидно е, че това са били любимите страници на Толстой!“

Сутрешната дискусия беше посветена на сравнения между Толстой и Русо. Опитах се да внимавам, но не можех да престана да мисля за змиите. Може би Толстой е бил убит с някаква отрова?

„Френският критик Роланд Барт е казал, че най-малко продуктивната тема в литературната критика е диалогът между авторите“, започна вторият лектор. „Въпреки това днес аз ще говоря за Толстой и Русо.“

Спомних си за една от историите на Шерлок Холмс, в която богата наследничка в Съри е намерена в предсмъртни гърчове, шепнеща „Беше лентата! Пъстрата лента!“ Доктор Уотсън предполага, че тя е била убита от група[35] цигани, спрели с катуна си на нейната собственост (те носят пъстри забрадки). Но Уотсън греши. Думите ѝ всъщност се отнасят до вид рядка индийска пепелянка, която злият ѝ доведен баща пуска в спалнята през тясна вентилационна шахта.

Предсмъртните думи на наследничката, „пъстрата лента“, представляват един от ранните примери за „улика“ в детективската литература. Много често една улика е нещо, което носи множество значения: група цигани, носна кърпичка, пепелянка. Но ако „пъстрата лента“ е улика, мислех си сънливо, то какво тогава е змията? Изведнъж се дочу силен шум и аз подскочих. Международните изследователи на Толстой аплодираха. Втората лекторка беше приключила беседата си и предаваше микрофона на съседа си на масата за конференции.

„Най-важният елемент от природата, както за Толстой, така и за Русо, е бил… въздухът“.

* * *

Разхождах се по засенчените от брезички алеи на Ясная Поляна, в търсене на улики. В езерото плуваха змии, водата се къдреше. Всичко тук беше музей. Змиите са генетичният змийски музей. Мухите бръмчат през поколенията; знам, че те знаят всичко, но няма да ми кажат. По виещата се пътека стигнах до гроба на Толстой: обрасъл с трева куп, приличен на коледен сладкиш. Разглеждах го в продължение на три минути. Стори ми се, че помръдва. По-късно, близо до пчелина на Толстой, поседнах на една пейка, не любимата на Толстой, и се загледах в едно кошче за боклук. Беше пълно с фасове от цигари и обелки от краставици.

На един пън в самите тези гори, през 1909, Толстой подписва тайно завещание. Той оставя всичките си авторски права под контрола на Чертков и най-малката си дъщеря, Саша, страстна толстоистка. Това е най-големият от всички страхове на Соня – „Ти искаш да отдадеш всичките си авторски права на Чертков и да оставиш внуците си да умрат от глад!“ – и тя реагира чрез стриктна програма за шпионаж и домашно наблюдение. Веднъж тя прекарва цял следобед, легнала в една канавка, наблюдавайки входа на имението с бинокъл.

В един друг следобед през септември 1910, Соня нахлува в кабинета на Толстой, въоръжена с детски пистолет с капси и прострелва портрета на Чертков. Когато Толстой идва в стаята, тя стреля отново, просто за да го уплаши. Един друг път тя крещи, „Ще убия Чертков! Ще го отровя! Или той, или аз!“

На 3 октомври Толстой изпада в криза. Челюстите му се движат спазматично и той произнася неразбираеми звуци, изпъстрени с думи от статията за социализма, която тъкмо пише: „Вяра… разум… религия… държава“. След това получава толкова мощни конвулсии, че трима възрастни мъже не успяват да го удържат. След пет пристъпа, Толстой най-после заспива. Събужда се на следващата сутрин, както изглежда, възстановен.

Няколко дни по-късно Толстой получава писмо от Чертков и отказва да позволи на Соня да го прочете. Тя изпада в ярост и подновява обвиненията си за тайното завещание. „Не само, че поведението ѝ към мен не изразява любов“, пише Толстой за Соня, „но очевидната му цел е да ме убие“. Той се скрива в кабинета си и се опита да се развлече, четейки Братя Карамазови. Кое от двете семейства е по-ужасно, Карамазови или Толстой?“, пита той. По негово мнение Братя Карамазови е „не-артистична, суеверна, позьорска, безразлична към големите проблеми“ книга.

В три часа сутринта на 28 октомври Толстой се пробужда от звуците, произвеждани от Соня, която преравя чекмеджетата на писалищната му маса. Сърцето му започва да бие лудо. Това е последната капка. Слънцето още не е изгряло, когато великият писател, с електрическо фенерче в ръка, напуска Ясная Поляна завинаги. Съпровожда го лекарят му, толстоист на име Маковицки. След напрегнато 24-часово пътуване, двамата пристигат в Шамардино, където сестрата на Толстой, Маря, е монахиня. Толстой решава да прекара остатъка от живота си тук, в една взета под наем хижа. Но на следващия ден към тях се присъединява Саша, която, заедно с доктор Маковицки, убеждава трескавия писател, че той трябва да избяга в Кавказ. Малката група напуска на 31 октомври, във вагон втора класа, купувайки билетите едва в последния момент, за да се избегне преследване.

Температурата на Толстой се покачва. Тресе го. Когато стигат до малката гара Астапово, той вече е прекалено болен, за да може да продължи. Уреждат му импровизирана болнична стая в къщата на гаровия началник. Тук Толстой претърпява последователно треска, делириум, конвулсии, загуба на съзнание, силно главоболие, звънтеж в ушите, налудничавост, трудности с дишането, хълцане, неравномерен, повишен пулс, мъчителна жажда, удебеляване на езика, загуба на ориентация и памет.

През последните си дни Толстой често обявява, че е измислил нещо ново и че би искал да диктува. След това или не произнася нито дума, или излива неразбираем поток от думи. „Прочети ми какво казах“, нарежда той на Саша. „Какво съм написал?“ Веднъж се разгневява така силно, че започва да се бори с нея, крещейки „Пусни ме; как се осмеляваш да ме задържаш! Пусни ме!“

Диагнозата на доктор Маковицки е катарална пневмония.

Соня пристига в Астапово на 2 ноември. Тя не е допусната в къщата на гаровия началник и се настанява в един от вагоните на близък влак. Ако Толстой се възстанови и се опита да бяга зад граница, тя решава, че ще плати 5,000 рубли на частен детектив, който да го следи.

Състоянието на Толстой се влошава. Той диша с голямо усилие, произвеждайки ужасяващи хрипливи звуци. Забравил е как да ползва джобния си часовник. В един финален период на просветление на 6 ноември, той казва на дъщерите си, „Съветвам ви да запомните следното: на този свят има още много други хора освен Лев Николаевич“. Умира от дихателна недостатъчност на 7 ноември.

* * *

На третия ден от Международната толстоева конференция, един професор от Йейл прочете доклад върху тениса. В Ана Каренина, започна той, Толстой представя тениса на трева по силно отрицателен начин. Ана и Вронски пердашат отчаяно малката топка, изправени на ръба на огромна духовна и морална пропаст. Когато е написал тази сцена, самият Толстой никога не е играл тенис; той познава играта единствено като английска прищявка. На 68-годишна възраст той за пръв път получава тенис-ракета и научава правилата на играта. Това го превръща в моментален тенис-фен.

„Никой друг писател не е бил толкова склонен към гигантски противоречия“. Цяло лято Толстой играе тенис по три часа всеки ден. Никой противник не може да издържи на неутолимата му жажда по играта; гостите и децата му се редуват да играят с него.

Международните изследователи на Толстой се удивляваха на неговата атлетичност. Той е трябвало да живее до осемдесет и три, деветдесет, сто години!

Също през шестдесетте си години Толстой се научава да кара колело. Първия си урок взема точно един месец след смъртта на любимия негов и на Соня най-малък син. Както велосипедът, така и уводният урок, са подаръци от Московското общество на любителите на велосипеда. Човек може само да предполага как се е чувствала Соня, в нейната скръб, да гледа как съпругът ѝ върти педалите по алеите на парка. „Толстой се научи да кара колело“, отбелязва Чертков по онова време. „Не е ли това несъвместимо с християнските идеи?“

* * *

През последния ден от конференцията, облечена в моя толстоев костюм и джапанките, аз заех мястото си на дългата маса и прочетох доклада си за двойния сюжет в Ана Каренина. Той завършва със сравнение между романа на Толстой и Алиса в страната на чудесата, което предизвика спор, тъй като аз не разполагах с доказателства, че Толстой е чел Алиса по времето, когато е писал Ана Каренина.

„Е, Алиса в страната на чудесата е публикувана в 1865“, казах аз, опитвайки се да игнорирам любовната сцена, осъществявана точно под прозореца от два от наследниците на толстоевите коне. „Добре известно е, че Толстой е обичал да получава всички най-нови английски книги по пощата.“

„Толстой е имал екземпляр от Алиса в страната на чудесата в личната си библиотека“, каза една от специалистките по архивите.

„Но това е издание от 1893 година“, възрази организаторът на конференцията. „Надписано е за дъщеря му Саша, а тя е родена едва през 1884.“

„Значи Толстой не е чел Алиса през 1873!“, възкликна един възрастен мъж откъм задната част на помещението.

„Е, никога не се знае“, каза дамата от архива. „Може и да я е чел по-рано, а след това да е купил нов екземпляр за Саша.“

„Ами то може и в устата ми да растат гъби – само дето тогава тя не би била уста, а цяла градина!“, отговори възрастният мъж.

Една от експертките по Русо вдигна ръка. „Ако Ана представлява Алиса, а Левин представлява Белия заек“, каза тя, „то кого представлява Вронски?“

Опитах се да обясня, че не предлагам съответствие едно към едно между всеки герой от Алиса в страната на чудесата и Ана Каренина. Експертката по Русо ме гледаше втренчено. „Във всеки случай“, приключих аз, „с Белия заек сравнявах Облонски, а не Левин.“

Тя се намръщи. „Значи Вронски е Белият заек?“

„Вронски е Лудият шапкар“, подвикна някой.

Организаторката на конференцията се изправи на крака. „Струва ми се, че можем да продължим тази интересна дискусия на масата за чай“.

* * *

В навалицата покрай чаената маса до мен се приближи дамата от архива, която ме потупа по рамото. „Сигурна съм, че Толстой е чел Алиса в страната на чудесата преди 1873“, каза тя. „Освен това днес получихме съобщение от полицията. Един куфар е бил доставен и се държи на сигурно място.“

Тя ме поведе към сигурното място, което беше в една от историческите портални кули на Ясная Поляна – същите кули, нарисувани на чашата, която бях използвала, за да получа шампоан. По същия начин, по койтофабриката на елфите от Киблър е скрита в едно кухо дърво, така и целият отдел по охраната тук е скрит в тази кула. Чашата, както изглеждаше, е била улика. Близо до стоманената маса на един от служителите, под рамкиран портрет на Толстой, стоеше моят куфар. Бил пристигнал два дни по-рано, но служителите не знаели чий е. Подписах формуляр и потеглих куфара през мъха и корените обратно към залата за конференции. Това предлагаше добра възможност да се изследва земята наоколо. Търсех Hyoscyamus niger, отровно растение, известно като буника или миризливо кучешко грозде, което расте в тази част на Евразия.

Буниката съдържа токсина атропин, който може да се свърже с почти всички от симптомите на Толстой, включително и треска, интензивна жажда, делириум, видения, загуба на ориентация, учестен пулс, конвулсии, трудности с дишането, раздразнителност, несвързаност, загуба на говор и памет, проблеми със зрението, респираторни проблеми и спиране на сърцето. Особено отличителна черта на отравянето с атропин е разширението на зениците и повишена чувствителност към светлината. В тази връзка, мемоарите на Чертков съдържат едно показателно наблюдение: „Толстой – за учудване на докторите – продължи да демонстрира признаци на съзнание до самия край… извръщайки се от светлината, която светеше директно в очите му“ (курсивът мой, Б. а.).

Почти всеки е могъл да сипе буника в чая на Толстой (той е пиел огромни количества). Чертков например, при съучастничество на доктор Маковицки. Те, фанатичните толстоисти, са имали достатъчно мотиви: ами ако Толстой се разкая и отново промени завещанието си? Или пък, в старческото си безумие, поради някаква нова слабост, се противопостави на принципите на толстоизма?

Соня, освен че е имала мотив, се е интересувала и от отрови. „Прегледах медицинската книга на Флорински, за да видя какви са последствията от отравяне с опиум“, пише тя в дневника си през 1910. „Първо възбуда, след това летаргия. Няма противоотрова“. А освен това на ред идват и синовете на Толстой. Макар че дъщерите са предпочитали да застават на страната на Толстой, синовете – обикновено безпарични – са поддържали майка си. През 1918 Соня се хвали, че дори и ако Толстой би написал тайно завещание, тя и момчетата щели да го изхвърлят: „Ние ще докажем, че към края си той започна да губи разсъдък и имаше поредица от удари… Ще докажем, че е бил принуден да напише това завещание в момент а умствена недостатъчност“.

Може би Соня е използвала атропин, за да симулира последствията от удар. Може и да не е възнамерявала да убие мъжа си, а само да предостави основания за отмяна на завещанието му. Но в предизвикания си от атропина делириум Толстой е предприел едно фантастично и фатално бягство.

След смъртта на Толстой, Соня, живееща от пенсия, дадена лично от царя, се опитва да се бори със Саша и Чертков за авторските права. Но ѝ се противопоставя Историята, под формата на Първата световна война, последвана от революцията. Соня и Саша най-после се помиряват по време на глада от 1918-19. Саша по-късно си припомня за майка си така: „Изглеждаше странно безразлична към парите, от които преди това толкова се беше интересувала“. На смъртното си легло Соня прави странно признание. „Искам да ви кажа“, казва тя, дишайки тежко, прекъсвана от спазми и кашлица, „знам, че аз бях причината за смъртта на баща ви“.

* * *

От всички доклади на конференцията най-мистериозният се занимаваше с малко четената пиеса на Толстой Живият труп. Той беше изнесен от мъж в седемдесетте си години, с големи, воднисти сиви очи, емигрант в Канада от някъде в северна Европа, много харесван и поради бомбастичната си общителност, и заради щедростта с бутилката малцово уиски, която носеше в куфара си. Всички го наричаха Ваня, но аз мисля, че това не беше истинското му име.

Героят от Живият труп е мъж на име Фьодор. Фьодор е женен, но постоянно забягва с циганите. Има чиста любов с една циганска певица. Междувременно жена му, Лиза, има чиста любов с най-добрия му приятел, чието име е, странно, Каренин. (Името на майка му пък е Ана Каренина). Макар че Каренин отвръща на любовта на Лиза, двамата не са в състояние да изживеят чувствата си освен ако Фьодор даде на Лиза развод. От своя страна пък Фьодор не може да подаде развод без да опетни честта на циганската певица. Той решава да се самоубие и дори написва бележка, но циганката се намесва в последния момент и те предприемат нещо друго: Фьодор оставя дрехите си на брега на реката, с бележката за самоубийство в джоба. Всички вярват, че той се е удавил, включително Лиза и Каренин. Те се оженват. Но тъкмо когато новият живот трябва да започне и за Фьодор… хм, не се случва нищо. По някакъв начин Фьодор решава да не променя името си. Той и циганката не се оженват. Скарват се и се разделят. Фьодор прекарва целия си живот в кръчмата. „Аз съм труп!“, крещи той, удряйки чашата си в масата. В един момент всичко се разкрива и Лиза е арестувана за двубрачие. В отчаянието си Фьодор се застрелва. Живият труп се превръща в обикновен, истински.

Живият труп се основава на реалната история на един алкохолик на име Гимер, който е симулирал собственото си самоубийство и е осъден на заточение в Сибир. Московският театър на изкуствата е искал да го постави, но Толстой постоянно намира някакви извинения. „Има цели седем действия“, казва той. „Необходима е въртяща сцена“. Реалната причина за отказа му става ясна едва много по-късно. Гимер, както изглежда, е узнал, че за него е написана пиеса и, след завръщането си от Сибир, се появява в Ясная Поляна. Толстой взема нещастника в ръце, убеждава го да се откаже от пиенето и му намира работа в същия съд, където той е бил осъден. В светлината на „възкресението“ на Гимер, Толстой предава Живият труп на чекмеджето.

Тази странна история има дори още по-странен епилог. Докато Толстой лежи в треска през 1908, някой му донася новината за смъртта на Гимер. „Трупът вече наистина е мъртъв“, шегува се посетителят, но Толстой напълно е забравил не само бившето си протеже, но и съществуването на пиесата. Дори когато му преразказват сюжета, той не може да си спомни да е написал нещо такова: „А и много, много се радвам, че всичко това се е изпарило от ума ми, за да отстъпи място на нещо друго“.

Централният въпрос от доклада на Ваня беше „Кой е живият труп?“ Аргументите му се извиваха и проблясвах като мобиле под вятър. В един момент изглеждаше, че толстоевият Фьодор всъщност е Фьодор Достоевски, който е преживял (симулиран) разстрел и Дома на мъртвите в Сибир. После се оказа, че Фьодор е всъщност Фьодоров, руският философ-мистик, който е вярвал, че общата задача на човечеството е да подчини силите на природата и науката, за да постигне всеобщото възкресение на мъртвите. Още по-късно започна да изглежда, че живият труп всъщност е Ана Каренина, която беше умряла като прелюбодейка в Ана Каренина и се е завърнала като майка вЖивият труп. Накрая се появи и Исус Христос, чиято гробница е намерена празна след три дни и нощи: какво друго е бил Богът на Толстой, ако не жив труп? И какво е Толстой?

Ръкоплясках чак докато ме заболяха ръцете.

* * *

Банкетът през тази вечер продължи до десет или единадесет. Ясная Поляна е в Тулската провинция – известен център за производство на акордеони – и учениците от местното училище се грижеха за развлечението ни: момчета на възраст от шест до петнадесет, вече способни да свирят на акордеон с маниеризмите на гениални, носталгични възрастни мъже. Дори и най-малкото момче се усмихваше разбиращо, кимаше и дори помахваше на аудиторията.

Преди вечерята бях се отбила в общежитието, където взех душ и облякох ленена рокля. Мнозина от Международните изследователи на Толстой ме поздравиха по случай смяната на костюма. Някои от тях действително бяха си мислили, че не притежавам други дрехи. Един белорусин от Париж се ръкува с мен. „Тази вечер трябва да се преоблечете три пъти“, каза той, „за да наваксате за изгубеното време“.

На вечеря се вдигнаха множество тостове. Непознат мъж в спортно сако изрецитира особено дълъг и безсмислен тост; по-късно научих, че това бил пра-пра-внукът на Толстой.

* * *

На следващата сутрин трябваше да станем рано за последното събитие от Международната конференция по Толстой: екскурзия до бившето имение на Антон Чехов, което се намира директно на тричасовия път между Ясная Поляна и Москва. В това отношение, посещението на имението имаше известен логистичен смисъл. Въпреки това, след четири дни на пълно отдаване на Толстой, майстора на руския роман, изглеждаше някак странно да спрем толкова бързо у Чехов – майстора на руския разказ и напълно различен писател – само защото се случва да минаваме през околността.

И така, след вечерята, когато участниците се прибраха в стаите си, за да опаковат куфарите – моят, разбира се, не беше разопакован никога, на първо място – аз излязох на балкона, за да размисля върху Чехов. Въздухът ухаеше на цветя и цигарен дим, което ме навяваше на мисълта за чудесната история, започваща с пристигането на млад човек, късно през една пролетна нощ, в селското имение на бившия му преподавател, известен специалист по градинарство. Във въздуха се долавя мраз и хортикултуралистът, заедно с дъщеря му, са в паника, че градините могат да замръзнат. Дъщерята е решила да будува цяла нощ, наблюдавайки откритите огньове. През цялата нощ младият човек и дъщерята се разхождат, кашляйки и бършейки просълзените си от дима очи, между редиците дървета, наблюдавайки работниците, които подклаждат огньовете с тор и влажна слама. Опитах се да си припомня как завършва историята. Не завършваше добре.

Чехов е на девет години когато е публикувана Война и мир. Той изпитва огромно възхищение пред Толстой и копнее да се срещне с него; същевременно, изгледът за среща го преизпълва с такава тревога, че веднъж той побягва от една баня в Москва, когато узнава, че Толстой също е там. Чехов не желае да срещне Толстой в банята, но очевидно такава е неизбежната му съдба. Когато най-после събира кураж да отиде в Ясная Поляна, Чехов пристига точно в момента, когато Толстой се е отправил към потока, за да извърши ежедневното си ритуално измиване. Толстой настоява Чехов да дойде заедно с него; по-късно Чехов разказва, че, докато той и Толстой седели голи, до шия във водата, брадата на Толстой се носела царствено във водата пред очите му.

Въпреки враждебността към медицинската професия, която поддържа цял живот, Толстой начаса харесва Чехов. „Изпълнен е с талант и несъмнено има много добро сърце“, казва той, „но засега не изглежда да има някакво определено отношение към живота“. Чехов има само някаква слабо определено отношение към живота – този странен процес, който довежда човека очи в очи с плуващата брада на най-големия ексцентрик в световната литература. Днес потокът, където са се къпали те, е отчасти затлачен и пълен с растителен живот. Един от Международните изследователи на Толстой, който настояваше да поседи в него, се появи оттам напълно позеленял.

Чехов, внук на крепостен селянин, никога не е разбирал смисъла на толстоизма. Защо трябва образовани хора да се снижават до нивото на селяни? Селяните трябва да бъдат издигани до нивото на образованите хора! Въпреки това той продължава да изпитва страхопочитание към Толстой чак до края на дните си. „Той е почти съвършен човек“, отбелязва Чехов веднъж. И, друг път: „Страхувам се от смъртта на Толстой. Тя би оставила голяма празнота в живота ми“. В действителност Толстой надживява Чехов с шест години.

Още от времето, когато е бил студент по медицина, Чехов е имал епизоди, в които е храчел кръв. Той ги игнорира като признаци на бронхит или грип, но всички знаят истинската причина. Една вечер през 1897, докато вечеря с издателя си в един от най-добрите московски ресторанти, Чехов преживява силно белодробно кръвотечение. Кръв се излива от устата му върху покривката на масата. Той е откаран спешно в частна клиника и диагностициран с напреднала туберкулоза и на двата дроба. Чехов преживява кризата, но в продължение на шест дни е изключително слаб и не може да говори. Само членове на семейството се допускат при него. Тогава се появява Толстой, облечен в огромна меча шуба. Никой не се осмелява да го помоли да си отиде, така че той седи до леглото на Чехов и говори в продължение на дълго време за „безсмъртието на душата“. Чехов слуша мълчаливо. Макар и да не вярва в безсмъртието на душата, той е силно покъртен от загрижеността на Лев Николаевич.

Последната среща между Толстой и Чехов се състои в Гаспра, курортното селище на Черно море, което Толстой е посещавал често. Един ден в Гаспра Толстой прегръща Чехов през рамо. „Скъпи приятелю, моля ви“, казва той, „престанете да пишете пиеси!“ Друг път, докато двамата писатели са се втренчили в морето, Толстой пита, „Бяхте ли много развратен в младостта си?“ Чехов онемява от притеснение. Толстой, гледайки към хоризонта, обявява, „Аз бях ненаситен!“ Как е възможно Чехов да не е потърсил лечение? Как е могъл да не разпознае симптомите си – особено след като е прекарал три седмици в грижа за собствения си брат Николай, който умира от туберкулоза през 1899?

Припомних си за едно представление на Вуйчо Ваня, първата пиеса, която гледах в Русия, поставена преди няколко години в Москва. Актьорът, който играеше доктор Астров, известен с това, че е играл доктор Уотсън в сериите за Шерлок Холмс по съветската телевизия. Гледайки как доктор Астров пуши лула, рови се из географски карти или се възмущава от обезлесяването – гледайки как доктор Астров пропуска да забележи истински важното нещо, че Соня е влюбена в него – аз бях поразена от приликата му с доктор Уотсън. Докторе, мислех си аз, вие гледате, но не наблюдавате! При цялото си научно просвещение, вие винаги сте пропускали важните признаци.

* * *

В шест часа на следващата сутрин, двадесет и четирите Международни изследователи на Толстой се качиха в наетия автобус до Москва. Изглежда никой не знаеше колко далеч е Мелихово от Ясная Поляна, колко време ще ни отнеме да стигнем до там, дали ще има някакви спирки по пътя. Лена, млада жена с проницателни очи, която пишеше дисертация върху Толстой и Шопенхауер, беше особено загрижена от въпроса за спирки за тоалетна. „Автобусът ще се друса“, отбеляза тя. „На този подскачащ автобус няма никаква тоалетна“.

Лена и аз се споразумяхме така: ако някоя от двете ни трябва да отиде до тоалетната, ще отидем заедно при шофьора и ще поискаме спирка.

Автобусът се носеше по магистралата към Москва. През брезовите горички, преминаващи край прозореца ми, от време на време забелязвах същата северо-южна железопътна линия, която е водела Толстой от Шамардино към Астапово.

Някъде около час северно от Тула, Лена се промъкна на седалката до мен. „Време е“, каза тя. „Спомнете си обещанието“.

„Помня“, отговорих аз, приготвяйки се да стана, но Лена не се помръдна. „Току-що получих месечния си цикъл“, каза тя, гледайки право напред. „Десет дни по-рано. Не е нормалното време“. Аз изразих симпатия. „Това е погрешно време“, каза тя решително и стана.

Отидохме в предната част на автобуса. Шофьорът не реагира на молбата ни по никакъв начин, но нещо в блестящата му бръсната глава подсказваше, че ни е чул. Няколко минути по-късно автобусът се отклони от пътя и се плъзна бавно до една бензиностанция.

Женската тоалетна се намираше на тридесетина метра от колонките за бензин, в малка колибка на ръба на гората. Вратата изглеждаше дъсчена, но дъските бяха прогнили и висяха по гвоздеите. Огромната текстоложка влезе първа. Появи се обратно почти веднага, предшествана от приглушен звук на трошене.

„В гората, момичета“, обяви текстоложката. Разпръснахме се из щърбавата горичка зад бензиностанцията. Беше пълно с боклук. Защо изобщо съм тук?, мислех си, докато гледах към бутилка от водка, лежаща наблизо. Заради Чехов е.

Обратно в автобуса, шофьорът си чистеше ноктите с джобно ножче. Лена се върна след една-две минути. Каза, че я е ухапала някаква божия гадинка.

„Той ги е създал в изобилие“, отбелязах аз по повод Бог и неговите създания.

Не знам колко време бяхме седели по местата си, когато започна да изглежда странно, че автобусът не се помръдва. Долових някакво движение отвън. Точно под прозореца ми, организаторката на конференцията – свежа канадка, която беше написала добре приета книга за начина, по който Толстой представя селския живот – отваряше багажника на автобуса. Кръглото ѝ, очилато лице имаше решителен вид, докато тя вадеше един от куфарите. После го отнесе нанякъде.

След като се огледах внезапно забелязах липсата на няколко от Международните изследователи на Толстой: един военен историк и жена му, ученият с тениса от Йейл, както и експертът по Живия труп. Лена и аз слязохме от автобуса, за да разберем какво става.

„Казах му просто да ги изхвърли“, тъкмо казваше организаторката. „Но той настоява да ги вземел със себе си. Ще потърся двойни торбички“. Тя се понесе по посока към бензиностанцията, носейки голяма пластмасова торба, която изглежда съдържаше нещо тежко.

„Ще бъде толкова ужасно когато той отвори куфара си“, каза съпругата на военния историк.

Оказа се, че Ваня е имал лична злополука с тоалетната, но отказва да хвърли гащите си. Искал да бъдат сложени в куфара му, в пластмасова торба. Военният историк и изследователят на тениса били в мъжката тоалетна, в опити да го вразумят. Лена беше напълно пребледняла. „Това е тиранията на тялото“, каза тя.

Организаторката на конференцията се завърна, заедно с двойните торбички.

„Не трябва да ходим до Мелихово“, каза ѝ Лена. „Не е подходящо време“.

Организаторката на конференцията изгледа Лена в очите. „Посещението беше планирано, така че ще отидем“.

Обратно в автобуса, шофьорът се оплакваше как щял да закъснее. Вместо да ни закара до Москва, той щял да ни остави на последната спирка на метрото в най-далечните предградия.

„Тоя е бандит!“, изкрещя някой по адрес на шофьора. Дочуха се мърморения в съгласие. Един по един, останалите пасажери се завърнаха в автобуса. Последен беше Ваня, чиито бледи очи шареха по двете редици Международни изследователи на Толстой. „Дами и господа, моля за извинение за закъснението. Аз съм стар човек, нали разбирате. Много стар човек“.

* * *

Когато автобусът потегли отново, ме застигна вълна от сънливост. Бях стояла до късно предната нощ, в четене на една биография на Чехов. Искаше ми се да подготвя душата си за посещението до Мелихово, но Ясная Поляна беше като дом, обитаван от духове: колкото и да се опитваш да мислиш за Чехов, накрая винаги се препъваш в Толстой. Нямаше начин да го подмина; всичко това изглеждаше предопределено от съдбата още далеч преди те да са били родени. През 1841, крепостният дядо на Чехов е изкупил свободата на семейството си от техния господар, благородник на име Чертков – който се оказа не някой случаен човек, а бъдещият баща на Владимир Чертков, тъмния, облагодетелствания от тайното завещание на Толстой! (Дядото на Чехов е платил на бащата на Чертков по 220 рубли на душа; Чертков père, очевидно не някой зъл човек, сложил в сметката една от лелите на Чехов безплатно). Нищо чудно, че Чехов не е вярвал в безсмъртието. В момента, в който парите са сменили стопанина си, собственият му дядо се е превърнал в гоголева „мъртва душа“: крепостен селянин, за когото е платено, макар че той вече не съществува.

Освен това научих, че Толстой е гледал Вуйчо Ваня по време на първото представление в Москва, когато ролята на Астров е играна от самия Станиславски. Единственото положително впечатление, останало у Толстой от това представление, бил звукът на щурче, цвъртящо в последното действие. Един добре известен актьор прекарал цял месец в овладяване на точно това умение, учейки се от едно щурче в обществената баня в Сандунов. Въпреки това, майсторското му цвъртене се оказало недостатъчно да преодолее общото ужасно впечатление, което Толстой получил от Вуйчо Ваня. „А къде е драмата?“, провикнал се той веднъж, когато пиесата била спомената. Дори измъчил актьорите с дълга реч, обяснявайки, че за Астров и Ваня би било най-добре да се оженят за селски момичета и да оставят съпругата на професора на мира.

Записът в дневника на Толстой от 27 януари 1900 гласи така: „Отидох да гледам Вуйчо Ваня и се вбесих. Реших да напиша драма, Труп“. Същия месец Толстой започва да работи над Живият труп.

Сънувах, че играя тенис с Толстой. Така както Алиса играе крокет в страната на чудесата, използвайки фламинго вместо палка, аз пък използвах гъска вместо нормална ракета. Сервирах топката, с което произведох облак от мъхест сив пух. Мощният бекхенд на Толстой изпрати топката отвъд далечните окрайнини на поляната за тенис, в безкрайните измерения на тоталното познание и човешката способност за разбиране. Последна точка от мача.

Подадох гъската си на Чертков, който беше следващ по ред от противниците на Толстой. Седнала на края на поляната, наблюдавайки играта Чертков-Толстой, аз внезапно осъзнах, с потрепване, кой всъщност е живият труп. Това беше Чертков. Толстой беше написал тази пиеса за Чертков, когото винаги е възнамерявал да надживее.

* * *

Събудих се от хрущенето на чакъл. Бяхме пристигнали в Мелихово, където ни се предложи избор между пълна или съкратена обиколка. „Искаме пълната обиколка“, каза мрачно организаторката на конференцията, докато измъкваше видеокамерата си. Нашата водачка, пенсионерка с химически пребоядисана в оранжево коса, се нуждаеше от двадесет минути, за да ни отведе от будката за билети до входната врата. „Уважаеми гости!“, извика тя. „Ние се намираме в задния двор на съседа на Антон Павлович Чехов!“

Вътре в къщата не почувствах нищо. Ясная Поляна беше наследственото имение на Толстой и центърът на неговата вселена; има смисъл да се посети Ясная Поляна. Чехов не е имал наследствено имение. Той е купил Мелихово – къща, по онова време изобилстваща с дървеници и хлебарки – от един фалирал художник. Няколко години по-късно, когато туберкулозата го принуждава да търси по-мек климат, той продава земята на търговец на дървен материал и се премества в Ялта. За Чехов Мелихово е просто спирка – почти сценичен декор. Съседните имения са в притежание на социални парии: внукът на един бунтовник-декабрист, занимаващ се с боди-билдинг, плюс една пропаднала графиня и нейния много по-млад любовник.

Нито една от стаите в къщата на Чехов не беше достатъчно голяма, за да побере целия корпус от Международните изследователи на Толстой. Промъквахме се из дълъг тъмен коридор. Водачката ни посочваше различни помещения, все прекалено малки, за да влезем в тях.

Минахме покрай миниатюрна „всекидневна“: „сцена на не-скон-чаеми, интересни разговори“.

„Свирел ли е Чехов на пиано?“, попита някой.

„Не!“, възкликна водачката ни, с голям апломб, „Той абсолютно не е свирел!“

Забелязах известно празно пространство около Ваня, който изглеждаше леко изгубен. Приближих се до него, но незабавно отстъпих назад, поради миризмата.

Някъде откъм сенките пред нас водачката викаше „Тук е любимата мастилница на великия писател!“

Измъкнах се от мрачната гора от рамене, побързах напред из тесния коридор и излязох в градината на Чехов. Тя беше празна, ако не се брои организаторката на конференцията, която заснемаше на видео ябълковите дръвчета на Чехов, плюс изследователя на Малевич, който се повдигна на пръсти, за да си откъсне ябълка, огледа я и отхапа огромна, зееща дупка.

* * *

Вървях бързо, опитвайки се да изживея отново искрата на мистерията. Може би, мислех си, Толстой е бил убит от „трупа“ – от Гимер, който уж е умрял две години преди това, но пък дали някой е видял самото тяло? „Кой сега е труп, а!“, представих си Гимер да мърмори, оставяйки настрана чаената лъжичка. Всичко, което трябваше да отгатна, беше мотива. Но по някакъв начин този път мотивът ми убягваше. Сърцето ми вече не беше при всичко това. Открих, че си припомням „Окончателният проблем“, първата и последна история, в която Уотсън не изпитва удоволствие от прилагането на метода на Холмс: „За съжаление това беше прекалено лесно“. Две редици от стъпки водят към водопада, но нито една – обратно; наблизо лежи алпийския бастун на най-добрия и мъдър човек, когото той е познавал.

По-късно, разбира се, Конан Дойл се разкайва. Смъртта на Холмс и загубата на Уотсън се оказват временна илюзия и реалният живот започва отново: късните нощи, файтоните, торфените блата, възбудата от преследването.

Но дали нещата действително могат да бъдат отново същите между доктора и „живия труп“? Няма ли да дойде време, в което Холмс ще трябва да признае на приятеля си, че всички убийства, които те са разследвали, са били само пионки на една далеч по-голяма сила, недосегаема за човешката справедливост – една сила, способна да действа дори самостоятелно, без участието на човешки посредник?

Уотсън ще бъде безкрайно объркан. „Криминално действие без криминално лице – скъпи Холмс, не може да сте се присъединили към свръхестествениците!“

А Холмс ще се усмихне тъжно. „Не, стари приятелю – страхувам се, че от всички сили, тази е най-естествената“.

Наречете я професор Мориарти или Мадам la Mort, наречете я черната монахиня, или използвайте латинското ѝ име: този убиец разполага с неограничени средства и необозрими мотиви.

А все още продължава животът в градината на Чехов, където винаги е подходящ ден човек да се обеси, а някой някъде свири на китара. В един хотел в Харков, старият професор извлича идентичността на бъдещия си убиец: „Аз ще бъда убит от… тези отвратителни тапети!“ Домашният интериор толкова често е Окончателният проблем; Иван Илич е убит от някакви си завеси. А сега самоварът е почти изстинал и мразът е докоснал черешовите цветове. Доктор Чехов, верни пазителю на човешкото тяло, вие, който можехте да погледнете към ухото на един човек и да видите цялата вселена – къде сте вие сега?

Източник

Елиф Батюман (род. 1977) в Ню Йорк, е американска писателка и журналистка от турски произход. През 2010 година печели наградата Whiting Writers‘.

Коментари (17)

- 05-09-2012|Йордан Йорданов – От глупаво по-глупаво

Не сте дорасла до Толстой и толстоизма-дано и не дорастете че ще осъзнаете жалкия свят, система и животинско-естетично образование жертва на които сте. Това което сте написали е едно НИЩО, защото съзнанието ВИ не се е пробудило. Първо осъзнайте духовното-след това пишете. А преводача-кому е нужна тази цапаница все едно от художник-слон. Докога хаос а не ред в съзнанието Ви. Ако не слугувате на парите и инстинктите още по-зле-ще сте роби на труда. По-добре слуги, нали…

- 05-09-2012|Златко

Хм, как да се изразя по-дипломатично? Абе, я да си карам както си знам…

Та значи, това, че едно време гъските били спасили Рим с крякането си изглежда насърчава немалко съвременните им посестрими/побратими. Само че кого и от кого ще спасяваме, милички, като ножът май съвсем яко до собствената шия е притиснат, аха-аха и да се забие? И после, за разлика от гъсоците, ние, да речем, сме били надарени със способността да се учим…

Учим се, дренки! Я подай ми, мила мамо, синьото елече! Каквото си баба знае, това си и бае, разбира се…

(А между другото, Елиф Батюман – но пък кой ли му пука от такива неща в България, където всеки е шампион по нещо си? – е истинска звезда, изключително ценена и четена млада литературоведка, известна с ексцентризма и лудешкия си хумор – останал напълно недоловим за нашенския тук баш-майстор-критик. Не че вярвам това да разубеди някого си, защото вече втори гъсок ми продънва ушите със съскане… Не ставам аз за Свети Франциск от Асизи, не ставаааам…)

А предишните ѝ две статии се сблъскаха с по-малко нашенско „разбиране“, интересно…

- 06-09-2012|Tony Tonev – Tony

Моля, нареклия се Йордан Йорданов, да ми посочи нещо „дорасло“ и неоцапано, написано от него. Предварително благодаря.

- 06-09-2012|Йордан Йорданов

Толстоизмът е сериозно нещо-намерете си друга забава, като не Ви се расте духовно-морално. А горната цапаница си е цапаница за нормалния човек а за изкуствения интелигент-висшист-велика литература. Прочетете религиозния Толстой и се пробудете псевдоинтелигенти-tolstoizam-tolstoy. com но не Ви се работи физически нали…Тъпите селяни и работници Ви хранят…Горната цапаница е отвратителна лъжа и преиначаване на истината за Толстой и толстоизма написана от една глезла на мръсната Ви естетична цивилизация…Тя си има и руски двоиник-антитолстоиста Павел Басински и неговата глупост-“Бягство от рая“…Повече разум и съвест Ви е нужна да се осъзнаете и заработите и с ръцете си …Да пишеш след Толстой е нелепо…

- 06-09-2012|Златко

Хм, самият аз имам сериозни трудности с религиозния Толстой (впрочем, същото май се отнася и до по-голямата част от четящия свят – всички изглежда предпочитат „Ана Каренина“ пред „Кройцеровата соната“). А инак, патосът на господин Йорданов неволно ме завърна към темата за учебниците и светините. При което мога само да повторя онова, което вече казах по онзи повод: само талибаните на тоя свят заплашват да утрепят с камъни хората, които се шегуват със светините им. Останалите вече са разбрали, че светините се нуждаят от покой, а не от преклонение.

- 08-09-2012|Ясен Б.

Свежо! Великолепно чувство за хумор. Ирония, себеирония. Наблюдателност и добронамереност.

Талантлива писателка. На пръв поглед несериозно, но всъщност успява да събере много важни неща в тази кратка форма. Обичам писатели, които разчитат на интелигентността на читятеля и но го затормозяват с излишни обяснения. Нахвърлят щрихи, а ти дълбай колкто си искаш, ако посоката ти е инересна.

Ще прочета и другите и публикации.

- 08-09-2012|Златко

Имай пред вид, че това е само едно от есетата, съставящи книгата на Батюман „Бесове“ (The Posessed), която се превърна в световен бестселър и скоро трябва да излезе на български език при „Сиела“. Удивително е как добре работят понякога нашите издатели. Във всеки случай страната изглежда започва да става част от света, ще не ще…

- 08-09-2012|Ясен Б.

„The Possessed: Adventures with Russian Books and the People Who Read Them“

Току що си я купих от Амазон – Kindle edition.

By the way – ако нямаш Kindle – горещо препоръчвам. Страхотно е да си носиш книгите със себе си навсякъде.

Сега загрях също, че съм чел нейни неща в New Yorker(имам абонамент)- не знам защо не направих връзката още четейки за убийството на Толстой.

Спомням си ярко статията и за феновете на Фенербахче и Гюлтасарай. В познатия стил

разказва уж за футбола, но всъщност научаваш как живеят хората в Истанбул и разбира се разни други неща… Тук можеш да видиш откъс. http://www. newyorker. com/reporting/2011/03/07/ 110307fa_fact_batuman

мисля, че има няколко нейни неща от Ню Йоркър които са вече свободни за четене, например:

http://www. newyorker. com/reporting/2010/04/19/ 100419fa_fact_batuman

Великолепна е!

- 08-09-2012|Златко

Да, електронните четци напълно промениха и моя живот. По този въпрос дори имаше някаква минидискусия тук във форума…

- 08-09-2012|Ясен Б.

Да, харесах тогава този текст за четенето и всъщност бях забравил, че там ти писа нашироко за четците. sorry, исглежда не помня вече така добре.

Не знам при теб как е, но аз чета много по-бързо на екрана на киндъл и мога да чета като цяло по-продължително отклкото ако е печатна книга. моят е с touch screen и цвят – Kindle Fire.

Проблем е жена ми, дебне ме и го грабва за миг докато се обърна само. Мислим за още едно…

- 08-09-2012|mstY – YY

Ще чакам книгата с нетърпение. Най-голямото удоволствие е когато подготвен автор пише и забавно…с лекота както специално е написал в едно друго прочуто есе за литературата Калвино.

- 09-09-2012|Nadia

Прекрасен текст. Много силен брой на списанието. Поздравления. Наистина, самоироничен, забавен, но в основата си – дълбоко познавателен.

Ще прочета и другите текстове на авторката, защото съм ги пропуснала.

- 11-09-2012|Арслан Ахмедов

Подкрепян напълно първия коментар на Ясен Б.

Прави впечатление конструкцията на идеята, поне за мен, елегантно те води за носа, и не ти пуска директно ябълките в шепите..

Харесва ми също така как „приключи“ с Толстой, още преди края на самия текст – но всъщност, както спомена Ясен „…, а ти дълбай колкото си искаш…“

Малко повече „Либерален П(ре)оглед“ никому няма да навреди!

Поздрави!

- 12-09-2012|007 – бре, много дълго бе

колко тряаше да изчета, че накрая да си дойдем на думата – само Дядо Иван ще ни спаси!

Под крилцето на Третия Рим ще намерим лелеяното спокойствие, държавен суверенитет, национално достойнство, духовна независимост, икономически просперитет и екзистенциална същност;), както и много кокошинки може би…

- 12-09-2012|Велко Милоев – Дълго, ама добро

„Великолепно чувство за хумор. Ирония, себеирония. Наблюдателност и добронамереност“ … „елегантно те води за носа, и не ти пуска директно ябълките в шепите…“ Да… Колко е хубаво да си „дойдем на думата“ с хора, които могат да оценят текст шарен и умен, за важни неща, които може да са малко и „покрай текста“, без мрачна сериозност, без да е против нещо друго.

Продължавам да чета броя.

- 13-09-2012|007 –:)

Не, моят коментар, че е „дълго“, се отнасяше не към текста на Батюман, а към друг коментар, който впоследствие е премахнат и чийто автор, подведен може би от националността на Е. Б., намери за нужно да цитира „Pax Ottoman или какво ни готвят на Балканите“ от Боян Чуков…

Както и да е, щом вече го няма въпросния коментар, може би трябва и моите да бъдат изтрити?

Съседи

Автор: Ян Томаш Грос

На 8 януари 1949, в малкото градче Йедвабне, на около 19 километра от Ломз, в историческата полска провинция Мазовше, специалната полиция задържа петнадесет човека. Откриваме имената им в един меморандум, зловещо наречен Raport likwidacyjny(Доклад за ликвидация), сред така наречените контролно-следствени документи (akta kontrolno-sledcze), запазени от специалната полиция за наблюдение на собствения ѝ напредък при всяко следствие. Сред арестуваните, най-вече дребни селски стопани и сезонни работници, са двама обущари, един зидар, един дърводелец, двама ковачи, един пощальон и един бивш администратор от кметството. Някои от тях са семейни хора (един има шест деца, друг четири), други все още неженени. Най-младият е на двадесет и седем години, най-старият – на тридесет и четири. Те са, казано най-просто, група обикновени хора.

Жителите на Йедвабне, по онова време около две хиляди, сигурно са били шокирани от едновременните арести на толкова много местни хора. Широката публика получава бегъл поглед върху цялата афера четири месеца по-късно, когато на 16 и 17 май в окръжния съд в Ломз, Болеслав Рамотовски и още двадесет и един обвиняеми са представени на съда. Началното изречение на присъдата гласи „Еврейският исторически институт в Полша изпрати до Министерството на правосъдието материали, описващи криминални дейности на жителите от Йедвабне, които са извършили убийства на евреи, както се твърди в показанията на Шмул Васерщайн, който е бил свидетел на погрома над евреите.“

В архивите на Еврейския исторически институт няма документи, разказващи за това как или кога показанията на Васерщайн са били изпратени на прокурора. От съдебните документи също не е възможно да се разбере, например, кога прокуратурата е била информирана за случилото се в Йедвабне и защо присъдата се е забавила толкова дълго. Контролно-следствените документи от Службата по сигурността в Ломз хвърлят известна светлина върху случая, но те също са неопределени. Във всеки случай Васерщайн е дал показанията си пред Еврейската историческа комисия в Бялисток на 5 април 1945. Ето какво казва той:

„Преди да избухне войната в Йедвабне живееха 1,600 евреи, от които оцеляха само седем, спасени от една полякиня, Вирзиковска, която живееше наблизо.

Вечерта на 23 юни 1941 германците навлязоха в градчето. Още на 25 юни местни бандити, от полското население, започнаха анти-еврейския погром. Двама от тези бандити, Боровски (Боровюк?), Васек и брат му Митек, вървяха от едно еврейско жилище до друго, като свиреха на акордеон и флейта, за да заглушат писъците на еврейските жени и деца. Видях със собствените си очи как убиха Чайция Васерщайн, Якуб Кац, на седемдесет и три години, и Елиас Кравиецки.

Якуб Кац убиха с тухли. Кравецки прободоха с нож, избодоха му очите и отрязаха езика му. Той се мъчи в продължение на дванадесет часа преди да издъхне.

В същия ден наблюдавах ужасяваща сцена. Чая Кубранска, на двадесет и осем години, и Бася Бинщайн, на двадесет и шест, и двете с новородени бебета, когато видяха какво става, побягнаха към едно езеро, за да удавят себе си и децата, вместо да попаднат в ръцете на бандитите. Потопиха децата във водата и ги удавиха със собствените си ръце: после Баска Бинщайн скочи и веднага потъна, докато Чая Кубранска се мъчи в продължение на няколко часа. Събраните хулигани си направиха развлечение от това. Те я съветваха да легне по очи във водата, за да потъне по-бързо. Накрая, когато видя, че децата са вече мъртви, тя се хвърли по-енергично във водата и също намери смъртта си.

На следващия ден се намеси един местен свещеник, който им обясни, че трябва да прекратят погрома и че немските власти сами ще се погрижат за нещата. Това проработи и погромът беше спрян. От този ден нататък местните хора вече не продаваха храна на евреите, което направи обстоятелствата на живота им още по-трудни. Междувременно се разпространиха слухове, че немците ще издадат заповед всички евреи да бъдат унищожени.

Такава заповед беше издадена от немците на 10 юли 1941.

Макар че заповедта беше издадена от немците, тя беше подета и изпълнена от полски бандити, с ужасяващи средства. След различни мъчения и унижения те изгориха всички евреи в една плевня. По време на първия погром и последвалата кървава баня следните лица се отличиха с особена бруталност: Слезински, Каролак, Боровюк (Боровски?), Митек, Боровюк (Боровски?), Вацлав, Йермаловски, Рамутовски Болек, Рогалски Болек, Зелава Станислав, Зелава Францишек, Козловски Генек, Траска, Тамошек Йежик, Лудански Юрек, Ласиеш Чеслав.

На стутринта на 10 юли 1941 в града пристигнаха осем души от Гестапо и имаха събрание с представителни на градските власти. Когато Гестапо запита какви са плановете им по отношение на евреите, те единодушно казаха, че всички евреи трябва да бъдат убити. Когато немците предложиха да се остави по едно еврейски семейство от всяка професия, местният дърводелец Бронислав Слезински, който присъстваше, каза: имаме си достатъчно собствени занаятчии, трябва да унищожим всички евреи, нито един не трябва да остане жив. Кметът Каролак и всички останали се съгласиха с него. За тази цел Слезински отстъпи собствената си плевня, която се намираше наблизо. След това събрание започна клането.

Местните бандити се въоръжиха с брадви, специални тояги, обковани с гвоздеи и други инструменти за мъчение и убийство, и подгониха евреите по улиците. Като първи жертви на дяволските си инстинкти те избраха седемдесет и пет от най-младите и здрави евреи, на които заповядаха да повдигнат огромния паметник на Ленин, който руснаците бяха издигнали в центъра на града. Беше невъзможно тежък, но под дъжда от удари евреите трябваше да го направят. Докато носеха паметника, те трябваше и да пеят, докато го занесат на определеното място. Там получиха заповед да изкопаят дупка и да хвърлят паметника в нея. След това тези евреи бяха пребити до смърт и хвърлени в същата дупка.

Другата жестокост беше, когато убийците заповядаха на всички евреи да изкопаят дупка и да погребат убитите до този момент, а след това самите те бяха убити и на свой ред погребани от други. Невъзможно е да се предадат всички жестокости на бандитите и е трудно да се открие нещо подобно в нашата история от страдания.

Брадите на старите евреи бяха подпалвани, новородени бебета бяха убити на гърдите на майките си, хората бяха пребивани до смърт и принуждавани да пеят и танцуват. Накрая пристъпиха към главното действие – изгарянето. Целият град беше заобиколен от пазачи, така че никой да не може да избяга; след това евреите получиха заповед да се наредят в колона, по четирима в редица, и деветдесет годишният равин и штохера [еврейски месар, практикуващ „кошер“] бяха поставени най-отпред, дадоха им едно червено знаме, и всички трябваше да пеят, и ги подгониха към плевнята. Бандитите ги биеха зверски по пътя. Близо до вратата стояха няколко бандити, които свиреха на различни инструменти, за да заглушават писъците на ужасените жертви. Някои се опитваха да се защищават, но бяха безсилни. Окървавени и ранени, те бяха набутани в плевнята. След това я заляха с керосин и я подпалиха, а бандитите тръгнаха наоколо да претърсват еврейските къщи, за да търсят дали не са останали някои болни и деца. Болните, които намериха, те сами отнесоха в плевнята, а малките деца, тях ги навързаха по няколко за краката и ги носеха на гръб, след това ги набучиха на вили и ги хвърлиха в пламъците.

След огъня използваха брадви, за да избиват златни зъби от все още не напълно изгорелите тела, и насилиха по други начини телата на светите мъченици.“

Макар че за читателя на показанията на Васерщайн е ясно, че евреите от Йедвабне са били унищожени с особена жестокост, в първия момент е трудно да се възприеме изцяло значението на тези показания. Всъщност, аз изобщо не съм изненадан, че между тези показания и началото на процеса в Ломз са изминали четири години. Това, повече или по-малко, е времето, което измина и между момента, в който открих показанията на Васерщайн в архивите на Еврейския исторически институт, и осъзнаването на тяхната фактичност. Когато през есента на 1998 ме поканиха да представя статия във връзка с юбилейния сборник на професор Томаш Стржембош – известен историк, специализиращ в областта на военната история на бялистокския регион – реших да използвам примера от Йедвабне, за да опиша начина, по който полските съседи са малтретирали еврейските си съграждани. Но тогава все още не разбирах напълно, че след серията от убийства и насилия, описани от Васерщайн, в края на краищата всички останали евреи действително са били изгорени в онази плевня (трябва да съм прочел това като хиперболизирана метафора, надявайки се, че само някои от тях са били убити по този начин). Няколко месеца след като изпратих есето си, аз гледах един груб монтаж на филма Къде е по-големият ми брат Каин? от Агнешка Арнолд, която, сред останалите интервюирани, разговаряше и с дъщерята на Бронислав Слезински, и осъзнах, че думите на Васерщайн трябва да се вземат буквално.

Тъй като книгата още не беше публикувана, се запитах дали не трябва да оттегля есето си. Реших обаче да го оставя непроменено, понеже един важен аспект от историята в Йедвабне засяга бавното съзряване на полското осъзнаване на това потресаващо престъпление. Как това събитие се е помествало (или по-точно, пропуснало да се помести) в съзнанието на историците на военния период – включително и на самия мен? Как населението на Йедвабне е живяло при три поколения със знанието за онези убийства? Как полското гражданство ще приеме разкритието, когато то се превърне в обществено достояние?

Във всеки случай, щом само веднъж се осъзнае, че считаното за немислимо действително е именно онова, което се е случило, историкът скоро открива, че цялата история е била много добре документирана, че свидетелите все още са живи, и че паметта за това престъпление е била запазена в Йедвабне през поколенията.

Източник

Едно полско градче все още се мъчи да забрави мрачното си минало

Автор: Питър Грийн

Йедвабне, Полша – това е малко провинциално градче, живеещо в отрицание, макар че фактите вече са ясни.

На 10 юли 1941, малко след като нацистите окупират това бедно градче в североизточна Полша, стотици евреи от Йедвабне и околните селца са събрани на градския площад, където някои от тях са брутално убити, а останалите са пребити и накрая заставени да бягат по гробищния път към плевнята на Бронислав Слезински.

Налива се керосин, плевнята се подпалва, след което изгарят повече от 400 души, живи.

Историята е била почти забравена до 1999, когато историкът Ян Грос събира свидетелства, показващи, че погромът в Йедвабне не е бил, както го описва местната легенда, работа на местни поляци, действащи по заповед на окупационните власти. Вместо това документите и свидетелите показват ясно, че поляците-католици са организирали и извършили клането над еврейските си съседи.

Цялата нация предприе извънредно проучване на колективната си съвест, както и преоценка на отдавна възприетото тук гледище, че Полша, която е изгубила във Втората световна война шест милиона души – три милиона от тях евреи – е била жертва, а не извършител на престъпления. Дебатът достигна връхната си точка в едно пътуване до Йедвабне на тогавашния полски президент, Александър Квасниевски, за да поднесе извиненията си за онова, което едни поляци са причинили на други.

Но през 2001 натовареният с делото прокурор Радослав Игнатиев е принуден да закрие подновеното следствие, поради липса на достатъчни свидетелства, за да бъде обвинен някой от все още живите участници в клането. В процеси от 1949 и 1953, повече от десет поляци са били осъдени за убийствата на евреите от Йедвабне.

Докладът на прокурора показва ясно, че са загинали около 400 евреи, от ръцете на местни поляци. Ексхумирани са кости и овъглени останки, а свидетелствата показват, че в погрома са участвали половината от възрастните мъже в Йедвабне, а също жени и деца – някои само са гледали, други са помагали да се хванат хората, опитващи се да избягат, трети са убивали евреи със собствените си ръце.

Въпреки тези унищожителни свидетелства, за повечето от местните хора закриването на следствието изглежда не е нищо друго освен потвърждение на твърдата им увереност, че няма нужда от извинение за миналото.

„Евреите сътрудничеха на руснаците“, крещи към репортера един възрастен мъж, напускащ църквата в Йедвабне. „Можете да попитате и какво евреите направиха на поляците, но никой не пита“.

Поляците са били принудени от нацистите да убиват евреите, казва той. „Сибир“, добавя той, твърдейки, че евреите от Йедвабне са били убити заради помощта, която са оказали на Съветската армия при експортирането на поляци на изток, по време на кратката съветска окупация на Йедвабне.

„Германците убиха евреите. Лъжа е, че това е било извършено от поляци“, казва градският свещеник, отец Едвард Орловски. Той твърди, че има доказателства, че истинските убийци са били от едно немско поделение, командвано от евреин, оказал се нацистки генерал.

Водачът на полската католическа църква, кардинал Йозеф Глемп, не е направил нищо да сдържи отец Орловски. Вместо това той направи меса в почит на евреите от Йедвабне, а след това призова оцелелите полски евреи да се извинят за това, че са донесли комунизма в Полша.

Други хора, извън Йедвабне, възприемат по-различно гледище. Андрей Крайевски, философ от Варшава, е бил отблъснат когато се опитал да доведе в Йедвабне група психолози, които да работят заедно с местните хора и да им помогнат да се изправят очи в очи с онова, което той нарича „тяхната естествена защитна реакция“.

„Йедвабне се превърна в символично място и те са по-силно свързани с него от останалите поляци, въпреки че повечето хора, които живеят днес в Йедвабне, не са били там през 1941“, казва Крайевски, „По-сигурно е да се отрича случилото се, защото ако признаете, че то е било зло, то тогава ще трябва да направите следващата крачка и да кажете кои са извършителите“.

В една новопостроена къща на няколко десетки метра от паметника близо до плевнята на Слезински, Дорота Рамотовска, 24-годишна фризьорка, казва, че клането трябва да бъде забравено. Докато пием чай в приятната ѝ всекидневна, тя предлага едно объркано обяснение. Убийствата са били зло, казва тя, след което добавя: „Това е било отдавна, и то не е непременно вярно“.

„Освен това евреите са били отговорни за нещата, които са направили на поляците“, казва тя. Покойният дядо на съпруга ѝ, който е съден през 1949 за участие в погрома, както и други възрастни роднини, са ѝ разказвали една съвсем друга история в сравнение с онова, което се е появило по медиите, казва тя.

Михал Чайевски, новоизбраният кмет н Йедвабне, казва директно, че е време да се приключи „с този цирк“.

„Ако поляците са толкова виновни за това престъпление, то защо тогава уликите не са представени по-рано?“, пита той. А освен това, казва той, Йедвабне е бил само един от повече от двадесет града от региона, където през лятото на 1941 са били извършени анти-еврейски погроми.

„Не може да се говори за това до безкрайност“, казва Кшищоф Мьонке, директорът на училището в Йедвабне. „Дори от Института за национално припомняне казаха, че това е било извършено под насъскването на германците“.

Госпожа Рамотовска казва, че когато през лятото тук идват туристически автобуси и вижда как я сочат с пръст, тя се чувства така, сякаш сама е отговорна за клането. Тя мисли за напускане на Йедвабне – едно място, опозорено от нещо, за което тя не е и не може да бъде отговорна.

„Разбира се, че истината трябва да се знае“, добавя тя, „но тогава трябва да се справите с миналото и да продължавате напред. Не можете до безкрайност да чоплите раната“.

(Питър Грийн е американски журналист, сътрудник на New York Times иBloomsberg News.)

Източник

Ян Томаш Грос (род. 1947) е полско-американски историк и социолог. Той е професор по история в университета Принстън, САЩ.

Коментари (10)

- 28-08-2012|Дядо Иван

Най-големите антиеврейски погроми са извършени от поляци, белоруси и руснаци. Те са и основните действащи лица в лагерите на смъртта.

- 28-08-2012|Златко

Кръвта, която не притежава способността да се смразява, вероятно не може и да тече истински… Прочее, преценете сами.

- 28-08-2012|Златко – re:
Дядо Иван писа:

Най-големите антиеврейски погроми са извършени от поляци, белоруси и руснаци. Те са и основните действащи лица в лагерите на смъртта.

Нека да не бъркаме пионките-изпълнители с „основните действащи лица“, дядо. Изобщо, би било хубавичко ако бихме били в състояние да говорим неща, подкрепени от факти, а не само от „уверености“. Това все още е основното нещо, което ни различава масово от „Европа“.

- 28-08-2012|М. М. – без думи

Ужасяваща история!!!

- 28-08-2012|антони

да се отнеме човешки живот е безспорно най гадното нещо дали е евреин или друг няма значение но с евреиските погроми се прави едно преекспониране на историята и истината а тя не е еднозначна виновните ги осъди и историята всичко вече се използва за един долен бизнес на евреиските фондации наливащи пари и преекспонирайки истината изкарващи се само те като жертви всички други за тях са палачи а не е така доста хора загубиха позиции заради тази практика в америка ако някой техен активист прочете това ще ме обяви за антисемит а аз не съм обичам истината а тя няма нищо общо с евреите и нещо ведро когато се родил гърка евреина заплакал дано съм разплакал повече от един

- 28-08-2012|Kiril Ivanov

Леле Антъни, ти верно ме разплака. Направо ми иде да вием. Това сигурно е от overexposure. От тех даже кокали останали(малко изгорели верно) а те преекспонират. Е това на нищо не прилича. Ае чао Ант…ант…ааа…ъни.

- 28-08-2012|Елена

Холокостът като цяло и погромите в някои държави обикновено са разглеждани (и с право) като престъпление извършено от една нация (германци, поляци, руснаци) към друга (евреи). Дори след всичко, което съм чула и видяла до сега, единствената ми реакция след прочитането на „Съседи“ е непреодолимо желание да повърна. Не сърцето ми или мозъкът, а всяка клетка от тялото ми крещи, за да заглуши гласовете от миналото. Но все пак в мен живеят два въпроса, които не ми дават мира и на които нямам отговор. Какво прави моят мил съсед с когото се поздравяваме най-любезно сутрин и който дава близалка на сина ми понякога и на чиято майка помагам с торбите догоре, та: КАКВО прави моят съсед убиец и съдист в рамките на една нощ, една седмица, една война. Той така ли е роден и само е чакал да му падне сгоден случай да убива или нещо го е променило? И какво е това нещо? И дали това нещо може да промени мен така? Така, че да подпаля майка му и набуча на вила поколенията му. И другият въпрос – а тези млади колкото сина ми поляци (германци, руснаци) как живеят с миналото? Как да започнат на чисто, как да се отърват от чувството за вина? Де да можех да си поговоря с някой умен човек, като автора… Хей така, тъжно ми стана

- 02-09-2012|Eмил

Описаният погром е безспорно ужасен. Няма значение националността на убитите. Те са хора и убийството на всеки човек е престъпление и грях! Но според мен вероятно не е казана цялата истина. Има едно загатване за нея, но то не е развито напълно. Това полско градче, както цяла източна Полша е окупирано от съветската армия между 17-30 септември 1939г., в момент в който полската армия води неравна борба с немските войски на запад. В съзнанието на поляците от онова време, а и днес Съветския съюз коварно, предателски ги удря в гръб, когато те водят отчаяна борба срещу вековния си западен противник. После от историята знаем за тайния протокол между Сталин и Хитлер, в който те се договарят как точно да си поделят Полша през 1939г. В статията има 2-3 реда за това как през периода септември 1939г. до 22 юни 1941г. част от местните полски евреи с охота са сътрудничели на съветските окупационни войски /логично е да са сътрудничели и на ужасното НКВД/ при комунистическите репресии над полското население-споменава се за помощ при насилственото депортиране на поляци живели от векове в Полша в Сибир. Интересно е също да се проучи как се е държала съветската окупационна армия спрямо заможните поляци и католическите свещеници и църквите и ползвала ли е сътрудничеството на полските евреи при репресии срещу тези хора. Историята като, че ли прилича на драмата на българите-мохамедани от село Тъмраш в Родопите. Но там, за да се разбере какво и защо им се случва през 1912г. авторът е описал и историческите събития през 1876г. по време на Априлското въстание.

- 02-09-2012|Златко

Историята на Йедвабне се обсъжда най-ожесточено от цялото полско общество вече в продължение на десет години. Въпреки всички опити на противниците на разкритията, нито едно от заключенията на автора не е могло да бъде опровергано до този момент (повече може да се прочете в Ню Йорк Таймс, тъй като Грос е написал още няколко книги, продължаващи темата). Както става ясно от текста, твърдението, че евреите били избити, защото са сътрудничели на руснаците, е единственото, което някой някога е изтъквал в полза на убийците. Как мислите, ако би имало каквито и да било сериозни основания за нещо такова, те не биха били извадени отдавна на бял свят? И освен това, КОЛКО от тях биха могли да сътрудничат? Или сериозно си мислите, че всички, или поне някаква голяма част от тях, са били сътрудници?

Навсякъде по света се правят опити геноцидите да се оправдават чрез приписване на колективна вина на жертвите (при което, разбира се, изпълнителите отказват яростно приемането на някаква колективна вина). И така, ще приемем ли или ще отхвърлим веднъж завинаги понятието за колективна вина, от чиято и да е страна?

- 07-09-2012|Г. Гочев

Джонатан Лител го казва: Всеки от нас е, или може да бъде, виновен.

Албуми с икони или учебници?

Автори: Евгения Иванова, Мария Велковска

След скандала с доклада на Комисията за защита от дискриминация за училището и учебниците и след правителствени изказвания, че „посегателства срещу историята“ ще се разглеждат като заплаха за националната сигурност „Дневник“ потърси мнението на проф. Евгения Иванова. Нейни изследвания, като например за нагласите на мюсюлманите в България, са предизвиквали бурни реакции и самата тя е била дамгосвана като „заплаха за националната сигурност“.

Евгения Иванова е от учредителите на Клуба за подкрепа на гласността и преустройството преди смяната на тоталитарния режим. На няколко пъти е задържана от Държавна сигурност.

Преподавател е в Нов български университет.

Как така от нищото се роди най-новият скандал с патриотичен патос? Какво е Вашето обяснение – защо, след като никой не иска да вади Ботев от учебниците, се разрази кампания в защита на поета? Всъщност в защита на какво или от какво?

Скандалите с патриотичен патос се раждат периодически, когато в обществото има някакъв дефицит. Не е задължително дефицитът да бъде непременно духовен – може да е икономически, политически, социален. Поскъпването на горивата например или няколко пункта снижен рейтинг за управляващите могат да се окажат катастрофически обвързани с предателско посегателство върху светините на българщината.

Светините на българщината винаги са удобен инструмент за наваксване на легитимност – тях никой не смее да ги отхвърли (ако не иска да бъде анатемосан – не само от митрополит Николай, но и от медиите), а защитата им осигурява затвърждаване на властовия ореол. Защото в нашето общество авторитетите и ореолите все още често се смятат за едно и също.

Според вас с какво докладът на Комисията за защита от дискриминация разстрои управляващите и хора, които реагираха бурно в социалните мрежи? В него се отбелязва, че училището и учебниците все още премълчават различията, поддържат предразсъдъци… Новото ръководство на комисията взе, че се разграничи от доклада. От какво се стресна?

Мисля, че никой не е чел сериозно доклада, както например направих аз, макар това да ми коства няколко часа безпределна скука и трудно ориентиране в множеството поддоклади. Ако управляващи, журналисти и активисти по фейсбуците го бяха прочели, щяха да видят, че изразът „да гледам турчин, че бесней над бащино ми огнище“ е даден като пример за това къде се слагат кавички – в учебник по граматика. И предложението е този пример да се замени с някакъв друг – не да се маха самият стих от произведението на Ботев. Не дай Боже, пък самият Ботев да излиза от учебниците.

Новото ръководство на комисията вероятно също не е чело доклада, иначе щеше да проумее, че неговият текст е най-добрата им защита срещу истеричните вопли. Защото там се казва, че събитията и личностите, описани в историята и литературата, е редно да се преподават в конкретен контекст, вместо учениците да остават с впечатлението, че турците „по принцип“ са лоши, циганите „по принцип“ са мръсни, а децата и възрастните хора са „по принцип“ неразсъдителни. И никой не препоръчва нещо да се маха от учебниците. Препоръчва се обучението да стане по-диференцирано.

А те не само се разграничиха от доклада, но взеха и че го махнаха от страницата си, та сега никой да не може да го цитира – включително и добронамерените към неговото съдържание.

Министърът на образованието Сергей Игнатов, който ви е колега от Нов български университет, два пъти даде пресконференция по темата. И ако първия път просто обясняваше, че Ботев остава в учебниците, втория път, вече по поръчение на премиера Бойко Борисов, обяви, че посегателството върху историята е заплаха за националната сигурност. Как разбирате това предупреждение?

Познавам проф. Игнатов дотолкова, че да имам представа за неговите позиции по проблематиката. Сигурна съм, че (поне във времето, когато беше ректор на нашия университет) той не би изказал такова твърдение. Вероятно новата му ангажираност го задължава да направи това.

Аз самата не един път съм била „заплаха за националната сигурност“ – било, защото ревизирам исторически клишета, било, защото казвам на глас, че хората имат право да се самоопределят както си искат. Не бих имала високо мнение за национална сигурност, която може да се „плаши“ толкова лесно…

Министър Игнатов каза също: „Кабинетът „Борисов“, т. е. цялото правителство е национално отговорно и патриотично и няма да допусне никаква подмяна в българската история независимо от това, че тя може да бъде прикрита под формата за намаляване на форми на дискриминация или политическа коректност.“ Това може да се тълкува и като отказ от каквито и да било нови интерпретации на минали събития в учебниците например…

Едно правителство би било повече национално отговорно, ако е съставено от професионалисти, отколкото от патриоти.

От друга страна, патриотизмът е евтин: доста по-лесно е да озаптиш посегателствата върху историята, отколкото върху частната собственост на хората.

Обезпокоена съм от все по-често лансираните намерения за създаване на т. нар. закони за паметта от типа на закона за говоренето против холокоста, който инкриминира всяко различно мнение. В същия ред проблеми стои, да кажем, дебатът във Франция за арменския геноцид, предизвикал възмущението на повечето водещи историци, които защитиха правото си да правят нови открития и да имат различни интерпретации. Същото е с дебата за инкриминирането на „турското робство“ и на други исторически събития.

Не мисля все пак, че оттук нататък ще има пълен отказ от нови интерпретации на историята. Те ще се появяват най-напред в академични изследвания с нищожен тираж и постепенно, много бавно ще проникват в учебниците, както е ставало винаги. Мисля си обаче върху все по-изострящата се актуалност на една дилема, стара като спора за първичността на кокошката или на яйцето: политиците ли провокират национализъм или просто се възползват от наличния в обществото, за да печелят избори…

Вие сте автор на изследване за колективната историческа памет и сте казвали, че основният източник за историческо знание е училището с учебниците и уроците по история. Каква е вашата оценка за учебниците по история?

Бих искала да добавя и учебниците по литература, които (понякога – в по-голяма степен) също формират представи за историята.

Учебниците, както е отбелязано и в набедения доклад, са различни. Някои от тях не са мръднали от възрожденските интерпретации на историческите събития, други се опитват да ги поставят в съвременен контекст. Проблемът е в това какво очакваме от учебниците. Основният патос в повечето „форумски“ мнения, които изчетох, беше възмущението от „посегателството“ върху „българските икони“ Ботев и Левски. Ако очакваме в часовете по история да изучаваме икони, по-добре да се запишем на урок по богословие.

Според по-интелектуалната част от „форумците“ обучението по история трябвало да изгражда идентичност. А къде в такъв случай учениците ще получават знания? Централизираното вменяване на идентичност – за сметка на знанието – беше инструмент на един (исторически?) период, с който преди 23 години смятахме, че окончателно сме се разделили.

Достатъчно ли е за познаване на българската история това, което се учи в училище за Рим, Византия, Османската империя, Русия, Съветския съюз?

Българските земи са били част от всичките тези политически системи, които изброявате. Ето това означава историята да се изучава в определен контекст: не можеш да говориш за възраждане, без да познаваш поне в минимална степен реформаторските усилия на Османската империя, или за български вариант на комунизма – без да имаш предвид съветския му първообраз.

Аз обаче бих искала малко да разширя въпроса ви: В българските училища по принцип се изучава твърде малко „чужда“ история. Системата ни е категорично българоцентрична. Понякога учениците знаят повече за числеността на Симеоновите войски пред Цариград и за поименния списък на царете в Паисиевата история, отколкото за принципите на парламентарната демокрация или на хуманизма.

Скандалът с доклада на Комисията за защита от дискриминация съвпадна с новината за подготвени промени в закона за културното наследство, които предизвикаха протести на археолози. Една от тези промени е особено интересна – археологически паметници да бъдат реставрирани и по устни и метафорични сведения. Няма ли опасност така да видим възстановена родната къща на Орфей или пък любимия хан на Крали Марко, а после, ако някой посегне на тях, да го смятаме за заплаха за националната сигурност?

Тази опасност отдавна я живеем. Опитайте се да кажете на някого, че Балдуиновата кула е била склад за храни, а не – затвор за вражеския император, или че на еди-коя си седловина в Родопите се е извършвало прекупуване на данъци, а не – масово „помохамеданчване“, и ще видите какво ще последва. Или се опитайте да обясните, че в „тъмните векове“ на „турското робство“ едни копривщенски търговци намислили да си доведат от Кайро черни робини да прислужват вкъщи… Необходимостта от „тъмни векове“ и изобщо – от „робство“, чиято ревизия също е „посегателство“ върху националната сигурност, отпраща към твърде тъжни размисли, пред които родната къща на Орфей или любимият хан на Крали Марко изглеждат като декори от весела оперета.

Източник (в. „Дневник“)

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (17)

- 27-08-2012|Марта Радева

Бих могла да се подпиша под голяма част от размислите на авторката. За съжаление посредствеността не само постоянно обърква патриотизма с патриотарството, но е и твърде грамогласна, нетърпяща възражение; и схоластично заклеймява всеки опит нещата да се погледнат от по-различен ъгъл…

Ще споделя и част от своя учителски опит. Като литератор (който учи различни по етнически произход деца) преподавам вдъхновено „На прощаване“, но избягвам въпросния стих, за да не нараня нечия душа; думата „турци“ замествам с макар неточната, но спасителна в случая, „поробителите“; и не пропускам да ги разгранича от нашите сегашни сънародници от турски произход; прибавям и примери за добронамереността и алтруизма на част от турското население от годините на османското владичество и дори от националноосвободителната борба (такива образи на благородни и толерантни турци има в изобилие например в историческите романи и разкази на Цончо Родев)… От известно време се опитвам да пиша (в. „Сега“ и Литернет) за прекаления „българоцентризъм“ и на обучението по литература, който не е подходящ за всяка възраст. Допада ми много обаче панорамното представяне на вярванията и фолклора на различни народи и етнически общности в учебната програма по литература за V клас…

- 27-08-2012|007 – В тази връзка:

„За историята и за истерията“

here

„Необходимостта от „тъмни векове“ и изобщо – от „робство“, чиято ревизия също е „посегателство“ върху националната сигурност…“

мдааа… нация от мазохисти?

- 27-08-2012|007

исках да линкна статията от „Стършел“ – „За историята и истерията“, но нещо не се получи линкът:(

- 28-08-2012|Силвърмен

Многоуважаваният академик Георги Марков по адрес на тая персона: „Когато в Смолян отбелязахме с конференция 75-ата годишнина на Дружба „Родина“ вървеше проект на фондацията „Фридрих Науман“ за помашкия етнос в България. И застъпничката на лъжливата теза проф. Евгения Иванова от НБУ взела бедни интелектуалци безродници да правят помашки етнос в България. И дори поканила учени от Босна да чуят как се прави помашка нация. Представяте ли си? Тогава едва ме допуснаха, но успях да кажа: Тито създаде две нации – македонска и мюсюлманска и тези в Босна се клаха 10 години. Разбирате ли какво става в българия? Ще ми говорят за помашка нация и то в Смолян!“

- 28-08-2012|Златко

Хей, Силвър, между етнос и нация май имаше някаква дребна разлика, а? Хайде като се увличаме да се увличаме малко по-коректничко, а? Какво ще кажеш?

(А липсата на пиетет пред едно толкова прясно страдание, каквото е онова от Босна, НЕ Е само твой проблем, нали разбираш? Когато хората са неспособни да кажат по един такъв повод нещо друго освен приказки като твоите, показващи, че не им пука на шапката от кървищата, то обществото има очевиден възпитателен проблем, не мислиш ли?)

- 29-08-2012|Валентин

Не съм съгласен с голяма част от казаното от Иванова. Особено за „българоцентричната история“. Познавам много учители по история и те самите са ми казвали, че такова нещо няма. Даже българската история е натикана в ъгъла на образователните планове. Сигурно госпожа Иванова не е стъпвала скоро в българско училище, затова ѝ прощавам.

Не мога да ѝ простя обаче редица други нелепости в интервюто. Обучението по история и по литература винаги е съдържало, ще съдържа и трябва да съдържа елемент на патриотизъм. Воплите срещу патриотичното преподаване по история и литература са в голямата си част преувеличени и вредни.

- 29-08-2012|Силвърмен

Златко, прекрасно разбирам и академик Марков, и Евгения Иванова. Имам претенциите да съм изчел много неща, написани и от двамата, но имам предпочитания към него. Днес пък видях материал за холокоста. Не мислиш ли, че е некоректно да се внемява вина на днешното поколение за това, което се е случвало през 40-те? Припомняне да, но вменяване на вина категорично не приемам. Днешното поколение не отговаря с нищо за постъпките на бащите си тогава.

- 29-08-2012|Попивателна

Ето, точно първият коментар по-горе (от Марта Радева) показва на практика за какво става въпрос (и за какво Евгения Иванова се прави, че не разбира, че става въпрос)…

Ами Марта Радева сама си признава, че преподавала на деца дадено стихотворение – ама без въпросния стих. Или пък замествала едни думи с други думи… И смята това за нормално и дори полезно! (Като че ли децата след това няма как да попаднат – включително и в Интернет – на ПЪЛНИЯ текст на въпросното стихотворение и няма да разкрият лъжовността на своята преподавателка – и на образованието ни като цяло!)

- 30-08-2012|Джони

Ботев има статия от 1875 година, в която изразява мнение, че при въстание на българите и турците ще ги подкрепят, тъй като в империята било нетърпимо и за турците. Аз лично съм срещу цензурата на текста, обаче и срещу премълчаването, което прави авторите едноизмерни и скучни.

За помаците наистина тече процес на търсене на собствен път, като гърците им правят собствен език. Доколкото разбирам тези хора чувстват се отблъснати и от турци и от българи. Не може първо да му сменяш името, щот е българин, пък после обидно да го наричаш помак. Стигна се до абсурда, че една към българи с корени от Батак се обръщат с „помак“.

Като пример за гръцката пропаганда виж едни урок за шекспир

на помашки

http://www. youtube. com/watch? v=NN8OCQnASQ4&feature=relmfu

Професорката не знам за какво я обвиняват, затова, че пише за очевидните аномалии в историческото познание ли? Г. Марков и дружинка, чието богатство от представи разделя света/равно на България/ на националсти /разбирай ДС/, хора на Сорос и матрял, що не пробват да обвинят гърците, ми се перят на жени, като плашипутаци?

- 02-09-2012|сухи

абе силвърмен, въпросният георги марков не беше ли агент на ДС? след като обсулжвал ченгетата защо да му вярваме?

ПП. а в батак са се клали българи и помаци, при това помаците били предизвикани от българите, сетне са си го върнали…

от това не могат да се правят никакви изводи, освен, че всяко събитие може да се ползва, според интерпретатора. разбира се, точно интерпретациите са забранени от националистите, щото всичко им е ясно априори. нека видим, че сме на дъното на европа и тогава да говорим за национализъм.

- 02-09-2012|Колев

По същество Евгения Иванова е права. Жалко е, но ние учим историята си от преди 1878 г. от списаното от тогавашните съвременници на събитията. А дали са били прави?.. Или възвеличавайки други са поставяли темелите на своето историческо безсмъртие?…Или чрез подвига? на мъртвите са оправдавали своите предателства или страх? Трудно е да се прецени! Както и да се преодолеят 130 годишните стереотипи. Всеки, който се опита да изкаже друго мнение е „отцеругател и гнусен предател“. Видно е от коментарите! Което потвърждава мисълта, че „колкото по-мизерно е настоящето, толкова по-велико е миналото“! А дали това не е била и пътеводната зведа за мемоаристите на турското робство..? Питам се обаче, защо робите-афроамериканци не построиха Стария Пловдив, Ловешкия „Варош“ и т. н. във великите САЩ? Ще ли ми отговори някой патриот?

- 03-09-2012|Силвърмен

Сухи, бъркаш хората.

- 03-09-2012|Павел Лазаров – Главното в статията…

Струва ми се, че на по-голямата част от публиката убягва това важно подсказване на авторката:

„Едно правителство би било повече национално отговорно, ако е съставено от професионалисти, отколкото от патриоти.

От друга страна, патриотизмът е евтин: доста по-лесно е да озаптиш посегателствата върху историята, отколкото върху частната собственост на хората.“

В крайна сметка най-значимите са тези неща, които се случват днес и ще се случват утре. Не мислите ли?

- 03-09-2012|valentina

Браво, колега Евгения. Дори много „меко“ сте го написала. Тия идиотщини със „заплахите“ вече ми писнаха. Преди няколко дни група майки ми се разпищяха- въх, ужас, махат Ботев от учебните програми- чули-недочули, ама толкова им е акълът на хората и управляващите демагози периодично използват етническата карта…като че ли това са ни баш проблемите

- 03-09-2012|valentina

апропо- а драги, безценни „патриоти“, академици и т. н…… защо в учебниците няма нито дума за комунистическите престъпления, а??????? За горяните, дали толкова много жертви, първата организирани, въоръжена съпротива срещу комунистическия режим, защо няма нито дума за комунистическите концлагери, за Георги Марков- ама не за т. нар. произведен от Първанов академик, а онзи, дисидентът, чиито репортажи слушахме със затаен дъх през 80-те по Свободна Европа, въпреки, че се чуваше предимно бученето от заглушаването на станцията… а нещо да пише за отвратителния геноцид над българите с Чернобил.. това не е ли история??????? ама нещо не ви изнася…

- 03-09-2012|Весела – re: Всички някогашни професори са били от ДС,
сухи писа:

абе силвърмен, въпросният георги марков не беше ли агент на ДС? след като обсулжвал ченгетата защо да му вярваме?

Но затова пък сегашните са от МИТ, ако се вярва на казаното от професорката.

Госпожата очевидно предпочита в учебниците да се преподава с нейния „научен“ стил и език, явно заимствувани от дипломата Давутоглу, според който тъмните векове са „златен век“, турското робство/иго очевидно е било „съжителство“, еничарството е дало възможност на откъсвани от семействата си и корена християнски деца като еничарят Соколович „да станат известни и да управляват отоманската държава, вместо да останат обикновени поданици (хора втора ръка, обезправени по условие) или „доброволно приели исляма“…

Разбира се, тя намеква за „купуването на робини от Кайро“, но забравя да ни каже, че като роби са били продавани християни в Магреба от евреи и турци, на които султаните са поверили тази високодоходна дейност, срещу подходяща комисионна за хазната, разбира се.

Иска ми се също да припомня на Госпожата, че през 2009 г. в турските учебни програми бяха включени „сгрешени карти“ на съвременна Турция, включващи части от България и други страни, тъй че по-добре хубаво да си подбира думите преди да изказва мнение по вестниците и да подлага на нездраво облъчване, които безспорно се четат от инспектори, педагози, учители, родители и прочие.

Ето и връзка към въпросната сгрешена карта:

http://www. segabg. com/article. php? sid=2009100200040000701

Що се отнася до Орфей и Крали Марко, въпросът на журналиста е изключително безпочвен, тъй като Орфей е една митична личност, а Крали Марко е възпят в българските народни песни, но е част от сръбската устна традиция.

- 09-09-2012|Д. Желязков

1. Ако доцент Иванова наистина е чела докладите в сайта на КЗД, до един анонимни, би трябвало да знае, че в някои от тях не се използва понятието „нация“ – говори се за българско общество с мултиетническа природа. Вероятно е привлякло нейното внимание и твърдението, че цяла серия български автори, като се започне от Паисий и се стигне до Далчев, възпитавали чувство за национална принадлежност, което обаче във времената на глобализъм било лишено от смисъл. Това е истинският проблем, а не упражненията върху Левски и Ботев, които просто трябваше да привлекат вниманието и оберат напрежението. А дали отрицанието на националното е проблем на националната сигурност е въпрос, на който, надявам се, доцент Иванова може да си отговори.

2. Със сигурност може да си отговори и на въпроса на каква реалност се дължат усилията за реформи в Империята. Да не би да е онази реалност, която откриват държавите, появили се от нейния разпад – онези 150, 200 години европейско безвремие и изоставане, които налагат политика на ускорено развитие, без която съвременните Балкани са неразбираеми. Реалност, която е най-тежка в самата Турция (за справки – политиките на Ататюрк).

3. Доцент Иванова вероятно може да си помисли и по въпроса дали една от големите грижи на анонимните докладчици – различаването на османско и турско – не се обезсмисля от неоосманизма.

Холокостът и България

Автор: Любомир Марков

В България е създадена една героично-трогателна картина за спасяването на българските евреи, като тя се представя едва ли не като страна герой. Разбираем е стремежът да се изличи фактът, че България бе съюзник на Хитлер през Втората световна война. Но раздялата с това мръсно петно от миналото трябва да става с признаване на истината и заклеймяване на престъпленията, с поднасяне на извинения към жертвите и техните потомци, а не с опити да се героизира този позорен период от българската история.

Така и до днес България не се е извинила на нито един от своите съседи за извършените престъпления и насилия на тяхна територия – нито за геноцида по време на Драмското въстание, нито за терора в Поморавието, нито за безчинствата в Македония. Напротив: продължава да се гледа на окупацията на чужди територии като на освобождение и наглостта отива дори дотам да се протестира защо в Р Македония употребявали термина „окупация“ за окупацията. Въпреки че той не само не е обиден, но е исторически и правно точен. Българското общество още се опитва да гледа на окупацията като на освобождаване, на съюза с Хитлер и Мусолини като на разумен ход, на отношението към евреите като към спасяване, а пред престъпленията да си затваря непоколебимо очите.

Опитът да се освободи България от вината за съучастие в Холокоста и да се превърне в рекламна марка обстоятелството, че 50 000 евреи не са били изпратени в германските лагери на смъртта, е една от характеристиките на прехода и част от аргументацията, препоръчваща България за член на Европейския съюз.

Тя е широко използвана и за рекламиране на България в САЩ. Така например като част от Дните на Холокоста в 10-та годишна Федерална празнична програма в Театър Линкълн на 1 май 2003 г., българската посланичка Поптодорова държи реч, представяща официалната българска позиция. На същото събитие говори и професор Израел Борухова – една от оцелелите жертви на Холокоста от т. нар. Стара България (т. е. истинската територия на българската държава за разлика от окупираните от нея територии през 1941 г., наречени тогава Нова България или Нови земи). Тя коментирала изказването на българския посланик като далеч от акуратно:

„Във връзка с нейното повтаряно и фалшиво твърдение, че еврейското население в България се е увеличило, представяйки новокомпонираните дълги истории, как благородният български народ е носел жълтата Давидова звезда в знак на солидарност с нас! Госпожа Поптодорова е родена през 1951 г. Аз съм родена през 1929 г. и бях там, носейки жълтата Давидова звезда и никога не видях, чух или прочетох каквито и да било доказателства за благородни българи, нито дори нашите най-близки приятели, които да я носят! Аз призовавам всеки един да опита да намери съответни исторически доказателства, че това е било истина. Обаче тя демонстрира позицията на българското правителство, което никога не се извини за геноцида – унищожаването на нашите животи и ограбването на нашето имущество като съюзник на Хитлер, за да представя себе си в положителна светлина в очите на американците.“

Поптодорова е превърнала този мит в лайтмотив на своята пропаганда, целяща да представи България в максимално положителна светлина. В периода 2001-2004 г. тя не пропуска случай да говори, пише или просто да подсеща за това, че българският парламент, цар, църква и народ са спасили евреите, че това е най-големият случай на спасени евреи по време на Холокоста, че България е единствената европейска страна, завършила войната с увеличено еврейско население, и да дава тези неща като пример за „традиционна толерантност“ и „хуманизъм“ на българския народ, „продължаващи и днес“.

Правени са множество опити тази пропаганда да се прокара и в Конгреса на САЩ.

Например на 4 март 2003 г. е проведена „комеморация за 60-годишнината от спасяването на 50 000 български евреи от Холокоста и поздравяване на българския народ за запазване и продължаване на тяхната традиция на етническа и религиозна толерантност“.

Във връзка с това събитие и с приетата на него резолюция професор Израел Борухова написва страстно писмо до конгресмена Том Лантос, в което казва:

„Тази резолюция специално посочва и слави цар Борис III, главата на фашисткото българско правителство, антисемит и твърд съюзник на Хитлер, като спасител на българските евреи … През декември 1941 г. България начело с Борис III обявява война на Съединените американски щати. Той на 22 февруари 1943 г. подписва съгласие да изпрати в газовите камери на Треблинка 11 343 от нашите събратя от Тракия, Македония и Пирот, земи, съставляващи интегрална част от България … Претенцията, че „стара“ България е спасила всичките нейни 48 000 евреи и че числото на еврейското население в страната се е увеличило, както е посочено в резолюцията, не може да бъде по-далеч от истината! Това е смъртна обида за потомците на жертвите и същевременно крещящо отричане на Холокоста! Съгласно официална дипломатическа кореспонденция между българското и германското правителство 170 евреи български граждани (от стара България), живеещи във Франция, бяха изоставени и изпратени в Аушвиц! … Наистина е трудно да се повярва, че 418 представители в Конгреса са гласували в подкрепа на резолюция H.2 CON. RES.77, напълно игнорирайки посочените исторически факти.“

Въпреки това подобна резолюция е приета и на 9 септември 2008 г., макар и в по-мека форма, посочваща не България като цяло, а отделни личности като заслужили за спасяването на 50 000 евреи.

Българската държава успява да прокара подобни изказвания или резолюции и в отделни институции на ООН (2007), в официални свои декларации, изказвания на правителствени представители на официални събития или пред медии, както и в брошури, даващи официални информации за България. Във всички тези случаи се обръща внимание на оцеляването на евреите в България, но се премълчава на каква цена е сторено това, както и съдбата на евреите от „новите земи“.

Стремеж да се наложи официално и международно този мит е проявен и в Израел. През 90-те години са правени опити да се официализира този мит чрез, така да се каже, официално признаване в Израел на ролята на цар Борис като спасител на евреите. Но ожесточената съпротива на оцелелите от неговото „спасяване“ и техните потомци довежда до отказа на Израел да кръсти парк на негово име през 1996 г. (като последица от силните протести той е наречен просто Българска гора). През 1999 г. опит да се постави паметник на цар Борис и жена му предизвиква силни протести в Израел. Извършено е разследване и в резултат паметникът е премахнат.

Твърде наглата претенция за спасяване на евреите предизвиква протеста и възмущението на оцелелите евреи от Македония.

Роденият в България писател Шломо Албохер през 2010 г. написва книга „Евреите от Монастир Македония: Животът и времето на депортация на еврейската общност в Битола“. Той заявява следното:

„Българите започват да отричат Холокоста, за който те самите са отговорни. Те поднасят оправдания като това, че евреите принадлежали на германците и те (българите – б. м.) не са могли да попречат на депортацията. Но добре известно е, че германската армия и тези области бяха под цялостен български контрол и не бяха анексирани от германските завоеватели. Тези области бяха част от „Обединена България“ през 1943 г. във времето на Холокоста. В създаването и разпространяването на фалшивия мит, че България е спасила нейното еврейско население, докато в действителност 20 % бяха изпратени в лагерите на смъртта, България бе подпомогната от евреи, включително тези от България, които знаят истината и по този начин подпомагат отрицателите на Българския холокост.

Като реакция на разпространението на този мит е създаден Международен комитет за истината за Българския холокост – International committee for Bulgarian holocaust-era truth. На 1 март 2011 г. в Ню Йорк е проведена конференция на тази тема, написан е доклад, който е публикуван заедно със снимки от тези трагични събития.

Всичко това може да бъде открито на английски на следния интернет адрес:http://www. alfassa. com/bulgaria. html

Този материал е базиран на публикуваното от International committee for Bulgarian holocaust-era truth, текстове от българската страница на уикипедия (използвана за съпоставка) и други материали.

На 1 март 1941 г. българският премиер Богдан Филов сключва договор с Рибентроп, превръщайки България в съюзник на Хитлер. Можела ли е България да се противопостави? Имала ли е избор? Разбира се, че е имала – имала е избора да застане против злото или да застане на негова страна. Избрала е второто. И днес напразни са опитите това да се оправдае. И не е вярно, че Борис бил постъпил така, за да защити държавата и нейните граждани от ужасите на войната.

Добре известно е, че България влезе на страната на фашизма във войната, изкушена от обещанията за завладяване на Македония. Така отново „първородният грях“ на българския национализъм стана причина за падението и унижението на държавата, правейки я съучастник в безбройните престъпления на фашизма. И други страни бяха изкушавани, но техните народи намериха в себе си сила да се противопоставят дори в безнадеждна борба. Например Хитлер обещава на Югославия да ѝ даде Солун и дори кралят ѝ се съгласява, но се намират хора, които да го свалят и да откажат съюза със злото на хитлеризма.

След подписването на съюза българската територия и бази бяха използвани за нахлуването на германските войски в Югославия и Гърция. По пътя новите български съюзници съсипваха имотите и препитанието на евреите в Солун, Скопие и Битола.

Фашизмът, обратно на днешните твърдения, е имал многобройни симпатизанти в България. Наскоро след сключването на съюза в София се случва една местна „Кристална нощ“, при която членове на българската фашистка организация на Легионерите атакуват еврейските институции, чупейки прозорците, рисувайки пречупени кръстове и пишейки обидни текстове по стените на еврейските домове.

Но началото на тази политика е доста преди подписания договор. България още преди това крачи уверено и доброволно по пътя на фашизма и не чака Германия да я принуждава за каквото и да е. Още през лятото на 1940 г. българският вътрешен министър Петър Габровски изпраща Александър Белев в Германия да изучава „еврейския проблем“. Именно този Белев малко по-късно помага при написването на проекта на Закона за защита на нацията, за да се „защити“ България от евреите, и става български комисар по еврейските въпроси.

През януари 1941 г. „Законът за защита на нацията“ е внесен в Народното събрание и гласуван. С него между другите дивашки изстъпления се отнема правото на евреите да членуват в политически партии, да бъдат избирани на каквито и да е позиции в държавата, да заемат такива в спорта, академията и т. н.; на евреите им е забранено да работят в администрацията или да служат в армията. Нямат право да започват нов бизнес, а са длъжни да работят в трудови лагери. От друга страна, трябва да продават своите имоти на неевреите, и то на 50 % от пазарната цена през 1932 г. (или иначе казано за жълти стотинки). Еврейските деца не могат да бъдат приемани в учебните заведения. Евреите нямат право да притежават радио или телефон у дома, а хранителните дажби за евреите ще бъдат част от дажбите за българите.

Всички еврейски съюзи и организации се забраняват. Евреите над десет годишна възраст са длъжни да закупят от държавата и да носят жълта еврейска Давидова звезда на своите дрехи. Съгласно различните постулати на антиеврейското законодателство са забранени браковете между евреи и българи, както и упражняването на определени професии и притежаването на дялове в компании и акционерски дружества.

На евреите е наложен полицейски час. Евреите могат да купуват хляб само от определени фурни, а са определени и улици, забранени за тях. Мъжете от 18 до 55-годишна възраст са длъжни по 6-7 месеца в годината да работят в трудови лагери.

През 1941 г. българските власти заставят всички живеещи в градовете евреи да се регистрират, а на техните магазини и домове се поставя надпис „еврейски магазин“ и „еврейски дом“. Голяма част от имуществото им е насилствено национализирано срещу държавни облигации. Движимата и недвижимата им собственост са масово разпродавани, като средставата се внасят в техни сметки в Българската народна банка, от които те могат да теглят само с разрешението на властите. По-късно и това им право е отнето, а държавата започва да използва средствата от сметките, без да иска съгласието на формалните собственици. Корупцията и кражбите при това вземат масови размери.

През 1941 г. е наложен еднократен данък върху собствеността на евреите в размер от 20% (а при имущество над 3 милиона – 25 %). Събраната така сума достига 1.4 милиарда тогавашни лева, равни на една пета от преките данъци, събирани от държавата по това време. Този данък, както и кратките срокове за неговото изплащане довеждат до фалит и затваряне на множество еврейски предприятия.

Лятото на 1941 г. българският външен министър Иван Попов подготвя списък с имената на българските евреи, живеещи и учещи в Германия и окупираните от нея територии и го предава на нациститие. Официалната спогодба между България и Германия, с която България се отказва от своите граждани и ги предава на нацистите, довежда до тяхното изтребване. Мнозина български студенти-евреи в Париж са избити от нацистите на база на официалния български донос. Най-малко за 140 български евреи е известно, че са били депортирани од Франция в Полша и оттам към… вечността.

През януари 1942 г. германските представители на конференцията във Ванзее заявяват, че са готови да депортитат 48 000 евреи от България и че българското правителство е дало своето съгласие за това. Предвижда се, че до лятото на същата година България официално ще приеме пълната депортация на всички евреи в своите граници и ще бъде готова да конфискува цялото им имущество. С тази цел през май 1942 г. евреите в България са заставени да декларират цялото си имущество пред Българската национална банка.

На 3 май 1942 г. Ню Йорк Таймс съобщава, че 3 300 евреи, на възраст между 20 и 46 години, ще бъдат поставени на разположение на Министерството за обществените сгради, пътищата и благоустройството за поправки на железопътни линии. Два дни по-късно същият вестник съобщава, че от 40 000 работници, мобилизирани за строене на железопътни линии за свързване на България с нейните нови територии, близо 10 000 са евреи. До юни 1942 г. почти всички еврейски мъже ще бъдат принудително изпратени в мизерни лагери да работят за „славата на България“. Доскоро уважавани в обществото хора, с домове и семейства, сега са принудени да работят като роби за българската държава. Високообразовани и несвикнали на подобен интензивен физически труд хора ще трябва да издържат на усилна, съсипваща работа, без заплащане, без свобода и неща от първа необходимост. Често са бити и оставяни да работят навън в студа. Те търпят тези побоища, живеейки в унизителни условия и в атмосфера на пълно отчаяние.

Принуждавани да се трудят в тази мизерна обстановка, те постоянно и силно ще се тревожат и притесняват за своите съпруги, деца и за възрастните си родители. Условията, в които са поставени, са такива, че довеждат до смъртта на мнозина в българските лагери. Следният цитат е прост пример от опита, придобит от робите-евреи в ръцете на българите:

„Ръководителят на ихтиманския трудов лагер Гашаров постоянно вдигаше еврейските си слуги в три сутринта и ги държеше на работа до полунощ, използвайки карбидни лампи за светлина, и понякога ги принуждаваше да изпълняват невъзможното под пистолетна заплаха. През деня ги заплашваше, че ще ги изпрати в „лагерите на смъртта в Полша“. Той лично биеше хората и ги заключваше навън в студените зимни нощи.“

Ето още цитати, рисуващи реалността в българските лагери:

„Ще ги изпратим да работят гладни“, „топлите дрехи бяха забранени“, „хората бяха държани прави пред храна, поставена пред тях на земята“, „побоите бяха всекидневие“, „хората бяха принуждавани да стоят и гледат в силното слънце часове наред с тежък товар на гърба“, „на страдащите от малария, каквито имаше мнозина във всеки лагер, им бе нареждано да работят и при най-силна треска“, „случаите на обиди и садизъм бяха легион“.

На 29 август 1942 г. Александър Белев изпраща писмо до българския вътрешен министър Петър Габровски, в което съветва: „Радикално решение на еврейския въпрос би било тяхната емиграция, която трябва да върви ръка за ръка с конфискацията на тяхното имущество… Понастоящем, до момента, когато възникнат условия за тяхното емигриране, е наложително да затегнем мерките срещу тях.“

Най-страшното обаче започва през следващата година. На 22 февруари 1943 г. комисарят по еврейските въпроси Александър Белев сключва договор с представителя на Гестапо в България Теодор Данекер за организиране на депортация на евреите от българските територии. Предвидено е това да се извърши на етапи. Първата партида трябвало да включва 20 000 души, от които по-голямата част от Македония и Западна Тракия, а остатъкът до 20 000 да се допълни с хора от „старите предели“ на България. Те е трябвало да бъдат изпратени в концлагера Треблинка.

Между 23 май и 23 юни 1943 г. всички евреи от София, от трите еврейски гета, са изведени от техните домове и подкарани като животни от българската полиция и войници към провинцията. Това става с получаване на заповед за 24-часов срок за напускане на имуществото и изселване в предварително подготвени „специални места за престой, където ще бъдат включени в работа от национален интерес“.

Това сполетява 23 000 безпомощни човешки същества. Много от тях са взети като робска работна ръка в дефилетата на Рупел, Искър и Кресна. Останалите са настанени в изолирани тогава места като Белоградчик, Фердинанд, Луковит, Бяла, Разград, Търговище, Нови Пазар, Петрич, Свети Врач (дн. Сандански), Мелник, Брезник, Ихтиман и Новоселци.

Преместването им същевременно означава и ограбване на тяхното лично имущество, но и на имотите на общността (синагогите са разграбени). Преместването им предизвиква „хаос“, зашото евреите били „ужасени“. Хората тичат от къща в къща да си вземат сбогом от роднини и приятели, прегръщат се и плачат, докато полицаите не ги разделят и подкарат насила. Мнозина от тях остро протестират, някои отчаяно се съпротивляват и биват арестувани и бити от полицията.

Как са посрещнати тези хора в провинцията, може да заключим от реакцията на кмета в Дупница. Когато контингент от София е изпратен в Дупница, кметът протестира, че евреите са твърде много, за да бъдат хранени, и заявява, че „България би трябвало цялостно да се изчисти от евреи“ и „евреите да бъдат ликвидирани без отлагане“.

Целта на тази депортация обаче не е те да бъдат спасени, както се твърди днес. Целта така, както е засвидетелствана в документите, е те да бъдат скрити от очите на обществото, за да могат след това тихо да бъдат изпратени в лагерите в Полша, като е поставен и краен срок – 30 септември. Изпращането им в трудови лагери се разглежда само като етап от тяхното предаване на Германия.

Тези евреи, които отказват да работят робски труд или бягат от лагерите, са изпращани в лагери със специален режим.

Мнозина умират в тях от убийствен труд и дивашко отношение. Има и случай на изгорени живи, когато легионери запалват барака, пълна с евреи.

За депортацията на евреите се използват средствата от техните собствени банкови сметки.

Острите протести на някои достойни личности от българския политически живот, като заместник-председателя на Народното събрание Димитър Пешев, митрополитите Кирил и Стефан, забавят екстрадирането на евреите в лагерите на смъртта, което заставя властите да приложат заобиколна тактика за тяхната депортация. Но това, което наистина спасява евреите в България (онези в границите ѝ отпреди 1941, които преживяват трудовите лагери), са големите поражения на хитлеристка Германия и нейните съюзници през 1943 г. На 2 февруари 1943 г. завършва сталинградската битка с катастрофално поражение за германците. На 12 май германо-италианските сили са прогонени от Северна Африка. През юли съюзниците правят десант в Сицилия, а последният опит на Германия да мине в настъпление срещу СССР довежда до фатално поражение при Курската дъга. На 25 юли в Италия е свален Мусолини и на власт идва проанглийско правителство. На 3 септември съюзниците правят десант в Италия, а на 1 октомври превземат Неапол. В периода юли-ноември 1943 г. руснаците превземат Харков, Смоленск и Киев, достигайки до Днепър. Неизбежното поражение на българските съюзници вече е очевидно за всеки, а това подклажда страха на българските управляващи от приближаваща разплата. Всъщност прави впечатление решимостта на българските власти да изпратят евреите в Германия. Споразумението с Гестапо е подписано след поражението при Сталинград, а изселването от градовете се извършва, когато съюзниците вече са окупирали Африка и се готвят да отворят втори фронт в Европа. Докато Германия търпи поражение след поражение, българските власти съвестно изпълняват етапите на плана и дори изпращат първата част от евреите към лагерите на смъртта – евреите от Македония и останалите окупирани територии.

И днес някои очакват дори благодарност за това. Какъв срам да караш някой да ти благодари, че не си го убил, а само ограбил и бил!

ЛЮБОМИР МАРКОВ

Любомир Марков, по собствените му думи, е „македонец в България“. Това вероятно само му помага да има независими, остро критични възгледи, касаещи някои от най-важните въпроси на българската история.

Коментари (146)

- 28-08-2012|Попивателна

Авторът прави голяма грешка, като пише:

„И не е вярно, че Борис бил постъпил така, за да защити държавата и нейните граждани от ужасите на войната.“

Каквито и да са нашите днешни пристрастия, няма смисъл да си затваряме очите: цар Борис, с политиката си (и ако щете, дори със смъртта си през 1943), на практика е постигнал точно това: защитил е държавата и нейните граждани от ужасите на войната.

Докато цар Борис е бил жив и на власт, на територията на България не е имало военни сблъсъци и жертви. А български войски не са участвали в завоевателните походи на „съюзника“ (Германия) – нито в посока към Гърция, нито в посока към Русия (СССР).

Тогава какъв смисъл има днес да се твърди, че България била „съюзник“ на Третия Райх? Била е „съюзник“ главно на хартия. Борис с огромни свои лични (но често невидими) усилия е успял да откаже и забави всички искания на Хитлер България да се включи реално (с въоръжени сили) в някоя от кампаниите на Райха.

(Да, разбираемо е, когато народите, дали многобройни свидни жертви във войната, не желаят да ги забравят – ние обаче, от своя страна, не бива да забравяме, че не сме дали толкова жертви – и вместо да се срамуваме от това, трябва да се гордеем с този факт – защото той е следствие не от някаква случайност, а от съзнателно водена политика от тогавашното ръководство на страната ни.)

- 28-08-2012|Златко

Моето лично мнение е, че действията на българските окупационни войски в Македония и Беломорска Тракия по време на войната се нуждаят от значително повече осветляване и открита обществена дискусия, отколкото имаме до момента. Изобщо, пълната неспособност на българското общество да подхване някакъв вид по-мащабна дискусия, засягаща най-новата му история, е може би основната разлика между ситуацията у нас и онази в „по-европейски“ бивши страни от лагера (в никакъв случай не е случайно обстоятелството, че тази седмица публикувам историята на полското градче Йедвабне – защото в Полша, за разлика от тук при нас, действително се е състоял национален дебат, за който е говорил и продължава да говори целия цивилизован свят; ето ТОВА е начина, по който се преработва историята, а не вечните наши националистически манипулации под мотото „щраус: пясък“). Може би в България просто има прекалено малко млади хора. Може би в България просто има прекалено малко хора…

- 28-08-2012|Гост

Когато Либерален преглед представя сръбската гледна точка за тези български събития трябва изрично да обяви това. Както почтените издания съобщават за платени публикации.

- 28-08-2012|Kiril Ivanov

Във връзка с това което Златко пише по–горе. Ерна Парис

ДЪЛГИ СЕНКИ

2007 Парадокс

Да застанем очи в очи с историята на българските евреи е кураж от който не бива да се отказваме.

- 28-08-2012|Златко

Благодаря ти за посочването на тази книга (и авторка), Кире. Пак открих нещо ново и важно…

Дълги сенки: Истина, лъжи и история

- 28-08-2012|guest

Tova veroiatno se e sluchilo taka kakto kazva „makedonecut“ Markov. Ima vse pak prichini Bulgaria da izbere „osta na zloto“, Boris e imal jelanie da se prisuedini kum Francia i Velikobritania, no te ne mu obeshtavat leleianata mechta Makedonia, Makedonia, zaradi koiato desetki hiliadi izmirat v Balkanskata, Mejdusaiuznicheskata i PSVoini. Vse pak nahluvaneto prez VSV v Makedonia si e chista okupacia dori i ako 30 godini predi tova Makedonia i Bulgaria sa tursili nachin da se obediniat. Dori i fascistko, pravi chest na prawitelstvoto na caria, che e spasil stranata ot okupacia. Po vuprosa za evreite iskam da zadam niakolko mnogo umestni vuprosa:1. Otkude se sponsorira partiata na Hitler i kak tia idva na vlast?2. Koi dava zaemite za industrialnoto razvitie na faliralata Germania prez 30te.?3Koi kompanii praviat biznes s nacistka Germania prez voinata? I taka, ako se razrovite hubavo iz analite shte vidite, che kapitala zad hitler idva ot krupnite industrialci i niakoi blagorodnici, koito puk sa sponsorirani ot edni nebezizvestni bankeri, chieto semeistvo e tainichko deportirano v Sveicaria i nikoga ne e nosilo davidovi zvezdi. Drugi zaemi Germania poluchava ot Velikobritania prez 30te, kato Chemburlain i Hitler dori pregovariali vuzmojnostta za saiuz v opredelen period, kapitalut pak idva ot bankite na nebezizvestnoto semeistvo. Posle prez voinata, niakoi amerikanski kompanii produljavat da praviat biznes s Germania, vupreki, che sa vuv voina, Coca-Cola izobretiava Fanta specialno za nemskia pazar, naskoro se otkri, che izchislitelnite mashini za konclagerite sa zakupeni ot IBM, a Standart Oil na semeistvo Rockefeller snabdiava s petrol Wermachta, tova sa proverimi tvurdenia, molia Vi da gi proverite. Moje da kajete, che e ednoto e prosto biznes, a drugoto prosto genocid, no tochno golemiat biznes stoi zad sponsoriraneto na voinata i za Holocausta ima vinovni frantzuzi, britanci, amerikanci i dori evrei(dosta po-visokopostaveni). Tuk po nikakuv nachin ne iskam da otricham bulgarskoto uchastie v tova izdevatelstvo, zashtoto to e iavno i vse pak nalice e, che v Bulgaria ima ostanali jivi evrei, koeto vse pak e hubavo, makar i ne zasluga na togavashnoto pravitelstvo. Ot druga strana tova vmeniavane na vina v dneshno vreme nikak ne mi haresva, dosta chesto se podhvurliat holocostta i anti-semitizma i nevinagi spravedlivo, poniakoga e prosto viktimizacia, za da se opravdae silnata okupacionna politika na Israel v Palestina. Izkliuchitelno nespravedlivo i nedemokratichno e sled kato si prejivial Holocausta da predizvikvash nov takuv, koeto se sluchva v Palestina. Ot druga strana govori se za Holocastta kato za edinstvenia genocid, koito niakoga e sashtestvuval, ami ne e nito edinstvenia, nito nai-mashtabnia, koi govori za genocida nad amerikanskite indianci ot amerikancite, za sashtia prichinen ot konkistadorite v Iuzna i Centralna Amerika, koi govori za genocida prichinen ot Osmanskata imperia na armencite i na Balkanite, v tova chislo i bulgarite, za tozi na kitaicite v Tibet, za tezi na belgiiski, frantzuzi germanci i holandski v Afrika(narodut na Namibia e pochti izlichen), tova bih kazal na g-ja Buharova, ako bih ia sreshtnal, da ne sipvame pepel v ranite, zashtoto taka narechenite civilizovani i demokratichni durjavi sa se durjali dosta necivilizovano i nedemokratichno izvun stranite si, a dori i tam. Misulta mi e, neka ne si vmeniavame vina, a da rabotim zaedno i da napravim taka, che tezi neshta nikoga da ne se povtariat, a na g-n. Markov moga da mu pojelaia, kato na chovek ot makedonskoto malcinstvo, mnogo uspehi v iznamiraneto na drugi ot negovia ethnos. P. P. iskreno sujaliavam za latinicata, nadiavam se da imate turpenie da prochetete!

- 28-08-2012|Попивателна

То е много хубаво Златко да призовава да имаме „по-мащабна дискусия“ – добре, нека имаме!

Именно затова аз в първия си коментар тук поставих именно основата на една по-мащабна дискусия: как гледаме ние днес на политиката на българската държава по време на Втората световна война? Как я оценяваме ние тази политика?

Клишето е (което ни е набивано и от страна на Русия, и от страна на Запада): Борис бил разположил България „на страната на злото“, това било грешка.

А истината е точно обратната: истината е, че Борис е разположил България така, че по най-добър начин да защити националния интерес!

Ама това решение на Борис било довело до трагедии в съседни нам страни (Югославия, Гърция) или сред някои малцинства (евреи) – ами да, така е, националните интереси на различните народи и страни просто НЕ СЪВПАДАТ, това е обективна даденост, каквото и решение да вземеш (особено в онази сложна обстановка през 1938-1941 г.), винаги ще има дадени жертви, винаги ще има пострадали – и добрият държавник трябва да вземе такива решения, че жертвите и пострадалите да са най-малко сред твоя собствен народ, сред твоите собствени граждани! И Борис тогава е постигнал именно това.

(Други народи, с други държавници начело, са взели други решения – и са си понесли последствията. Гърция, например, какво е направила? Разчитала е на помощ от Англия. Помощ от Англия е дошла, но се е оказала недостатъчна – Райхът прегазва Гърция за две седмици – и то при положение, че Англия действително се опитва да помогне на своята съюзничка Гърция! А щеше ли Англия изобщо да се вдигне да помага на нас – ако ние се бяхме изпречили на пътя на германската армия? Айде нека първо си отговорим на този въпрос, и после вече да коментираме правилно или грешно решение е взел Борис и на страната на „злото“ ли бил застанал…)

- 29-08-2012|Валентин

Само първите няколко изречения ми бяха достатъчни. По-фрапиращо неграмотен и неточен пасквил не съм чел от доста дълго време.

- 29-08-2012|Валентин

„Любомир Марков, по собствените му думи, е „македонец в България“. Това вероятно само му помага да има независими, остро критични възгледи, касаещи някои от най-важните въпроси на българската история.“

Това ме разсмя искрено.:)))

- 29-08-2012|Силвърмен

Стига с този холокост и тези евреи бе! Колко години минаха, все ги притопляте! От кого имате нахалството да продължавате да търсите извинения? От децата, които не отговарят за действията на бащите си ли?

- 29-08-2012|Валентин

Аз също съм съм на мнение, че трябва да има дискусия относно българската история през периода 1941-1945г. Само че писания като горното по никакъв начин не подпомагат диалога, не спомагат за намирането на истината(колкото и относителна категория да е това), а обслужват единствено и само нечия пропаганда.

- 29-08-2012|Попивателна

Наистина, думите, с които е представен авторът, са просто уникални…

Между „остро критични възгледи“ и „независими възгледи“ има огромна разлика.

Когато човек е истински „независим“, той рядко е „остро критичен“ – защото истинската независимост предполага, все пак, и поне някакъв стремеж към обективно разглеждане на нещата.

А в случая виждаме, че авторът просто се плъзга по повърхността на нещата. Изложението му започва с какво казала Поптодорова на някакво незначително мероприятие – и какво отвърнала по този повод някаква неизвестна професорка в САЩ в свое писмо до някакъв неизвестен конгресмен… И после пак Поптодорова нещо казала и пак професорката ѝ отвърнала, и т. н. … Като че ли репликите между Поптодорова и Борухова са най-определящи за това какво всъщност се е случило в онзи исторически момент.

И текстът е слаб, и авторът е слаб – но поне имаме повод да се замислим кой как вижда нещата в нашата история – и дали трябва винаги да се напъваме да я видим с очите на едните или другите световни сили – или ние самите ще имаме смелостта да ги видим такива, каквито те реално са.

Защото в една световна война винаги има победители и победени – но винаги има и загинали и оцелели.

И ако сме хора, трябва да се водим не само по това кои са победители и кои са победени – а и по това коя от държавите с колко загинали е излязла от войната. И ако си направим тази сметка, ще видим, че всъщност именно ние, българите, сме сред най-големите истински победители в тази война, защото сме дали възможно най-малко жертви. Това е големият факт, който трябва да помним.

- 29-08-2012|Златко

Хайде сега всички да се поуспокоим малко и да се опитаме да помислим заедно. Значи, „вменяването на вина“ е първата реакция – и първото клише – което идва на ума на всеки човек, конфронтиран с подобна тематика, и който НЕ ИСКА тя да бъде дискутирана. Класически е примерът на немския министър на вътрешните работи (Innenstaatssekretär) Вернер Ернст, който, коментирайки студентските бунтове от 1967, заявява: „Слабостта на нашата държава иде от федералната структура, но и от чувствата за вина и покаяние, които се насаждат от 1945 насам и предотвратяват всякаква поява на чувство за държавен авторитет“. (Ернст, както може да се предполага, е бивш член на НСДАП – нацистката партия). Значи, опитът да се представи всяко разравяне на историята като насаждане на чувство за вина следва само и единствено от това, че там, в историята, има нещо, което очевидно пробужда такива чувства. А това се получава най-вече тогава, когато тези предизвикващи срам събития просто не са били, до този момент, обект на достатъчно задълбочена (или каквато и да било) дискусия, която да премахне такива чувства и да представи съответните събития като част от един исторически процес, който ВЕЧЕ Е преодолян и отминат. Само когато нещата са пресни, нови или сравнително непознати, те предизвикват подобни чувства. Когато обаче бъдат преработени и осъзнати, те губят остротата си и престават да измъчват хората (човека) – стига само да са били съпроводени от реално осъзнаване, реално признаване на тяхното място в собствената история, колкото и петнящо да е то, плюс реално покаяние – лично или колективно. Това е принципът на всяка терапия, друг просто няма. Напротив, отхвърлянето, противопоставянето, премълчаването и опитът за забрава, само усложняват и евентуално правят невъзможен процеса на лично или колективно оздравяване. Не знам защо е така, но неспособността за срам и покаяние очевидно блокира в огромна степен и простичката способност за употреба на собствения здрав разум. Срамът, избутван назад и отричан „до гроб“, се превръща в сив кардинал, който управлява всичко останало, изотзад.

Това, казано най-общо, е „теорията“, която стои зад моите опити да ви представям все нови и нови факти от родната история, които до този момент или са били избутвани назад, или просто премълчавани. НЕ за да ви дразня, НЕ за да вменявам комуто и да било някакви си чувства (защото единственият резултат от това са непрекъснати нападения срещу самия мен, които не ми се разминават съвсем без нищо, както сигурно ще разберете и вие, ако сте склонни да се позамислите за момент). Опитите за преработване на българската история, които са значителна част от съдържанието на този сайт, не са самоцел. Разбирам почти пълната невъзможност за някаква друга реакция от ваша страна, особено при почти пълната липса на подобна историографска и културна традиция у нас, но просто няма как – все някой трябва да започне, не е ли така?

Добре. Това дотук беше само увод. Нека сега се спрем на самия текст и да се опитаме да го разгледаме хладнокръвно, без чак толкова много емоции. Значи, кои са фактите от него?

Първо, имаме една роля на Българската армия от времето на Втората световна война, която е далеч от недвусмислена. Лесно е да се каже „войната си е война, тури му пепел и давай напред“, само че това не подпомага с нищо решаването на конфликта – вътрешен и външен. (Вътрешен, доколкото извършването на престъпления – ако и по време на война – продължава да тежи върху извършителите и нацията им ЧАК ДОКАТО не бъде открито признато, обдискутирано и прието като част от едно историческо наследство, което е преодоляно ИМЕННО защото е добре осъзнато като престъпно; докато отричаме престъпността му, ние отново и отново си отваряме вратичка за неговото повтаряне – както се случи през Осемдесетте години, които са следствие от едно стогодишно минало, в което отношението към малцинствата в България никога не е било обект на широка обществена дискусия. И външен, защото съседите ни очевидно имат диаметрално противоположно виждане за нещата и, докато не успеем да намерим компромиса, който да премахне неизбежната враждебност, пораждана от всичко това, ние ще си оставаме – колективни – пленници на миналото). Ще си позволя да запитам отново: разбирате ли сега за какво всъщност става дума? Не за самоцелно вменяване на вина, а за поемане на отговорност! Само когато станем способни да поемем отговорност за миналото си, да го назовем с името, което то реално заслужава и има, само тогава ние получаваме някакъв шанс да се измъкнем от въртележката, при която го повтаряме до безкрайност – отново и отново, на всеки няколко десетки години.

И така – Българската армия е потушила гръцкото въстание в Драма по начин, който кара гърците да говорят за геноцид (вижте тук съответната статия от Уикипедия). После, тук в текста се говори за „терор в Поморавието“ и жестокости от времето на окупацията на Македония. Лично аз не знам почти нищо за тези неща, което означава, че те просто са премълчавани досега – или обсъждани по недостатъчно публичен начин – при обсъждането на историята ни. Отново същия феномен – премълчават се нещата, които могат да „вменят чувство за вина“, при което резултатът е отново същия – пълна готовност за огромни части от българското население да повтарят историята до безкрайност (примерно под формата „били сме ги и пак ще ги бием!“).

Всичко това – на първо място.

Второ, от текста се вижда доста ясно, че не всички български евреи споделят чувството за благодарност, което ние сме свикнали едва ли не да изискваме от тях. Цитирам тук едно публично изявление от сайта „Свободата“, което илюстрира какво имам пред вид:

Цитат:

Тук не става дума за болезнени изявления като на нашия Милен Радев, или на нашата «на два строя метреса» Леа Коен и тяхното растящо снизхождение към българите по чисто еврейски маниер, развяващи като знаме вината на германците и непогрешимостта на евреите на път и под път, сякаш да ни сплашат. Ние нямаме нужда от напомняне – когато сме ги спасявали, не сме питали нито Хитлер, нито Сталин.

Източник

(Моля, имайте пред вид, че по време на ОНАЗИ дискусия аз СЪЩО бях на страната на защитниците на Грас – и аз СЪЩО смятам, че политиките на израелското правителство трябва по принцип да бъдат разглеждани независимо от темата за Холкоста; с други думи – отношението ми не е нито еднозначно, нито безкритично).

Факт е обаче, че в историята на българското „спасяване“ очевидно има достатъчно много неизяснени, досега неосветявани, премълчавани и представяни винаги по един и същи начин неща, които изкривяват историческата истина. Ние до такава степен сме свикнали да гледаме на себе си като на спасители, които заслужават само чест и слава, че просто сме напълно неподготвени дори да мислим за някаква друга, не чак толкова ласкателна, историческа истина. (Ей, веднъж и ние да направим нещо истински хубаво – и веднага ще се намерят гадове, които да започнат да го плескат и плюят!). А всъщност нещата не са точно такива, каквито сме свикнали да ги виждаме. Виждате какво е било реалното отношение към евреите – смесено, възможно най-меко казано. Хората не са били готови да преглътнат унищожението им без (първоначална) съпротива, но и не са били готови да преодолеят принципните си предразсъдъци срещу „чуждите“ (които са гръбнак на „българската идеология“ такава, каквато се опитвам да я обяснявам от страниците на това тук списание). Значи, реалността най-вероятно е била такава: както и в повечето останали места в Европа по онова време (с изключение на директно централните области на нацизма, където хората са били обработвани и подготвяни за финалната безчовечност на унищожението в продължение на много десетки години), така и у нас хората не са били готови да приемат изтребването на цяла една националност, сякаш това са животни някакви. Но! И тук идва голямата въпросителна. ДАЛИ онова, което се е случило, е било израз на особената българска толерантност, за която се плетат митове от десетилетия насам, или то просто е било резултат от много щастливо стечение на обстоятелства, както го представя този тук текст (евреите са имали огромния късмет да не бъдат изпратени още с първия опит, след което следващите опити просто са се оказали прекомерно опасни, поради развитието на нещата на източния и други фронтове)? Ето това е един от въпросите, примерно, макар че според мен той не е най-важния. Най-важният въпрос си остава този: КОИ са основанията за гнева на онези евреи, които не са склонни да купят без уговорки българската версия на нещата – и ако тези основания са достатъчно сериозни, то какви са последствията от това за собственото ни разбиране на историята и самите себе си? (Прочетете отново описанията на онова, което се е случвало с тях в българските лагери – а после се опитайте само за момент да си представите какви бяха нещата през Осемдесетте години с турците – и НЯМА как да не забележите приликите). Историята просто се е повтаряла, както вече се уморявам да повтарям. Също както през осемдесетте, едно малцинство е било напълно изключено от обществения живот, ограбено, лишено от всякакви права и средства за живот – и принудено да се оправя както може. Е, за какво тогава говорим тук? Колко пъти трябва да се повтарят нещата, за да съумеем най-после да проумеем, че онова, което не е изяснено, осъзнато, разбрано, ПРИЗНАТО, като национален проблем и тежко национално наследство, ще се повтаря отново и отново, докато не успее най-после да се промъкне в дебелите ни кратуни – или докато не се намери някой, който да направи същото с нас, което от двете се случи първо?

Приключвам дотук, тъй като стана достатъчно дълго, а и знам от опит, че такива неща НИКОГА не влизат в главите на хората в момента, в който бъдат изговорени. Нерядко е необходимо да се сменят поколенията, тъй като масата от хора очевидно е неспособна на такива радикални промени в мисленето и идентификацията си в рамките на един живот. Понякога са необходими животите на няколко поколения. Всичко зависи от това КОЛКО БАВНО успява да се формира онази критична маса от различно, противопоставящо се на традиционното, мислене, която бавно и постепенно да преобърне цялостната умонагласа на общността в новата, толкова трудна за възприемане и следване, посока. Така е навсякъде, така е и у нас. Проблемът у нас е най-вече в пълната липса на подобна критическа традиция, която прави ситуацията корава и непроменлива почти до отчаяние. Но… Друг път просто няма. Всеки, който се е занимавал поне малко с най-новата история на Европа, би трябвало да го знае. А ние вече СМЕ Европа, ако и първите резултати от това да са само и единствено някакво болезнено и постоянно осъзнаване на собствената неадекватност, не-европейскост. Е, какво пък – някой беше казал, че пространството си иска своето време. Нека тогава оставим на времето да си избутва напред своето си пространство. Ако имаме късмет, може и да доживеем нещо по-различно…

- 29-08-2012|Златко

Сега, тук в главата ми се появи още един въпрос, който ми звучи някак логично. Ще го задам, пък дано се намери някой човек, който да ми даде разбираем отговор.

Та значи: след като се гордеем с това, че само сме лишили от имущество, изселили от родните им места и изпратили в работни лагери, евреите (важното е, че не сме подпомогнали изтреблението им – или поне не на всичките, а само на една част), то защо тогава да не се гордеем със същото нещо и по отношение на турците? В края на краищата, тях също не ги изтребихме, а само ги лишихме от имущество (и идентичност), изселихме голяма част, а останалите принудихме да живеят със спомена за всичко това, без нито за миг да сме им дали някаква компенсация за насилието и ограбването.

Защо да НЕ СЕ гордеем, може ли някой да ми го обясни това? Аз поне някакви принципни разлики не виждам.

- 29-08-2012|Попивателна

Принципните разлики са огромни.

Да разгледаме първия случай: политиката на България през Втората световна война и резултатите от тази политика (за българите и за евреите).

Ето, Златко пише: „Виждате какво е било реалното отношение към евреите – смесено, възможно най-меко казано.“ Ами то навсякъде е било такова „реалното отношение“ към евреите – и в България, и в други страни – и тогава, и по-рано, и по-късно, и винаги.

Добре, в България е било „смесено“ – а например, в Полша, по същото време, сред поляците, какво е било отношението към евреите?

И тук отново опираме до въпроса за историческата истина. Как преценяваме кое в историята е „добро“ и кое е „зло“?

Значи, според автора, България в онзи момент е „имала избора да застане против злото или да застане на негова страна. Избрала е второто.“

Къде е тук историческата истина? Никаква я няма.

Реално България е избрала не „злото“, а по-малкото зло. Избрала е път, по който ще се случи по-малко зло – и за българите, и за евреите.

Какви са били възможностите пред България тогава 1940-1941 г.? Могла ли е България да избере пътя на „доброто“?

Ами дайте да разгледаме този вариант – възможно най-обективно.

България да води война с армиите на Хитлер? Това ли предлагате?

Добре. И какви щяха да са резултатите?

Мисля, че поне 100 000 българи тогава щеше да има загинали в битка с армиите на Райха – и България щеше да бъде окупирана, също както това се случи на Югославия, Гърция и на още куп други страни – плюс 48 000 евреи, които вече нямаше да има кой да ги спаси.

Това ли е „доброто“?

Е, благодаря за такова „добро“…!

Не бих се гордял аз със такова „добро“.

- 29-08-2012|Златко

Нови варианти на историята си не можем да изберем. Можем единствено да изберем ново отношение към съществуващите (и тяхно ново, по-пълно освещаване). Това е и (между другото) работата на този сайт. Основанията за някаква особена „гордост“ от „спасяването“ на българските евреи във всеки случай намаляват толкова повече, колкото по-подробно човек се запознае с реалните факти от онова време (вижте, между другото, книгата на Румен Аврамов „Спасение“ и падение“, откъс от която може да се намери тук).

- 29-08-2012|Попивателна

Да, запознаването с „реалните факти“ от онова време сигурно е полезно – но е важно тези „реални факти“ да бъдат поставени в контекста на времето си.

Ето и този автор – Любомир Марков – се опитва да ни даде „пример“ за това как една държава била избрала „доброто“:

„Например Хитлер обещава на Югославия да ѝ даде Солун и дори кралят ѝ се съгласява, но се намират хора, които да го свалят и да откажат съюза със злото на хитлеризма.“

Е, какъв крайният резултат от Югославския пример, който ни се дава? Правят преврат, свалят си краля, почват упорита и кръвопролитна антифашистка борба – и накрая какво? Те спасиха ли СВОИТЕ евреи – по този начин, или изобщо по някой начин?

(Или може би именно защото ТЕ не успяха да спасят своите евреи, сега намират за уместно да обвиняват НАС, че ние не сме ги спасили?)

- 29-08-2012|Златко

Момент, момент, нещо много набързо опростихме тук нещата – все в собствена полза. Естествено, че решението да се влезе във война с Германия и Хитлер би било самоубийствено и със сигурност би довело до някакъв вид поредна национална катастрофа. Но дали алтернативите са били само две? Турция например остава неутрална, в резултат на което никога не е принудена да се изправи пред избора дали да „спасява“ евреите си или не. Откъде-накъде малка България е трябвало да се натиска чак толкова да бъде отличник в училището на фюрера? Откъде-накъде тая перковщина за участие в Тройната ос, че после и за обявяване на „символична“ война на съюзниците (в резултат на което София бива съвсем не символично одрусана)?

Това първо.

После, при приемането на Закона за защита на нацията (който е точ-в-точ копие на Нюрнбергските закони, които пък са чиста проба расистка, античовешка работа), не е имало никаква видима съпротива нито от страна на обществеността, нито пък в Народното събрание. И това ли е нещо, с което трябва да се гордеем или пък да приемем, „защото не сме имали друг избор“? И това ли е нещо, което трябва да игнорираме или забравим? И това ли е нещо, което няма връзка с това кои сме, какво вършим и за какво сме отговорни? Изобщо, тази избирателна логика мен поне никак не ме убеждава – особено когато чета охотността, с която вие самата (или самият) сте склонна/склонен да релативирате наследството на Хитлер, в другата ни дискусия. Изборите ви, да си призная, нещо много силно ми напомнят онези на България и българите отпреди седемдесет години. А за самия мен това е повод за загриженост, при това доста сериозна. Дали изобщо имате някакво усещане за това по какъв тънък лед се движите през цялото време, уважаема/уважаеми? Дори и под солидното прикритие на анонимността?

- 29-08-2012|guest

Zlatko suglasen sus sravnenieto ti s izselvaneto na turcite, sushto shte dobavia tuk i otnoshenieto na bulgarskata durjava kum ciganite, no tova, koeto po-predi spomenah za vmeniavaneto na vina iam vruzka s tova, che moite roditeli sa rodeni 20godini sled voinata, az sum roden 40 godini sled tova, i kato bulgarin kakuvto se chuvstvam, ne mislia da poemam nikakva otgovornost za tova. Vinata e na nacionalnata durjava, ne na bulgarite, pravitelstvata tvurde riadko representirat grajdanite na opredelena strana. Az sum suglasen da se revizira nacionalnata istoria, zashtoto taka poveche hora shte zagubiat iliuziata i za bezpograshnata tatkovina, tai che derzai puk dori i s takiva geroi ot OMO-Ilinden kato g-n. Markov. Ti vse pak ne otgovori na vuprosite, koito ti postavih v gornia komentar, tai kato ti dadoh primeri, koito sa ne opovejimi za uchastieto, kosveno, i ot strana na saiuznicite v tozi genocid, no dori i da podminavash tezi fakti, zashtoto si fokusiran izcialo vurhu rusheneto na bulgarskata mitologia, shte te popitam slednoto:1Pokaji mi amerikanski uchebnik po istoria, koito pokazva klaneto na general Kaster, kato genocid nad indiancite, voinata vuv Vietnam i Korea, kato genocid nad mestnoto naselenie, pokaji mi britanski uchebnik, v koito zavladiavaneto na India i opiumnite voini s Kitai sa posocheni kato akt na okupacia i agresia, primeri moga da ti davam do dovechera. Zashto iskam tova ot teb, zashtoto dori i po-demokratichnite i civilizovani durjavi(sporno), vse pak slujat na niakakva, uj, nacionalna doktrina i sushto otkazvat da revizirat istoriite si.

- 29-08-2012|Златко

Как, при условие, че отказваш да поемеш отговорност, възнамеряваш да осуетиш възможностите за повтаряне на все същата тази история, Госте? Аз също не се чувствам виновен, но за мен поредиците от материали, които публикувам тук в тази връзка, плюс споровете, които водя с най-различни хора, всичките отказващи да поемат отговорност, са израз именно на това, че съм избрал да поема отговорност. Не е чак толкова страшно, не е свързано и с безсънни нощи или терзания от обременена съвест. Свързано е единствено с избора да кажеш: „дотук беше с пасивността! От днес нататък ще правя нещо реално, за да не се повтарят тези неща повече.“

Защото, знаеш ли, повечето от нас само се залъгват с мисълта, че като се опитват да забравят и потиснат грозните спомени, престъплението ще изчезне от само себе си. Хората може и да си мислят, че са забравили, но всъщност никой нищо не е забравил: престъплението и склонността към него са си тук, с нас, днес и сега (само формите му са по-други, инак то си е същото)

- 29-08-2012|Златко

Така като говориш за американските учебници, вярваш ли и сам, аджеба? Ясно е, че нито ти, нито аз сме виждали американски учебник и през крив макарон, но във времето, в което живеем, вероятността да има ТОЧНО ТАКИВА учебници – тоест, и с генерал Къстър, и с Виетнам, и с всичко, е ДАЛЕЧ по-голяма, отколкото обратната. Не е нужно човек да бъде някакъв гадател на боб, за да е сигурен, че просто няма как тези неща да ги няма, не и в днешна Америка. Хайде да започнем да се опитваме поне малко от малко да не съдим за хората все според собствения си мащаб, какво ще кажеш?

- 29-08-2012|guest

…da se chete neoproverjimi po-gore.

Da dopulnia, nie vsichki stanahme svideteli na izfabrikuvaneto na istoria pre tova desetiletie i ne vidiah mnogo intelektualci da protestirat. Stava duma za atentatite 9/11 i posledvalata okupacia na Irak.

- 29-08-2012|Златко

Ето ти тук само един цитат, открит след две минути търсене в Гугъл, който показва как и какво се преподава в поне някои американски училища, Госте:

Цитат:

In public schools, young children are taught that their nation was built on the blood of American Indians (talking about smallpox or war could be offensive for young people!). It is said that the real story of the West isn’t important as long as everyone is conscient of the guilt we must carry. As Indian fanatic Vine Deloria Jr said, „Custer died for your sins“, whatever these sins are (or if evidence of these sins exist). It’s hasn’t been noted that the „sins“ theory was directly taken from antisemitic bigotry („the blood of Christ is on the next generations“).

Източник

- 29-08-2012|Златко

А за ВМРО, Яне и Гоце очаквай в най-скоро време текст, който сигурно ще те поизненада малко, госте. Лесно се приема „истината“, когато тя засяга нечия чужда гърбина. Да видим как ще реагираш когато зачекнем темата за Македония и общите ни герои… Искрено се надявам да си широко скроен човек. (И, ако можеш, инсталирай на компютъра си кирилица, че ми се избодоха очите с тия латински ченгели…:):)

- 29-08-2012|Златко

Америка е едно от малкото неща на тоя свят, за които, каквото и да кажеш, все ще бъде истина, госте. Ако тръгнем сега и там да разнищваме кое е манипулация и кое истина, не можем му хвана края. Я по-добре да си стоим тук при нашата си тема, където нещата изглеждат поне малко по-обозрими.

- 29-08-2012|Валентин

Искам да направя едно сравнение (точно или неточно – отделен въпрос): Вървиш си по пътя. Виждаш горяща къща, откъдето хора зоват за помощ. Ти влизаш вътре и успяваш да спасиш само двама. Останалите, примерно 3, изгарят. Изгаря и цялото имущество на хората, които са живели в тази къща. Въпросът е виновен ли си ти, че не си успял да спасиш другите трима и имуществото на хората от къщата, или си герой, че сам си успял да спасиш двама?

Горе-долу по същия начин виждам и нещата със спасяването на българските евреи – да, имало е репресии. Да, имало е антиеврейско законодателство. Да, 11 000 евреи са били изпратени в „лагерите на смъртта“. В конкретната международна, военна и политическа обстановка България е направила максимума, който е могла, за да спаси своите граждани от еврейски произход. Ще извиняваш, Златко, но в твоите мнения тук, в статията горе, както и в много други публикации, виждам само опити за внушаване на чувство за вина на българската нация и държава. „Вие сте зли окупатори, вие избихте 11 000 евреи, как не ви е срам да се гордеете със случайното спасяване на другите 5 000?!“. Ами, извинявай, но реторика и аргументи от този тип не са нищо повече от пропагандни клишета и измислици и по никакъв начин не спомагат за диалог и за намиране на истина. Да не говорим, че са непочтени спрямо подвига (да, подвиг) на българската държава и общество през ВСВ. Да, осмисляне и нов поглед към българската история трябва да има. Но без пропагандни изхвърляния като горното, моля! Защо никой не повдига въпроса колко инвестиции и колко училища е построила България в „окупираните“ (кавичките не са случайни, това определение е спорно от юридическа гледна точка) територии? И понеже явно тук е модерно да се препоръчват книги, аз искам да предложа на вашето внимание книгата на Самуел Ардити „Човекът, който изигра Хитлер“. Доста интересно и образователно четиво.

- 29-08-2012|Златко

Хм, а дали точно ТОЗИ е въпросът, Валентине. Така както виждам нещата аз, въпросът по-скоро е „а дали къщата не е била запалена поради собствената, малко нещо престъпна, небрежност и безотговорност на стопанина?“ Ако не сте чели предходните постинги, моля направете го сега. Вече стана дума за това, че вероятно е имало възможност и за неутралност, и за не непременно следване на нацисткия пример по отношение на расовото учение и стремежа за унищожение на цял един народ. Моля ви, имайте добросъвестността, след всичко казано, да НЕ представяте нещата от историята ни така, сякаш не е имало никакви други възможности, още повече, че някой вече спомена, че Борис е взел страната на Оста НАЙ–ВЕЧЕ поради перспективата да получим Македония и Тракия. НИКОЙ не ни е карал да бъдем отличници, точка. Ние сами сме се натиснали, сами сме дали дупе, за да получим толкова лелеяните земи, сами сме се съгласили да заплатим цената на сделката, тоест, знаем долу-горе какво. Нека сега имаме поне малко почтеност и не се опитваме да представяме лакомията като някакъв вид накърнена добродетел. Това започва да звучи все по- и по-фалшиво, стига толкова.

- 29-08-2012|Златко

А щом не е било „окупация“, що да не вземем тогава пък да го повторим, какво ще кажете? Кой ни е пуснал само в тая Европа, това не мога да го разбера, честно казано…

- 29-08-2012|Валентин

Златко, нали си чувал приказката „Когато каруцата се обърне – пътища много“? Лесно е да разсъждаваме по този начин 71 години по-късно. Възможността за неутралитет, за която пишеш, е пълна заблуда. Германските войски в Румъния са били готови да нападнат и да окупират България, ако евентуално страната ни откаже да се присъедини към Оста. Защо нещата са се стекли по този начин пише надълго и нашироко в учебниците по история. Дискутирал съм по темата с много български историци и всички сме достигали до това заключение. Ако толкова отчаяно искаш да вярваш, че българската държава е престъпник, виновник, че е съучастник на нацистите – ок, това си е твой избор. Но не искай твоето мнение да бъде споделяно от всички и да бъде смятано за единствената и непогрешима истина.

Колкото до „лакомията“, че сме искали да получим Македония и Тракия – нека не дискутираме на тази тема, защото първо, че е болна за мен, второ, че ще стигнем до въпроса как тези територии са попаднали под влиянието на КСХС (по-късно Югославия) и Гърция. А също и до въпроса как са се отнасяли гръцките и югославски власти към българското население по тези земи. Много е лошо, когато приемеш само една гледна точка и започнеш да я смяташ за светата истина. Предполагам го знаеш, Златко!:)

- 29-08-2012|Валентин

Ще пратя линка на статията тук на мой приятел -историк от СУ. Той има голям интерес към темата и предполагам, че ще обогати дискусията.

- 29-08-2012|Златко

Хайде, за целите на почтеността, да се опитваме да разговаряме от гледната точка на един мисловен експеримент: всеки от нас да говори само и единствено неща, които би могъл да повтори пред някоя реална европейска институция (или, в противен случай, да си каже директно, че ѝ пикае на Европата, след което ще го помоля да замине някъде другаде, тъй като тук при мен Е Европа, независимо дали ви харесва или не). И така, или говорете като европейци, или не ми се правете на „цивилизовани“, ами си (по)кажете директно татарстанската жилка и поемайте съответната роля! Казвал съм го многократно, ще го повторя отново: не може и историята, каквато са ни учили, и Европа. Едното от двете трябва да отстъпи, да си заеме мястото в неандерталското минало и да се пръждосва по дяволите! Не може и едното и другото, не и като модел за бъдещето! Знам, че е трудно за преглъщане, но е така.

(А аз така или иначе ще си чакам, докато пораснат децата ви, с надеждата, че сред тях може и нещо да се е помръднало. Дано тях европейската „пропаганда“ да ги ужасява малко по-малко).

- 29-08-2012|Златко – re:
Валентин писа:

Златко, нали си чувал приказката „Когато каруцата се обърне – пътища много“? Лесно е да разсъждаваме по този начин 71 години по-късно. Възможността за неутралитет, за която пишеш, е пълна заблуда. Германските войски в Румъния са били готови да нападнат и да окупират България, ако евентуално страната ни откаже да се присъедини към Оста. Защо нещата са се стекли по този начин пише надълго и нашироко в учебниците по история. Дискутирал съм по темата с много български историци и всички сме достигали до това заключение. Ако толкова отчаяно искаш да вярваш, че българската държава е престъпник, виновник, че е съучастник на нацистите – ок, това си е твой избор. Но не искай твоето мнение да бъде споделяно от всички и да бъде смятано за единствената и непогрешима истина.

Колкото до „лакомията“, че сме искали да получим Македония и Тракия – нека не дискутираме на тази тема, защото първо, че е болна за мен, второ, че ще стигнем до въпроса как тези територии са попаднали под влиянието на КСХС (по-късно Югославия) и Гърция. А също и до въпроса как са се отнасяли гръцките и югославски власти към българското население по тези земи. Много е лошо, когато приемеш само една гледна точка и започнеш да я смяташ за светата истина. Предполагам го знаеш, Златко!:)

Добре, това вече ми звучи по-реално и по-искрено. Сигурно мисълта за неутралност действително е малко нещо афиф работа, не искам сега да пърпоря тук като грамофон. Но, опитай се и ти сега да помислиш малко, Валентине – защо, аджеба, всеки път, когато стане дума за съдбовни, исторически решения, нашият с теб народец така се изхитрява хем да дърпа чергата накъм себе си, хем след това да изкарва някой друг виновен за собствените си избори? Като не е имало алтернатива на неутралността, не е ли имало алтернатива на ЗЗН? Защо италианците, далеч по-важен и по-мощен съюзник на Хитлер, не изпратиха нито един евреин в лагерите, преди да бъдат окупирани? Да не мислиш, че и там като при нас не е имало достатъчно идиоти, които да са го желаели? Простичката и дребна разлика най-вероятно е в това, че за разлика от нас, при тях е имало достатъчно много културни, цивилизовани и независимо мислещи хора, които са успявали да се противопоставят на лудостта ОЩЕ КОГАТО тя се е пораждала. Цял един български народ – и никой нищо не казва против тоя толкова очевадно античовешки закон, чиято ясна цел е унищожаването на евреите? Сърби ме езика, ама стига толкова, достатъчно се налудувах днес…

- 29-08-2012|Златко

А това за ЕДИНСТВЕНАТА гледна точка, която съм бил защищавал… Случайно да виждаш някаква алтернатива, Валентине? Да има аджеба някой друг тук, който да поддържа някаква подобна гледна точка (с изключение на моя приятел Кирето, с когото се знаем отдавна)? Ами какво друго да поддържам, като съм в ситуацията на пословичното голо дупе в коприва, ти самият можеш ли да ми кажеш? Надървили сте се всинца насреща ми като… да не казвам, вчера един вече и физически заплахи взе да ми праща… Е, какво очаквате тогава от мен? Ура, да живейме всинца! Я подай ми, мила мамо, синьото елече! Ихуу, ихаа, край няма мохабетът български. Всички псуват – и всички танцуват под все същите мелодии отпреди памти века, докато успеят да се измъкнат навън и затръшнат вратата зад гърба си. А който е останал вътре – той е затръшнал яко вси кепенци и пенджури, в стаичката му и космически лъч не може да проникне… А пък ако проникне – бой по тиквата, мамка му ѝ лъч! Да се научи кога се е опитвал да се мандахерца по българско… Аман, стига толкова!

- 29-08-2012|Валентин

Извинявай, Златко, но свръхемоционалният ти тон на говорене не прави тезата ти по-убедителна или по-вярна. Както и изрази от типа на „неандерталското минало“, „татарстанската жилка“ и прочее. Все пак следя този сайт от доста дълго време и съм останал с впечатлението, че имаш претенциите „Либерален преглед“ да бъде поле за интелигентни дискусии, а не за виртуални караници, каквото представляват повечето български форуми.

Ако внимателно прочетеш по-горното ми мнение, ще видиш, че никъде не отричам антиеврейското законодателство и репресиите срещу евреите. На въпроса ти относно разликите между случилото се в Италия и България мога да ти кажа, че България не е Италия, а е била в много по-неизгодна позиция. Но за да не сметнеш пак, че тарикатствам, приеми, че тук се съгласявам с теб – да, ЗЗН можеше да бъде избегнат, а с него и част от репресиите. И толкова. Останалата част от мнението ти не смятам да коментирам, тъй като някак си не го намирам за сериозно. Дерзай!:)

- 29-08-2012|Валентин
Цитат:

А това за ЕДИНСТВЕНАТА гледна точка, която съм бил защищавал… Случайно да виждаш някаква алтернатива, Валентине? Да има аджеба някой друг тук, който да поддържа някаква подобна гледна точка (с изключение на моя приятел Кирето, с когото се знаем отдавна)? Ами какво друго да поддържам, като съм в ситуацията на пословичното голо дупе в коприва, ти самият можеш ли да ми кажеш? Надървили сте се всинца насреща ми като… да не казвам, вчера един вече и физически заплахи взе да ми праща… Е, какво очаквате тогава от мен? Ура, да живейме всинца! Я подай ми, мила мамо, синьото елече! Ихуу, ихаа, край няма мохабетът български. Всички псуват – и всички танцуват под все същите мелодии отпреди памти века, докато успеят да се измъкнат навън и затръшнат вратата зад гърба си. А който е останал вътре – той е затръшнал яко вси кепенци и пенджури, в стаичката му и космически лъч не може да проникне… А пък ако проникне – бой по тиквата, мамка му й лъч! Да се научи кога се е опитвал да се мандахерца по българско… Аман, стига толкова

Ами когато публикуваш и възприемаш писания като горното на „българския македонец“ Марков за „куршума на истината, който ще убие българските националистически митове“, не знам какво очакваш. Ако толкова ти е омръзнало да спориш с инакомислещи, просто спри да се занимаваш със сайта и се отдай на по-приятни за теб занимания. Или просто изтривай мненията, които не ти харесват. Просто е.

- 29-08-2012|Златко

Каквато вода дойде, Валентине. Самият аз още не съм преживявал спор, в който едната страна да се съгласи с другата (упс, има изключения – благодаря ти за горния постинг!) Ако има нещо, от което съм се отказал отдавна-отдавна, то е илюзията, че виртуалните ми напъни могат да променят нещо реално в обозримото бъдеще на хората, към които ги отправям. А това – надявам се да ме разбереш и сам – просто отваря вратите за всякакви видове писане. Аргументирам, докато мога. После крясвам. Резултатите така или иначе винаги са едни и същи: дрън-дрън, та ярина. Но все е някаква алтернатива пред изгледа да препрочитам Паскал и Монтен за стотен път, не е ли така?

- 29-08-2012|Валентин

Аз, както може би забелязваш, не се числя към либералите. Даже се числя по-скоро към националистите и именно това ме обрича на вечни спорове с доста хора, мнението на които се разминава коренно с моето. Но при мен има една особеност, че аз съм такава личност, която винаги е готова да вникне и да се опита да разбере отсрещната позиция. Винаги съм вярвал, че човек не трябва просто да се самозатваря в своя собствен свят, в който всичко е така, както той го вижда, а трябва чат-пат да поглежда и настрани. Именно дискусиите са инструментът за достигане на истината, както са казали преди много време. И в този смисъл съм съгласен с теб.:)

- 29-08-2012|Златко

Ценя това, което ми казваш, Валентине (докато ме ядосаш де!). А дискусиите, както и всичко друго в човешките отношения, са инструмент, който работи със закъснение – къде по-голямо, къде по-малко. Що се отнася до собствените ми мнения, те са толкова банални и общоразпространени в света, в който живея, че просто ми е някак научно-фантастично, когато заговоря тук със сънародниците си. Малко като Ихтиандър съм, който живее хем на сушата, хем във водата. В нещата, които говоря, рядко има нещо, което да не може да се намери във всеки що-годе уважаващ себе си немски, английски или американски либерален вестник или списание. Между другото, народецът наш, включително и ти, скача на задни крака само и единствено когато засегна някакви теми, касаещи България. Останалото всичко е приказки от 1001 нощ – имал си бол за приказване, наприказвал си се. Дали има някаква полза от преводните статии, Господ знае. Дали има някаква полза и от ония, които касаят България – ditto. Просто във втория случай навлизам в полета на компетентност, които повечето от вас за запазили за себе си, въз основа на познания и информации, които са почерпили от други източници, обикновено напълно различни от моите собствени. Докато нещата засягат проблеми, несвързани с разпространените у нас меми – най-вече исторически, тъй като историята е българската религия – лошо няма, приказвай си колкото щеш. Пипнеш ли ни обаче светините – дупе да ти е яко! (А то си е ячко де, аз не се оплаквам). Ако бях някой по-голям хитрак, щях да си пера така само с общокултурни теми и преводчета – я гледай майсторите от … как никой не ги псува. Обаче не, скучно ми е. И така, дупе остро, въртя и суча докато стане търкàл, защото инак просто не ме свърта на едно място. Това е простичката истина, плюс факта, че възгледите ми са абсолютно последователни и банално-либерални. Погледнати оттук, или от след някое и друго десетилетие, те (ще) предизвикват само усмивки. В момента предизвикват обратна реакция единствено поради факта „ко ѝ туй либирал бе?“ Останалото… Панаири, панаири…

- 29-08-2012|Kiril Ivanov

Към привържениците на неизбежността. Пример за проявена твърдост към опитите на Хитлер да се сдобие със съюзници е генерал Франсиско Франко. „…(В)ойната, която той(Франко) разглежда като върховно зло, особено пък войната водена от Хитлер в съгласие със Сталин, … за него въплъщава всички злини на века.“ Заема „…позиция на „невоюваща страна“ която описва като „форма на национална симпатия към Оста“. След срещата в Андай(град на атлантическото крайбрежие на Франция) Хитлер споделя, че по скоро би си извадил два три зъба, отколкото да повтори такъв разговор. Това паказва, че пътища е имало. Цитатите са от „СЪВРЕМЕНОСТТА“ на Пол Джонсън.

- 29-08-2012|Валентин

Златко, това, че живееш в странство и попиваш от тамошните извори, е достойно. Винаги е добре, когато човек може да научи нещо от чужбина и да го съпостави с родната действителност. И все пак имай предвид, че между България и Германия (ако не се лъжа, живееш там)има някои исторически, социални, културни и тем подобни разлики. Никога не съм бил привърженик на сляпото прилагане и следване на чужди модели само защото са чужди. Колкото до това как реагирам на теми, касаещи България, аз искам единствено честност и обективност. Не желая залитане в една или друга крайност, защото това е контрапродуктивно.

Кирил Иванов, това, което казваш, щеше да бъде наистина сериозен аргумент, ако не бяха някои факти:

1. Към началото на 1941г. Хитлер поема курс на война със СССР, което го принуждава да укрепи влиянието си на Балканите.

2. Нацистка Германия така или иначе е щяла да премине през България, за да може да подпомогне италианските войски, които срещат сериозни проблеми в Гърция. Също така целта на германците е била да заемат добри позиции срещу Югославия, която, както предполагам знаеш, след военен преврат се отказва от участие в Пакта.

Именно тези военни, политически и географски фактори обезсилват аргументите ти. Испания просто е имала възможността да откаже. Малка България е била под пряка заплаха (писах по-горе за струпаните немски войски в Румъния, които само са чакали заповед)и не е имала ресурсите да се съпротивлява на Германия.

- 29-08-2012|Златко – re:
Валентин писа:

Златко, това, че живееш в странство и попиваш от тамошните извори, е достойно. Винаги е добре, когато човек може да научи нещо от чужбина и да го съпостави с родната действителност. И все пак имай предвид, че между България и Германия (ако не се лъжа, живееш там)има някои исторически, социални, културни и тем подобни разлики. Никога не съм бил привърженик на сляпото прилагане и следване на чужди модели само защото са чужди.

Онова, което не успявам нито да надмогна, нито пък да приема, в мисленето на повечето си сънародници, живеещи в България, са строго националните рамки, като хоризонт и мащаб на всичко. „Европа“ и нейните ценности са пълна абстракция, остава си онова, което можем да пипнем и почувстваме, тоест, познатото, родното, осезаемото, националното (и неговите класически противотежести – съседите ни и техните подобни начини на мислене). Вечните дрязги за това кое е „наше“ и кое не, кое ни „заплашва“ и кое не, на кое можем да се доверим (само на себе си), на кое не (всичко останало)… цялата тази рамка, безкрайно тясна, безкрайно остаряла, е първата и основна причина за неразбирателството ни. Ако трябва да обясня защо нямам проблеми нито с Македония, нито с Беломорска Тракия, нито с нео-османизма на турците (но НЕ и с икономическите проблеми на гърците, които ме засягат много пряко и много директно), то отговорът ми би бил един и същ във всички тези случаи – ВСИЧКО това вече е наше, всичко е европейско, всички сме граждани на едно и също политическо и културно тяло, всички имаме едни и същи права, задължения, каквото си поискате… Разбирате ли, Валентине, в какво се състои принципната несъизмеримост на мисленето ни и принципната непреводимост на диалога?

- 29-08-2012|Kiril Ivanov

А не смятате ли Валентине, че тогавашният избор, въпреки опита от ПСВ, е грешният избор. Попара коя и сега преметаме от едната буза в другата. Да покажеш кураж и твърдост е грижа за поколението. Дали са били малоумни та не са виждали по–далече от носа си? Едва ли. По скоро малодушни. Какво е щяло да стане ако са скръцнали със зъби дедовците ни е въпрос на интерпретация. Не е било толкова лесно да се изправиш срещу всички, сърби, българи и гърци. Това е пропуснат шанс. И без това жертвите ги дадоха по време на т. н. ВОВ. Пушечно месо. Уви. И като дар, светло бъдеще за около десет петилетки.

- 29-08-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

А щом не е било „окупация“, що да не вземем тогава пък да го повторим, какво ще кажете? Кой ни е пуснал само в тая Европа, това не мога да го разбера, честно казано…

„Тая Европа“ преди нас „пусна“ Германия, Италия и Унгария, а едновременно с нас – Румъния.

Ние ли сме единствените или най-големите злодеи в новата история на човечеството?

- 29-08-2012|Златко

Ще си позволя едно малко лирично отклонение, чиято цел е да надмогна, доколкото това е възможно, несъизмеримостта на житейските ни опити (всички си ги имаме, никой от нас не е в състояние да ги сподели с останалите).

И така, не мога да ви убедя в нищо, но пък мога да ви покажа как изглежда живота около мен – такъв, какъвто мога да го докосна и съпреживея. Значи, аз живея в Пренцлауер Берг, в една седеметажна кооперация, по три апартамента на етаж. Сега, на моя етаж нещата изглеждат така: аз съм българин и, допреди известно време, бях женен за германка. Срещу мен живее семейство от бразилец и германка, до мен е едно младо момче, сам е още, но баща му е иранец, значи той идва от иранско-немски брак. Под мене живеят украинка и германец, срещу тях – двама италианци, а на по-долния етаж има смесено семейство от германка и чернокож мъж, не го знам точно откъде идва. На етажа над нас живееха семейство руски евреи, съпругът почина преди няколко години, бог да го прости. Всичко това – само в една мъничка, най-обикновена сграда в центъра на Берлин. Дали е много или малко – преценявайте си сами.

После: понеже давам една от стаите в жилището си под наем на една туристическа организация, при мен тук има средно по пет-шест души месечно – обикновено млади хора, от цял свят. Най-вече американци, но и достатъчно много европейци, всичките млади, жизнени, великолепно образовани, борещи се, интересни хора. НИКОЙ не се интересува от неща като националност или национални проблеми. Всичко, което интересува хората е какво образование имате, в коя област работите, разбирате ли езика и същността на модерните технологии (сред тези хора да нямаш смарт-телефон е равносилно на обява на некомпетентност – нещо, което често ме разсмива, но пък го имам де, нека да не си кривя душата). Разговаряме за политика и култура, за борбата с живота и света (аз никога не крия, че съм бивш човек от средната класа, който в момента е избрал пътя на едно много несигурно, но пък изключително освобождаващо бохемство); много от тях са преминали през доста сериозни изпитания, въпреки сравнително крехката си възраст, и човек при всички случаи има какво да научи, ако и по правило да ни делят около две десетилетия. Разговаряме за Европа и Америка, за далечния Китай, който немалко от тях, за разлика от мен, познават от първа ръка.

Когато съм сам вечерта, обожавам да си налея чаша сухо червено (не разбирам нищо от вина, за разлика от приятеля ми Краси Дамянов, който с право се присмива на пейзанския ми вкус), заедно с няколко резенчета краве сирене, поръсени с червен пипер и няколко капки зехтин, да отворя вълшебната машинка, която ми дава достъп до всяка книга по света, и да се забия нанякъде из вълшебните светове на словото (не че го разбирам чак толкова много, защото в повечето случаи е на високостилен английски, чиито финеси ми убягват и си остават неразбираеми, колкото и да ползвам вградения речник). Казано накратко – живея живота, който съм си избрал, и чиято цена плащам всеки ден. Не е нито луксозен, нито особено много за завиждане, защото иска доста здраво дупе – никога не знам с какво ще закърпя следващия месец, но и още никога не се е случвало да не успея, станаха вече две години. Но е ТОЧНО живота, който си желая…

А след това?

След това се качвам на машината на времето, надявам шлема, натискам копчетата – и се потапям в най-увлекателното от всичките си приключения: ежедневния диалог-корида с любимите ми сънародници.

Македония… Тракия… Турците… Циганите… България над всичко… От Искъро по-глибоко нема… Абе, ти ли ще ми кажеш бе?

И така нататък, отново точно живота, който съм си избрал (който са избрали за мен родителите и съдбата де, но за удобство приемам, че съм го направил сам). Отново нещо много любимо, много интимно и много близко… Само дето няма почти нищо общо с всичко, което ме заобикаля. И в името на което почти винаги захвърлям онова, което ме заобикаля. В Берлин и Германия живее само тялото ми. Главата и духът ми бродят където си поискат, най-често накъм България, но и навсякъде другаде, където могат да ме доведат сетивата ми (тялото ми си остава слабо подвижно през по-голямата част от времето, освен в часовете, отделени за спорт). Намирам се във великолепна спортна форма, ежедневно провеждам тренировки за тялото и духа, които ме изморяват до смърт. Въпреки това нощите не са най-леките на тоя свят, защото ги прекарвам сам, а и защото отивам към възрастта, в която нямам вече такава нужда от сън, а навиците ми все още са навици на млад човек.

Впрочем, тук вече завивам накъм прекалено лични, тоест безинтересни неща. Исках само за момент да ви покажа как изглежда времето на един човек, оказал се между световете, подобно на един от героите от собствените си книжки, и който въпреки това – така поне му се струва – се наслаждава на по-голямата част от галиматията, заедно с всичките ѝ липси на комуникация, неразбирателства, принципна несъизмеримост на ситуациите, и прочие.

А как са вашите собствени животи? Харесват ли ви? И с какво заплащате вие щастието си?

- 29-08-2012|Златко – re: re:
Майя Маркова писа:

Ние ли сме единствените или най-големите злодеи в новата история на човечеството?

Не, Майа, не сме. Не само че не сме от най-големите, дори от средните не сме. Но сме единствените, с които сме свързани, всичките. Това би трябвало да обяснява повечето неща, поне помежду ни. Така поне се надявам…

- 29-08-2012|Валентин

Златко, мисля, че разбрах по-горното ти мнение и няма да се съглася с теб (за кой ли път?!). Европа не е хомогенно политическо и културно тяло. Спорна е също така и географската конотация на името „Европа“. Кратък поглед назад към историята ще покаже, че „Европа“ е означавало едно нещо през Древността, друго през Средновековието и трето в наши дни. Именно на това се дължи и причината ЕС да няма свой собствен облик и тежест в международните отношения. Европа просто не е единна нито в политически, нито в културен, нито в икономически аспект. Неслучайно много изследователи и учени разглеждат различни опозиции от типа „Стара срещу Нова Европа“, „Северна срещу Южна Европа“ (особено в контекста на настоящата криза), „Западна срещу Източна Европа“. В по-ново време даже е модерно схващането, че Европа всъщност представлява романо-германския свят, тоест Западна Европа. Тази теза автоматически изхвърля Балканите от европейското културно семейство.

Кирил Иванов, България обявява неутралитет в началото на войната. Така или иначе въпросът, който обсъждаме в момента, буди и ще продължава да бъди спорове и занапред.

- 29-08-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Впрочем, тук вече завивам накъм прекалено лични, тоест безинтересни неща…

Тези „безинтересни“ неща за мен бяха много интересни и ми харесаха!

- 29-08-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Естествено, че решението да се влезе във война с Германия и Хитлер би било самоубийствено и със сигурност би довело до някакъв вид поредна национална катастрофа. Но дали алтернативите са били само две? Турция например остава неутрална, в резултат на което никога не е принудена да се изправи пред избора дали да „спасява“ евреите си или не. Откъде-накъде малка България е трябвало да се натиска чак толкова да бъде отличник в училището на фюрера?

От малкото, което знам за събитията, не мисля, че някой би оставил малка България да бъде неутрална. Колкото Белгия е била оставена през Първата световна война. Имаше някакво изказване на цар Борис, че за разлика от Дания България не би могла само „да преклони глава“, а е щяла да бъде прегазена.

- 30-08-2012|Златко – re:
Валентин писа:

Златко, мисля, че разбрах по-горното ти мнение и няма да се съглася с теб (за кой ли път?!). Европа не е хомогенно политическо и културно тяло. Спорна е също така и географската конотация на името „Европа“. Кратък поглед назад към историята ще покаже, че „Европа“ е означавало едно нещо през Древността, друго през Средновековието и трето в наши дни. Именно на това се дължи и причината ЕС да няма свой собствен облик и тежест в международните отношения. Европа просто не е единна нито в политически, нито в културен, нито в икономически аспект. Неслучайно много изследователи и учени разглеждат различни опозиции от типа „Стара срещу Нова Европа“, „Северна срещу Южна Европа“ (особено в контекста на настоящата криза), „Западна срещу Източна Европа“.

Нека да изкажем нещата просто и ясно, Валентине: Европа е единственото бъдеще, на което ние можем да се надяваме. Хубаво, лошо, това е. Друго просто няма. Така че, ако не искаме да си останем в ролята на пословичното резервно колело, дето все си мисли, че се върти, то най-добре да се стягаме и да си научим уроците, докато все още някой ни дава шанс и добра воля. Че изчезне ли Европа от хоризонта, изчезва всичко. Аз ли, емигрантът, да ти припомням какво беше в България през 90-те години? Уважавам хората със собствено мнение, когато са в състояние да го изкажат по спокоен и аргументиран начин, но не мога да уважавам ВСЯКО мнение по един и същи начин, просто няма как. Тук при мен повечето хора са по над 50 години, което е и основният проблем на цялата ми работа. Всъщност тя е насочена към младите, към ония, които са под 30, но по някаква причина това поколение се е потулило под голям камък, не ще да участва в политически разговори и това прави форума тук доста нещо арена за напразни борбички. Но нищо де, все е повече от въртене на палци…

- 30-08-2012|Kiril Ivanov

Има едно изследване на Балканската война правено от ГЕНЕРАЛНИЯ ЩАБ НА ГЕРМАНСКАТА АРМИЯ. Преведено от д–р Димитър Михов(запасен офицер) 1914г. Българската армия е вдъхвала респект още тогава с дух и боеспособност. Не у кого и да е. Имало е начин този респект, все още съществуващ по време на ВСВ, да бъде използван. Едва ли немците не биха се съобразили ако е проявена твърдост и принципност. Евтините номера с Добруджа, Македония и Тракия са успели да вкарат покварата. От тук до падението е стъпка, даже не крачка.

- 30-08-2012|Попивателна

Това, което Златко тъй елегично описва като ситуация в една етажна собственост „в центъра на Берлин“, е трогателно. Само че за всички е ясно, че просто няма как целият свят да повтори това, което се случва в центъра на Берлин…

В това се състои цялата неадекватност на либ-интелектуалците – че те по принцип не схващат разликите. Те живеят в някакъв свой си свят, който им харесва – ОК, но това е „свят“, който на практика не е възможен, не и за 7-те милиарда население на света – и не е и устойчив, на всичкото отгоре.

Всъщност, който се е интересувал от тези неща, би трябвало да знае: Хитлер, когато е бил младо момче, напуска дома си в провинцията и попада във Виена – която и тогава е била доста космополитен град, дори може би по-космополитен от днешен Берлин. И тази пъстрота на Виена обаче, вместо да подейства на младия Хитлер в предпочитаната от Златко посока, го е мотивирала по-скоро за обратното…

А тази нагласа за безалтернативност – „Европа е единственото бъдеще“, без нея „изчезва всичко“ – е най-добрата рецепта за провал. Комунизмът също си мислеше, че той самият е „единственото бъдеще“ – и не се напъваше много-много да се доказва реално, на практика, на терена – за какво да се полагат реални усилия, когато тъй или инак, бъдещето ти е гарантирано?

- 30-08-2012|Валентин
Цитат:

Нека да изкажем нещата просто и ясно, Валентине: Европа е единственото бъдеще, на което ние можем да се надяваме. Хубаво, лошо, това е. Друго просто няма. Така че, ако не искаме да си останем в ролята на пословичното резервно колело, дето все си мисли, че се върти, то най-добре да се стягаме и да си научим уроците, докато все още някой ни дава шанс и добра воля. Че изчезне ли Европа от хоризонта, изчезва всичко. Аз ли, емигрантът, да ти припомням какво беше в България през 90-те години? Уважавам хората със собствено мнение, когато са в състояние да го изкажат по спокоен и аргументиран начин, но не мога да уважавам ВСЯКО мнение по един и същи начин, просто няма как. Тук при мен повечето хора са по над 50 години, което е и основният проблем на цялата ми работа. Всъщност тя е насочена към младите, към ония, които са под 30, но по някаква причина това поколение се е потулило под голям камък, не ще да участва в политически разговори и това прави форума тук доста нещо арена за напразни борбички. Но нищо де, все е повече от въртене на палци…

Горният ми пост беше като отговор на твърдението ти, че Европа е едно цяло. Аз не съм убеден в това. Но както и да е. Прав си, че Европа е нашето бъдеще. По какъв начин ще се развие това бъдеще – нито ти, нито аз можем да кажем. Можем само да гадаем и да предполагаме.

- 30-08-2012|Попивателна

А това, че младите хора – под 30 г. – не се захващат да коментират тук, е може би дори добре – включително и от гледна точка на идеите на Златко пак може да се приеме, че е добре.

Защото именно младите хора днес много често изобщо не ги касае историята – ама по никакъв начин.

„Миналия век“ за тях е нещо, което е толкова далеч, че най-вероятно изобщо не се и случило.

Мнозина от младите смятат за безнадеждно остаряла дори предпоследната версия на „Уиндоус“ – та ще тръгнат да се вълнуват от неща, които са от преди самия „Уиндоус“…

- 30-08-2012|Валентин

Впрочем, може да ви изненадам, но аз съм на 24 години. Така че, Попивателна, има млади хора, които коментират тук. Дори това да съм само аз.

- 30-08-2012|Валентин

И не е вярно, че много от младите не се интересуват от историята, даже напротив. Историята за тях е един вид приказка, един вид разказ. Да не говорим, че има и много продукти на масовата култура (книги, филми), които популяризират определени исторически събития сред по-младите.

- 30-08-2012|Златко – re:
Валентин писа:

Прав си, че Европа е нашето бъдеще. По какъв начин ще се развие това бъдеще – нито ти, нито аз можем да кажем. Можем само да гадаем и да предполагаме.

Що така пасивно, Валентине? В края на краищата ти очевидно си разумен и свестен човек, плюс очевидно добро образование. Защо тогава тази боязливост, това нежелание за обвързване с бъдещето? Все на децата ли ще чакаме?

- 30-08-2012|Златко – re:
Попивателна писа:

А тази нагласа за безалтернативност – „Европа е единственото бъдеще“, без нея „изчезва всичко“ – е най-добрата рецепта за провал. Комунизмът също си мислеше, че той самият е „единственото бъдеще“ – и не се напъваше много-много да се доказва реално, на практика, на терена – за какво да се полагат реални усилия, когато тъй или инак, бъдещето ти е гарантирано?

Интересна реторика. Но плявата се дели от зърното когато се стигне до нещо конкретно. Да ми предложиш нещо в замяна на Европа, попивателски?

- 30-08-2012|Валентин

Благодаря ти за положителната оценка, Златко! Ами виж, не мога да кажа, че се страхувам от обвързване с бъдещето, даже напротив. Но животът за моите скромни 24 години ме е научил да бъда по-предпазлив. Може би това не е типично за един млад човек, не знам, но при мен е факт.

- 30-08-2012|Златко

А, това с възрастта ме радва. Е, добре си ми дошъл, оттук нататък ще слушам с повече внимание, защото мнението на младите ме интересува изключително силно, независимо от това дали е консервативно или либерално.

А сега отново за неутралността. Самият аз не бих се впуснал в спор около това дали наистина е имало алтернатива, но едно ми се струва безспорно: ние НЯМАМЕ някакви особени основания да се гордеем с политиката на българските правителства от онова време. ОК, успели са да изхитруват, да се спазрят, в края на краищата дори са избегнали поредната национална катастрофа, което може и да изглежда като успех на фона на дотогавашната ни история. Но това не ги прави достойни за респект. Тези хора много ясно са осъзнавали каква е цената на търговията, която правят – и едва ли може да има съмнение в това, че са били готови да я заплатят. България е била фашизирана и тотализирана бавно и постепенно, с пълна готовност за поемане на последствията от всичко това. И унищожението на евреите съвсем не е било най-високата марка в това надцакване на продаваемостта. Реалната цена – която в края на краищата всички ние СМЕ платили и продължаваме да плащаме – е подготвянето на преди това летаргичното и аморфно общество за политиките на „здравата ръка“ и „великия вожд“, които просто прочистват пътя за онова, на което след това комунистите се насладиха чак до горчивия му край. И което ние си сърбаме и до днес – погледнете само какво показват днешните допитвания до общественото мнение и колко висока е готовността на българите да приемат „силната ръка“ пред всякакви дрънканици за демокрация и прочие. И ТОВА наследство – нека не се заблуждаваме – изобщо не е само комунистическо. Корените му вървят далеч по-назад, и те са свързани най-вече с мечтите по Сан-Стефанска България, в името на които повечето от нас открай време са били – и продължават да бъдат – готови да зарежат каквато и да демокрация и цивилизованост, да заплатят ВСЯКАКВА цена, включително и онази на един нов авторитаризъм, стига само той да им обещае, че ще могат да апкат и пийкат за сметка на крехкото ни мирно съществуване заедно със съседите. И онези, които са подготвили всичко това в огромна степен, са били именно хората, които са подали на българите примамката да изпълнят заветното им желание… на определена цена, разбира се. Първо – евреите, после всички граждански свободи, а накрая, то се знае, и собствените им души и сърца, каквато е окончателната цена на всяка фаустовска сделка. Така че, стига с това възхваляване на мъдростта на царя и обкръжението му. Това са били хора, които са знаели какво и защо правят – за разлика от задрямалия народ-шаран, който открай време си е знаел само едно: дайте ми папкане, а после правете каквото си щете!

Стига сме се заблуждавали! Място за гордост няма никакво. А дали ще изберем да поучим на нещо от това минало? Както повтарям тук открай време, пътят към научаването минава през признанието на греха и покаянието…

Но може би е време да спирам. Не искам да се повтарям прекалено много, нали разбирате?

- 30-08-2012|Валентин

Аз своето мнение по темата вече го изказах. Надявам се един мой много добър приятел, който е историк от СУ, да се включи довечера в спора. Смятам, че той ще внесе необходимите разяснения и пояснения относно същността на тогавашните събития.

Но що се касае до любовта и копнежа на българина по „силната ръка“, аз мисля, че това е съществувало и допреди 40-те години на 20 век. Просто демократичната култура по нашите земи винаги е била в дефицит.

- 30-08-2012|Валентин

И още нещо, което май забравих: В никакъв случай не казвам, че управлението на България през този период е било демократично. Това би било абсурд.

- 30-08-2012|Попивателна

Златко писа:

„Да ми предложиш нещо в замяна на Европа, попивателски?“

Самият ЕС („Европа“, както е известен по нашенско) възникна и се разви с идеята, лека полека, ако може дори неусетно, за ЗАМЕНИ националните държави. Считаше се, че националните държави са нещо вече остаряло, време било, нали, човечеството да ги надживее, да „вървим напред“, и т. н.

Пък и националните държави са дело на съответните нации – а нациите са винаги нещо лошо, нали?

Като идея всичко това може и да не е чак толкова лошо – но на практика се оказа голяма тъпня.

И аз съм сигурен, че все някога (но, уви, по трудния начин!), мнозинството европейци ще проумеят, че националната държава всъщност не е нещо чак толкова лошо, и че голяма част от проблемите, които сега някои се напъват да „решават“ на най-високо възможно ЕС-ниво (срещи от типа „Меркел – Оланд“ и „Меркел – еди-кой-си“), на практика са много по-лесни за решаване на всяко друго по-ниско ниво, което можеш да си представиш. И не е далеч денят, в който ще стане ясно, че всъщност най-слабо функциониращото ниво в цялата тази конструкция е именно най-високото ниво – а всяко друго, по-ниско ниво (включително и „национална държава“), ако бъде оставено да се развива нормално, без намеса „отгоре“, ще се справя много по-добре с характерните си задачи.

Това е бъдещето на Европа и европейците – ние трябва да си изградим отново, от долу до горе, всичко онова, което преди това разградихме, наивно надявайки се, че като прехвърлим проблемите си на някакво „по-високо“ равнище, и те ще бъдат „решени“ – не, няма да бъдат решени, реалните решения на реалните проблеми ще дойдат от местата, където съществува реален потенциал за решаване на тези проблеми. И тези места са много и най-различни – за всеки от отделните проблеми – и много рядко ще се оказва, че тези места съвпадат с понятия като „Брюксел“, „Страсбург“ и т. н.

- 30-08-2012|Златко

Ок, Попивателски, нищо против убежденията ти, но играта с IP-тата, която и двамата познаваме отдавна, пак те издава. Криеш се, сменяш адреси и псевдоними, опитваш се да смекчиш и тона – какъв прогрес! – но отдолу си остава все същия силно отблъскващ хамелеон, когото и двамата с теб вече познаваме до болка. Хайде, сменяй отново IP-то и псевдонима, с този повече няма да минеш!

- 30-08-2012|Леон Хамер

Честно казано, не разбирам зашо Златко периодично се вбесява от някакви от „IP-та“ на коментиращите?

Ако пишеш от някакво точно определено „IP“, това прави ли твоите аргументи по-валидни?

И обратно: ако някакви аргументи идват от някакво друго „IP“, това прави ли ги по-невалидни?

- 30-08-2012|Златко

А, обяснението е свързано не с чисто технически въпроси. По принцип „нормалните“ потребители също се обаждат от различни адреси – примерно веднъж от къщи и веднъж от компютъра в службата. И в това няма никакъв проблем, нито пък във факта, че рутерите на повечето от нас редовно сменят последната цифра на IP-то. Проблемът с този конкретно човек е, че това е участник, който многократно предизвика сериозни напрежения тук във форума, имаше много спорове дали да бъде оставен или не, след което в края на краищата го изхвърлих, най-вече поради абсолютното постоянство, с което той подкопава всички опити за постигане на някакъв човешки разговор. Казано най-просто, с този човек има стари и много болни проблеми. Но! Човекът разбира доста от техниката (питам се защо ли не се е цанил досега при Алкайда или някои други момчета, които могат да използват способностите му сериозно, вместо да си губи времето и познанията тук в моето дребно форумче). Сменя адресите буквално за секунди, сменя и псевдонимите си, отказва да приеме, че е нежелан тук, и с непреклонно нахалство се промъква отново и отново. И се започва тя… Кеф ти „какво му е толкова лошото на Хитлер“, кеф ти „че какво му е толкова лошото на Холокоста“, кеф ти каквото си поискаш. Е, хубаво, но аз нямам време да превъзпитавам някого си тук, достатъчно ми е и колкото други ядове си имам.

Това, накратко, е отговора на въпроса ти, Леон. IP-то е нещото, което го издава всеки път (това например е единственият участник тук, който ползва IP от един напълно нов, значително по-труден за блокиране тип – погледни му постингите и ще видиш). Но пък и аз не съм от вчера, и аз се уча непрекъснато на нови мурафети. И така се фехтуваме двамата с него: аз го изхвърля от едната врата, той се намъкне през другата, и т. н., и т. н. На всеки километър, нали знаеш?

- 30-08-2012|Светослав Живков – Анализ

В наше време в прочита на българската история се наблюдава една тенденция към залитане в двете крайности – националистическата, представителите на която обявяват за ренегат всеки, посочил публично една или друга „тъмна“ страна от българската история; и нихилистическата. Господин Кръстев явно е представител на втората. Тезата на Кръстев е, че България има някаква вина, за която трябва да се извинява. Аргументацията му обаче е пълна с фактически грешки, исторически неистини и клишета. Ще се опитам, без да влизам в подробности, да се спра на част от тях.

1) Цялото битие на човечеството е изпъстрено от конфликти и войни, съпътствани с убийства, жестокости и несправедливости. Целта на историята обаче не е да търси извинения и опрощения, а да посочва грешките от миналото с идеята те да бъдат избягвани в бъдеще. Не помня например испанският крал да се извинил на индианците в Латинска Америка, не помня английската кралица да се е извинила на бурите в Южна Африка, нито Путин да се е извинил за извращенията на Червената армия в Европа, в частност – в България.

Историята няма „позорни периоди“, а вината винаги е индивидуална. Това го знае всеки що годе грамотен юридически човек. Има виновни хора. Виновни народи и държави няма.

2) Минаваме от общото към частното. Авторът нарича българското управление на Македония 1941-1944 година „окупация“. Очевидно той не знае, че мнозинството от славяноезичното население в Повардарието до 40-те години на ХХ в. има българско самосъзнание. В този смисъл, може би България трябва още да се извинява на жителите на Пловдивско за окупацията на Източна Румелия, може би трябва да се извинява на Турция за окупацията на Малкотърновско и Благоевградско. Разбира се, задочно трябва да се извиним и на Византия (Бог да я прости!) за окупацията на нейните земи, продължаваща и до днес. И понеже беше споменат „геноцидът“ в Драмско, хубаво е да отбележим, че до Балканските войни мнозинството от християнското население в този район също е българско. Това как и защо областта променя своя етнически облик след 1913 година, оставам на автора за размисъл…

3) Отиваме към проблема за „избора“ на България през март 1941. Да, българските държавници тогава са имали възможност да избират, подобно на онези българки, които са имали свободата на избират дали да се метнат от скалата или да попаднат в ръцете на акънджии, башибозуци и пр. елементи. Ако авторът беше исторически грамотен, щеше да знае защо през пролетта на 1941 г. в Югославия антигермански преврат беше възможен, а в България – невъзможен.

4) По въпроса за антиеврейското законодателство. Да, то е факт в България. По същото време такова съществува в практически цяла континентална Европа. Другите факти са, че по време на Втората световна България и Дания са единствените страни под германско влияние, които успяват, по различни начини, да спасят от смърт мнозинството от своите граждани от еврейски произход. Що се отнася до евреите от „новите земи“ – Да, те наистина са отведени в лагерите на смъртта, но те не са били български поданици. Може би авторът не знае, че „новите земи“ не са безусловно предадени на България, а са предоставени за „временно административно управление“. Впрочем, тук е хубаво да се каже, че антисемитизмът не започва с Хитлер.

5) По спасяването на българските евреи – да се твърди, че движението в тяхната защита е провокирано от германските неуспехи по фронтовете е просто нелепо. В защита на българското еврейство застават широки слоеве от българското общество. И сега, забележете, нещо, което няма да се хареса на автора, германските дипломати предават в Берлин, че населението в Македония(онова – окупираното) с радост приема депортацията на евреите, докато това от пределите на стара България „няма правилен възглед по еврейския въпрос“, т. е. не подкрепя депортацията. За това има десетки обективни причини, на които няма да се спирам.

6) по въпроса за фашизма. Авторът може би не знае, че фашизмът е популярна идеология в Европа през 30-те, със свои адепти вкл. във Франция и Англия. В Българя също така има симпатизанти на фашизма и фашистки организации, повечето от които са маргинални. Това, което не знае авторът, е, че в България фашизъм на власт не е имало, че Легионерите, както и Цанков, са в опозиция на царя и неговите правителства по това време.

Впрочем, бих посъветвал автора първо да научи що е фашизъм. Защото по неговите класификации руският император Александър ІІІ е фашист. Може би ще му е по-лесно да се разходи до Земенския манастир. Там, в църквата има една много интересна стенопис от ХІV век…

- 30-08-2012|Светослав Живков

И още няколко думи към останалите участници в дискусията.

Далеч съм от мисълта, че българските държавници отпреди 9-ти са били светци. Не, не са били такива. Много упреци и критики могат да се отправят към тях. Истината е, че завоят във външната политика на България е трябвало да започне още есента на 1943 година и да бъде много по-категоричен. За съжаление обаче, факторът, който е бил способен на такъв завой, напуска земния живот в края на лятото същата година. Наследниците на цар Борис ІІІ наистина се показват като плахи и, да го кажем, слаби политици. Затова до голяма степен е виновен и самият цар, който след 1935 г. постепенно съсредоточава цялата власт в свои ръце и обезличава другите политици.

Не съдете обаче българските политици за неща, за които не са виновни. Не ги съдете за Рибентроп-Молотов, не ги съдете за 1 септември 39, не ги съдете, че германските войски първи стигат българските граници в началото на 1941 година, не ги съдете за антиеврейското законодателство. Не са виновни за всичко това, защото просто не са имали избор.

- 30-08-2012|Kiril Ivanov

„Историята няма „позорни периоди“, а вината винаги е индивидуална. Това го знае всеки що годе грамотен юридически човек. Има виновни хора. Виновни народи и държави няма.“

Уви, „позорни периоди“ колкото искаш. За вината О. К. Виновни народи и дръжави нема. Как стои въпросът с дръжавите герои и спасителки такива? Това ме тормози от известно време. Щото логично, има сума мизерници кои са граждани и по презумпция, ако дръжавата е герой и спасителка те кви са? Та нали ребрата пукат и огъват и България над разни там работи. Велика и нам ква си.

Стига ми и само справедлива и както един много уважаван от мен човек(Док) казва, милостива. Това поне дръжавите би требвало да го могат.

- 31-08-2012|Ясен Б. – Смяна на IP

Златко,

Виж VPN в Google –

Нашият приятел най-вероятно ползва услугите на VPN – Virtual Private Network, Виртуална Частна Мрежа.

Нищо сложно. Има много провайдъри -платени и безплатни. Програмата се сваля за 2 минути и ако се свържеш с Интернет през техния сървър получаваш IP, който няма нищо общо с твоя оригинален номер. Aз например ползвам тази система за да си КУПУВАМ книги и филми от американския Амазон. Имам четец Киндъл и доста заглавия не са достъпни в България. С VPN ставам американец или германец или какъвто си поискам…

Обяснявам, не за друго, а да не би някой да си помисли, че Иван Рангелов Попивалски е някакъв технически гении… Не е…

- 31-08-2012|Ясен Б. – Регистрация?

Мислил ли си за въвеждане на регистрация преди възможност за коментар?

- 31-08-2012|Ясен Б.

Задавайки предишния въпрос демонстрирах мигновена смяна на IP – 95.141.28. xxx е в Kiel.

Моят оригинален е 212.5.131. xxx в България. Не съм ставал от стола:)

- 02-09-2012|Гого

Много добър и честен текст – за съжаление рядко срешано явление по темата

- 02-09-2012|avacum – re:
Kiril Ivanov писа:

Има едно изследване на Балканската война правено от ГЕНЕРАЛНИЯ ЩАБ НА ГЕРМАНСКАТА АРМИЯ. Преведено от д–р Димитър Михов(запасен офицер) 1914г. Българската армия е вдъхвала респект още тогава с дух и боеспособност. Не у кого и да е. Имало е начин този респект, все още съществуващ по време на ВСВ, да бъде използван. Едва ли немците не биха се съобразили ако е проявена твърдост и принципност. Евтините номера с Добруджа, Македония и Тракия са успели да вкарат покварата. От тук до падението е стъпка, даже не крачка.

Как са се съобразили немците през 1941г. (Втора световна война) с твърдостта и принципността на Българската армия през 1912-1913г. (Първа балканска война)?

Съобразяването е абсолютно преценено с немска точност до часове.

План за подготовка на операция Марита – превземането на Гърция:

Преминаване през България – 24 часа – като приятели или 48 часа – като врагове.

Добре е да се чете историята преди да се говори емоционално. Предполагам, че е трудно за хора зомбирани от социализва 30-40 години да приемат, че освен черно и бяло има и полутонове на сивото, но моля те чичко, не искай от мен аз да поема от вината на дядо. Това ще ме направи само по-виновен, едва ли ще ми позволи да порасна.

- 02-09-2012|Васил

За какви безчинства в Македония става въпрос? Може би за безчинство се смятат строежите на пътища, на железници, на училища и църкви. Може би за безчинство се смята предаването на местната власт на българи от Македония. Почти сто процента от администрацията в т. нар. окупирани области е предоставена на местни хора. А чувал ли е авторът, че при посрещането на българската войска хората изваждат портрети на екзарх Йосиф, които до този момент са криели по мазета, а също и табелки с имена на български училища? Явно не, иначе не би написал подобни титанични глупости.

- 02-09-2012|Васил

И още нещо. Ако някой трябва да се извинява за безчинства в Македония, това са титовистите и българските комунисти, които с цената на над 20 хиляди убити и стотици хиляди репресирани българи, както и чрез брутална фалшификация на историята, създават т. нар. „македонска нация“.

- 02-09-2012|Kiril Ivanov

„Как са се съобразили немците през 1941г. (Втора световна война) с твърдостта и принципността на Българската армия през 1912-1913г. (Първа балканска война)?

Съобразяването е абсолютно преценено с немска точност до часове.

План за подготовка на операция Марита – превземането на Гърция:

Преминаване през България – 24 часа – като приятели или 48 часа – като врагове.

Добре е да се чете историята преди да се говори емоционално. Предполагам, че е трудно за хора зомбирани от социализва 30-40 години да приемат, че освен черно и бяло има и полутонове на сивото, но моля те чичко, не искай от мен аз да поема от вината на дядо. Това ще ме направи само по-виновен, едва ли ще ми позволи да порасна.“

Дали пък някой иска от вас, Авакуме, да поемате вината(стига и бирата). Никъде в който и да е текст, свързан с тези събития, не видях такава претенция. Добре е да сте по-внимателни четци. Иска се само да видите, да чуете, да почувствате и да признете, ама не е яко and cool и не ви пука. Много ме учудва това изключително недоверие на видни (и не толкова) патриоти към способностите на родната армия. Много шантава работа. И за прочита на история. Струва ми се голема претенция да сте снизходителни. Разликата между намерение и реалност е видна и не е аргумент. Немците са изградили един шестгодишен „хилядолетен райх“ и на тоя фон да се споменава „Марита“ е най– малко неуместно, особено с времеви параметри. Вeрно, бързо „прегазват“ и Гърция („Марита“) и Сърбия („Ауфмарш 25“), но и никога напълно, както е известно от историята. Нещо като Афганистан за Русия в по-нови времена. И да ви светна, вашата позиция, много странно(или по скоро не), ми напомня на комсомолската такава. Нeкога така строeха(комсомолците) светлото бъдеще, като си затваряха очите за тъмното минало. Ма сега е видно, че не става. А, и за порастването. Да растете окат и по-малко циничен е добро начало. Ако не е късно де. Чичковото.

- 02-09-2012|Ясен Б.

Неутралитет и България. Не са ли несъвместими?

За да обявиш неутралитет се иска самостоятелност.

Вяра в собствените сили и способност за взимане на самстоятелни решения. Небходими са и финансови средства. Нo преди всичко НЕЗАВИСИМОСТ на характера на нациятa.

Финландия, Австрия – малки, сега неутрални страни с население, подобно на нашето. Къде е разликата? Разликата е в научаването на урока. И двете стават неутрални след Втората Световна Война. Ние бяхме първо с Хитлер, после във Варшавския Договор с „братята“, сега сме в НАТО, утре – където се наложи. И все защото така било „наложително“.

Чета коментарите по-горе и от някои ми иде да повръщам. Нямало добро и зло, имало само национални интереси. Същите хора имат мнение и за библията и са големи християни…какво стана с християнския морал? Той какво казва в случая. Думата МОРАЛ изобщо значи ли нещо?

Златко, и мене изгони за нецензурност, но поведението на българските управници като цяло преди и по време и след войната (с отделни малко изключения разбира се) е абсолютен пример за дупедавство!

- 02-09-2012|Дмитрий В.

Цялата дискусия е диагноза на плачевното състояние на България – „по-малкото зло“ вместо избора, труден, но правиден, на доброто омаломощава всичките напъни за прогрес и цивилизованост. Нищо не спасява от лоша регресия. А и няма дух за прощаване. Няма път към Храма, Безпътица!

- 02-09-2012|Дмитрий В.

А пропо, аргументите за благините на окупаторите, напомнят пропагандата на райха в окупираните земи. Има и фотографии. Киножурнали. Свидетелства. Защо не ги покажете на фона на Аушвиц?

- 02-09-2012|Златко – re:
Ясен Б. писа:

Чета коментарите по-горе и от някои ми иде да повръщам. Нямало добро и зло, имало само национални интереси. Същите хора имат мнение и за библията и са големи християни…какво стана с християнския морал? Той какво казва в случая. Думата МОРАЛ изобщо значи ли нещо?

Златко, и мене изгони за нецензурност, но поведението на българските управници като цяло преди и по време и след войната (с отделни малко изключения разбира се) е абсолютен пример за дупедавство!

Долу-горе и аз така виждам нещата, Ясене. С дребното уточнение, че според мен тук става дума не за липса на мъжество, а за много точна и ясна политическа сметка (който ни предложи най-много, на него ще му бутнем). И причината за това е както в липсата на реални ценности у нас – извън интересчийските – така и в липсата на осъзнаване на факта колко опасна за България и българите е мечтата по Сан Стефано. Едва ли има друга идея в най-новата ни история, която да е предизвикала толкова много беди за България, и която все още да се поддържа от мнозинството, без никакво разбиране за това докъде ще ни води тя всеки път, с неизбежност. Нещата са пределно прости: тъй като няма друг начин за реализиране на санстефанската мечта освен войната, то трябва веднъж завинаги да се разбере от какво по-скоро ще се откажем, от мечтата или от заплахата за война, с която тя е свързана. Ето това простичко уравнение очевидно не е ясно в ни най-малка степен на „широката общественост“. Инак хората не биха издивявали до такава степен, мисля си…

- 02-09-2012|Миро Владимиров – re:

Анализът на Светослав Живков беше много интересен, благодаря му.

В сайта на Образователен център „Холокост и съвременност“ прегледахтози текст. Там се споменават имената на кюстендилски и пловдивски политици, на софийски и пловдивски митрополити, попречили на депортацията на евреите в техните градове и райони. Говори се за много протестни писма от различни обществени слоеве в реакция на току що приетия Закон за защита на нацията. Явно поне в „старите“ български земи е имало недоволство спрямо принудителната според мен профашистка политика на правителството. Ако някой може да насочи към документи, доказващи такова отношение на българите към техните еврейски съграждани, сигурно ще разберем, че съвременните неонацистки и фашистки прояви в страната ни не са традиция от десетилетия, а някакъв модерен феномен. Ще ни стане ясно, че трябва да разглеждаме конкретния случай като въпрос в международните отношения, чиито субекти са държавите – чрез държавни глави и правителствени представители. А управлението на многочислени човешки общности и съприкосновението между тях не подлежат на същите морални и ценностни квалификации като тези при междуличностните отношения на цивилизованите граждани. Няма добри и лоши нации, няма държави-герои и държави-злодеи. Има държавни образувания, които съществуват и днес, и такива, които не.

- 02-09-2012|Васил до Дмитрий В. (предполаг

„А пропо, аргументите за благините на окупаторите, напомнят пропагандата на райха в окупираните земи. Има и фотографии. Киножурнали. Свидетелства. Защо не ги покажете на фона на Аушвиц?“

Искате да кажете, че реакцията на българското население в Македония към „окупаторите“ е режисирана? Или сте дълбоко заблуден, или съзнателно заблуждавате аудиторията. Даже да махнем всички фотографии, имаме достатъчно спомени на очевидци, които със сигурност не са писани от някой „фашист“. И какво е това сравнение с Аушвиц? Българите „окупират“ българи, които все още имат българско, а не „македонско“ самосъзнание. Единствените убедени и реални противници на „окупаторите“ са комунистите – същите, които по-късно ще подложат на терор местното население. Какви точно безчинства извършват българите в Македония? Убиват ли хора заради тяхната национална принадлежност? Не. Ограбват ли имущество? Не. Извършват ли асимилационна дейност? Не. За какъв Аушвиц бълнувате тогава? Защо България трябва да се извини на Македония, дайте нещо, за което да се хванем. Например заради убийството на партизани. Кажете – България трябва да се извини заради еди колко си убити титовисти. Но да твърдите, че населението в Македония е пострадало по някакъв начин от българските „фашисти“ и „окупатори“ – това си е чиста лъжа.

- 02-09-2012|Васил

„Нещата са пределно прости: тъй като няма друг начин за реализиране на санстефанската мечта освен войната, то трябва веднъж завинаги да се разбере от какво по-скоро ще се откажем, от мечтата или от заплахата за война, с която тя е свързана.“

А вие какво предлагате – да забравим за хората в Западните покрайнини, които и до днес продължават да страдат от сърбомански изстъпления и търсят някаква помощ от България? Ясно е, че няма да воюваме, за да си върнем Пирот и Цариброд обратно. Но поне можем да демонстрираме съпричастност към българи, на които е забранено свободно да изявяват националната си принадлежност. Или предлагате да не реагираме по никакъв начин на фалшификациите на FYROM? Ясно е, че няма да воюваме за FYROM. Планът на Сталин успя – създаде се македонска нация и държава и няма връщане назад. Но откъде накъде ще мълчим, когато пред европейска публика старобългарски ръкописи се представят за „старомакедонски“? Агресия ли е да надигнеш глас срещу лъжата? Блян по Санстефанска България ли е? Ами не, просто не може по такъв начин да се краде история. Както не може в църкви от Средновековието български надписи да се подменят с „македонски“. Не е цивилизовано да НЕ СЕ реагира в този случай. Все едно да гледаш спокойно как талибани взривяват статуи.

- 03-09-2012|Златко – re:
Васил писа:

Но откъде накъде ще мълчим, когато пред европейска публика старобългарски ръкописи се представят за „старомакедонски“? Агресия ли е да надигнеш глас срещу лъжата? Блян по Санстефанска България ли е? Ами не, просто не може по такъв начин да се краде история. Както не може в църкви от Средновековието български надписи да се подменят с „македонски“. Не е цивилизовано да НЕ СЕ реагира в този случай. Все едно да гледаш спокойно как талибани взривяват статуи.

Твърде често в живота е по-важно КАК човек говори, отколкото КАКВО се опитва да каже. Ако всичко, което можете да изпратите като послание към Македония е гняв и обида, то в отговор ще получите същото, че и по-лошо. Все някой трябва да съумее да превъзмогне гнева и фрустрацията си, за да се тръгне нанякъде. Македония има далеч по-сериозни идентификационни проблеми от нас – и ако ние не посрещаме това с разбиране, а само го насъскваме още повече, то резултатите са предсказуеми. Кой тук е член на Европейския съюз и трябва да дава пример?

- 03-09-2012|Васил

„Твърде често в живота е по-важно КАК човек говори, отколкото КАКВО се опитва да каже. Ако всичко, което можете да изпратите като послание към Македония е гняв и обида, то в отговор ще получите същото, че и по-лошо.“

Всъщност официалните български реакции по подобни въпроси винаги са били твърде пестеливи. Дори по случая със „старомакедонските“ ръкописи, който наистина е скандален, до момента няма сериозна реакция. Единствено евродепутатът Андрей Ковачев призова да се вземат мерки и да не се допусне поредна фалшификация. Но той не е демонстрирал гняв и обида. Напротив – човекът си е образцов еврочиновник и говори изключително кротко. Винаги в отношенията с FYROM българската дипломация е прилагала метода на „снишаването“. Вижда се какъв е отговорът на другата страна. Не твърдя, че на македонците трябва да се обяснява, че са българи. Не твърдя, че час по час трябва да напомняме на Скопие, че такова нещо като „македонски език“ не съществува. Твърдя, че когато държавата FYROM руши и фалшифицира паметници на културата, трябва да получи отговор на държавно ниво. Любезното мълчание в случая означава съучастие в престъплението. Тук не става дума за гняв и обида, или за някаква фрустрация, или за някакъв блян по Санстефанска България, или за обявяване на война. Става дума за чисто човешко чувство за справедливост. Сигурно сте чувал девиза на Кант: „Две неща ме удивяват – звездното небе над мен и моралният закон вътре в мен.“

- 03-09-2012|Арон Бали

Добре е, че дискусията за „спасяването на българските евреи“ продължава. Българската история изисква да се преосмисли, като се освободи от натрупани догми. Трябва да се погледнат фактите, каквито са били, независимо от намеренията на политиците по това време. Наложило им се е да направят определен избор- да се включат към остта и да влезат в съюз с Хитлеристка Германия. От там са последвали и действия, като изпращане на окупационни корпуси и извършване на репресии там. Имало е убити и т. н Заменени са немски дивизии, които са изпратени на други фронтове. Под натиска на нацистите се подготвя“ решаването на еврейския въпрос“ в България в съответствие с нацистката политика по този въпрос. В резултат се извършва изпращането на над 11000 евреи в концентрационните лагери. Българските евреи в старите територии бяха подложени на големи репресии- лишени от граждански права, изселвани и ограбвани. Властта е положила големи усилия да изпълни решенията на конференцията от Ванзее. За това има виновни- тези, които провеждаха тази политика- българските съюзници на нацистка Германия. В никакъв случай не смятам, че тази вина се носи от всички българи, а от една малка част, които са били във властта- правителството, полицията, армията. Те са извършили престъпления, не само към евреите, но и към гърците, сърбите и т. н., както и към свои сънародници- спомнете си убити партизани и ятаци, палене на къщи и интерниране. Този режим и изпълнителите трябва да получат своята оценка! Непризнаването на тези действия в никакъв случай не правят чест на никого. Признаването им ще показва, че България гледа честно към своята история и това е част от гаранцията, че такива събития няма да се повтарят- дай боже!

- 03-09-2012|Васил

Не искам да подменям дискусията. Моля за извинение ако прекалено се отклонявам от темата на статията. За мен най-спорният момент в разсъжденията на г-н Марков е изискването България да се извини на Македония. Аз не разбрах заради какви безчинства трябва да се извини. Първо, искам да обърна внимание на точността на термина „окупация“. Според автора този термин е правно точен по отношение на Р Македония. А всъщност по времето на „окупацията“ Р Македония не съществува. Тя е област в кралство Югославия и се нарича Вардарска бановина. Значи излиза, че трябва да се извиним не на Македония, а на Сърбия – „Братя сърби, приемете извинението на българската държава за това, че през 40-те години окупира българи, живеещи на територията на кралство Югославия“. Второ, ако някой е пострадал от „окупаторите“, това сасръбските партизани, организирани в Македония (Вардарска бановина) от югославската компартия. Значи отново излиза, че трябва да се извиним на Сърбия, може би с нарочна парламентарна декларация – „Извинявайте, че български „фашисти“ са вършели безчинства с югославски комунисти“. Но ако ще се извиняваме на югославските комунисти, ще трябва да се извиним и на българските, иначе няма да е честно. А те кога ще се извинят за безчинствата си, не е ясно, нали „поемат вината само с мезета“.

- 03-09-2012|Златко

Понеже имам чувството, че полагате усилия за обективност, бих ви предложил следното: опитайте се да приложите логиката, която прилагате към българската история, към някоя друга – примерно немската или руската, и веднага ще видите колко неприложима е тя. Нещата стават очевидни само когато човек се отърси от емоцията на „родното“. Изхождайки от това, което твърдите, ще излезе, че нито Германия, нито Русия дължат извинения или обезщетения на някои от страните, които са окупирали (в края на краищата и двете страни се управляват понастоящем от режими, различни от онези, които са извършили окупациите). Същата логика се отнася и до въпроса за „окупацията“ изобщо (дали я е имало или не). Окупаторите нямат право на оправдания, така е навсякъде по света, така е и при нас.

- 03-09-2012|Васил до Златко

Не, аз просто питам защо България трябва да се извинява на Македония, нищо друго. Питам защо трябва да се извинява на потомците на българи от Македония. Защото това е тезата на автора. Той не твърди, че трябва да се извиняваме на потомци на сръбските комунисти или на сърбите изобщо. Той твърди, че ние имаме вина пред македонските българи. Каква е тя, така и не разбрах.

- 03-09-2012|Златко

По същата причина, поради която Германия трябва да се извинява на потомците на австрийците в Австрия, Василе. Надявам се ще се съгласиш, че както значително по-малките разлики между говоримия език в Германия и Австрия, така и значително по-големия ентусиазъм, с който е бил посрещнат Хитлер там, правят отговора на въпроса ти очевиден.

- 03-09-2012|Васил до Златко

Отговорът никак не е очевиден. И сравнението с Хитлер никак не е уместно. Не може да говорим за окупация „по принцип“. Нека да навлезем в конкретика. За какво България дължи обезщетение на потомците на македонските българи? Македонските българи, които кротко си живеят в кралство Югославия, които кралство Югославия не подлага на асимилация, и които могат спокойно да се наричат „българи“, а не „прави сърби“, изведнъж са нападнати от злите българи. Така ли виждате нещата? Това е цинизъм, извинявам се. Това е истинска фалшификация, достойна за съчинения на другаря Г. Димитров.

- 03-09-2012|Васил до Златко

Ако трябва да има реципрочни извинения, те трябва да звучат приблизително така: България се извинява на Сърбия 1. заради окупация на територия на Югославия през 40-те години на XX в., и 2. заради жертвите, дадени от югославската компартия (по втората точка необективното ми подсъзнание дава сериозен отпор на обективния Свръхаз, но все пак цивилизоваността надделява). А Сърбия трябва да се извини за систематичното следване на „Начертанието“ на Гарашанин, което предполага окупация на земи и асимилация на населението в тези земи – в конкретния случай, насилственото превръщане на българи в „прави сърби“. Точка. Това за мен е обективно. Как ви звучи?

- 03-09-2012|Kiril Ivanov

„Отговорът никак не е очевиден. И сравнението с Хитлер никак не е уместно. Не може да говорим за окупация „по принцип“. Нека да навлезем в конкретика. За какво България дължи обезщетение на потомците на македонските българи? Македонските българи, които кротко си живеят в кралство Югославия, които кралство Югославия не подлага на асимилация, и които могат спокойно да се наричат „българи“, а не „прави сърби“, изведнъж са нападнати от злите българи. Така ли виждате нещата? Това е цинизъм, извинявам се. Това е истинска фалшификация, достойна за съчинения на другаря Г. Димитров.“

Аз се извинявам за намесата но бех изключително поразен и омагьосан от железната логика коя лъха от по–горенаписаното. Ама така както си седех омагьосан, изведнъж нещо ме пререза и се сетих. Абе Василе, като иредентист и патриот кво би казал ако турците беха резнали Източна България е с тия същите аргументи като горепосочените от теб. Аз само е така питам.

- 03-09-2012|Васил

Ами Кириле, ако бяха „резнали“ Източна България, това щеше да е проблем между държавата България и държавата Турция. Сега схващаш ли логиката? Аз през цялото време говоря за това, че държавата Сърбия, приемник на Югославия, може и да има проблем с държавата България заради окупацията. Но българското население в онези години, намиращо се в територията на Югославия, приема все още България за своя майка, или сестра, прости за патетиката. Да се опитваме днес да вменяваме на тогавашните македонски българи измишльотините на МАНУ, е цинизъм. Обясни ми с думи прости – защо според теб трябва да се извиним на днешните македонци, потомци на тогавашните българи. Обясни ми го с желязната логика, която очевидно притежаваш. Слушам с интерес.

- 03-09-2012|Васил

Боже, Боже… Сега видях CV-то на автора на статията и ми светна, че това е същият човек, който написа в македонски сайт следното: „Република Македония като държава е създадена още на 2 август 1944 г. от македонските патриоти, борещи се срещу българската окупация“. Република Македония – създадена от македонските патриоти?! Сръбските комунисти – македонски патриоти?! Йосип Броз Тито – македонски патриот?! Убийците и мъчителите на българи в Македония, които с декрет създават нация и налагат изфабрикуван език – македонски патриоти?! Същите македонски патриоти от Белград, които подлагат на тежки репресии македонските българи, които уж създали сами новата си нация и държава?

Ето нещо не съвсем либерално – лъжците нямат право да размахват пръст. Човек, който веднъж е изрекъл такава дебела лъжа като горната (за македонските патриоти), първо трябва да се извини за нея, и чак след това отново да иска думата и да излага някакви аргументи.

- 03-09-2012|Kiril Ivanov

Изпитвам странното усещане, че нещата са преметнати с краката нагоре и основното средство, ползвано за мислене от некои патриоти, е Musculus gluteus maximus. Според техната длъбока убеденост да трепеш евреи е правило, а да са живи е милост и изключение, за което те требва да са вовеки признателни. Като че да ометеш на комшията двора е едва ли не патриотическо задължение, а не гадория (най-нежно казано). Преди години мой съсед, окупатор и после участник във ВОВ, разказваше, че като ги насаждали по квартири некъде из Кавадарско, техната хазайка им рекла: „Не че сте ни изтребали, ама добре сте ни дошли“. Вече не помня къде, но от ротата му оцеляват само двама. Той (казваше се Николай) и още един човек, с когото не се познавал, ново попълнение. Ранен два пъти в този ден. Говореше с яд и за окупацията, и за Великата

- 03-09-2012|Стоян Петров

Не, г-н Kiril Ivanov,

Колкото и странно да е Вашето лично усещане, то не Ви разкрива някаква истина – а Ви заблуждава.

За всеки български патриот, а това значи – и за всеки нормален човек –дълбока убеденост е не „да трепеш евреи“.

За всеки български патриот дълбока убеденост е, че евреите не са най-важното нещо на този свят – евреите са точно толкова важни, колкото и всички останали хора.

И че ако трябва да си водим сметка за загинали и за спасени, първата сметка, която всеки български патриот трябва да прави, е не колко евреи са били загинали и колко са били спасени – а колко българи са загинали и колко са били спасени.

И на всички онези, които пишат тук за „морал“, аз ще им повторя: „Не, господа, аз не смятам, че е по-важно да бъдат спасени 10 000 евреи, пък ако ще и с цената на живота на 1 000 000 българи – не, аз предпочитам да бъдат спасени 1 000 000 българи, пък ако ще и с цената на живота на 10 000 евреи.“

- 03-09-2012|Весела – Българските евреи пускат слухове?

От написаното излиза, че според българските евреи броят на последните в България се е увеличил през ВСВ, а това било лъжа, твърдят небългарски евреи?

На кого да вярвам тогава – на българските евреи или на тези от статията?!

- 03-09-2012|Ясен Б.

С перверзна упоритост продължавам да чета коментарите тук, някои от които вече започнаха направо да плачат за прокурор – „аз предпочитам да бъдат спасени 1 000 000 българи, пък ако ще и с цената на живота на 10 000 евреи.“ казва, не, НАСТОЯВА, един по-горе.

Альоу! както казва Д-р Филипов от 4-ти километър, ти чуваш ли се, бе човек? Хвърли един поглед на конституцията, да не те препращаме към по-конкретни текстове – да си чувал, че дискриминацията на база произход е наказуема? Тези 10 000 евреи дето ги жертваш, освен че са хора като всички нас, не са ли освен това и български граждани? А, не били български граждани. Е тогава е ок?

Абе хора вие съвсем изтрещяхте наистина.

21 век сме!

Готвим се (човечеството имам предвид)да летим до Марс, Хъбъл вижда вече началото на Вселената, в ЦЕРН откриха божествената частица – вие все още „жертвате“ 10 000 евреи –

ей така- за закуска…

Ама Какво става тука?

- 03-09-2012|Сем Ванкин – Македонија сака да профитира од Холокаустот

Во Македонија се наоѓа еден од само четирите големи меморијални центри на Холокаустот во светот (останатите се во Ерусалим, Вашингтон и Берлин). За земја со 2 милиони жители и едвај 130 Евреи, како и со туризам невреден за споменување, ова е навистина чудна околност. Фактот, пак, дека Хитлеровата „Мајн Кампф“ е бестселер во Македонија и дека постарите луѓе сѐ уште веруваат на антисемитските мрачни измислици ја прави целата работа лакрдија. Но тоа не се единствените манифестации на отворен антисемитизам: на телевизијата Сител, најголемата телевизиска станица во земјата, и во „Публика“, саботниот прилог на „Дневник“, најтиражниот весник во Македонија, го обвинуваат Џорџ Сорос за разни пеколни намери кон Македонија и секогаш, без исклучок, го наведуваат како „Евреин“. Еден од информативно-политичките неделници со голем тираж пак редовно објавува статии за теориите за заговор, во кои Евреите се значително присутни. Неговиот сопственик еднаш ми кажа дека, според него, мојата задача во Македонија била да организирам преземање на земјата од страна на „добрите Евреи“. Исто така, на интернет има многу антиеврејски коментари напишани од Македонци.

Како и големото мнозинство еврејски заедници во Европа, еврејското население во Македонија – на број 7.400 луѓе – било комплетно погубено во текот на Холокаустот. Како и големото мнозинство народи во Европа (со неколку впечатливи и благородни исклучоци), Македонците седеле и со прст не мрднале за да помогнат. На трендот се спротивставиле само неколкумина храбри Македонци. Тивкото мнозинство со мерак си ги присвојувале предметите и имотите на истребените Евреи и уво не ги заболело! Сеопфатен приказ на Холокаустот во Македонија може да прочитате во книгата на историчарот Џени (Зени) Лебл. А за морничав и, што се однесува до Македонците, засрамувачки приказ на премрежијата на еден од преживеаните, гледајте го документарецот за Исак Адижес на Еитан Орен.

Посебно обрнете внимание на „добредојдето“ што Македонците во непосредната околина му го приредиле на Адижес кога после неколку децении се вратил за да го посети домот на предците.

Како и големото мнозинство еврејски заедници во Европа, еврејското население во Македонија – на број 7.400 луѓе – било комплетно погубено во текот на Холокаустот. Како и големото мнозинство народи во Европа (со неколку впечатливи и благородни исклучоци), Македонците седеле и со прст не мрднале за да помогнат. На трендот се спротивставиле само неколкумина храбри Македонци. Тивкото мнозинство со мерак си ги присвојувале предметите и имотите на истребените Евреи и уво не ги заболело!

Сеопфатен приказ на Холокаустот во Македонија може да прочитате во книгата на историчарот Џени (Зени) Лебл. А за морничав и, што се однесува до Македонците, засрамувачки приказ на премрежијата на еден од преживеаните, гледајте го документарецот за Исак Адижес на Еитан Орен.

Посебно обрнете внимание на „добредојдето“ што Македонците во непосредната околина му го приредиле на Адижес кога после неколку децении се вратил за да го посети домот на предците.

Од она што можев да го видам, меѓу Македонците вирее антисемитизам.

Малкумината Евреи кои се останати тука се свесни за тоа: јас како Евреин од Израел добивам напади од нив затоа што ја критикувам Владата и со тоа, веројатно, ќе го насочам гневот на населението и на власта кон еврејската популација. Со право или не, тие својот статус го гледаат како премногу нестабилен и зависен од другите.

http://www. plusinfo. mk/mislenje/317/Makedonija- saka-da-profitira-od-Holokaustot

- 04-09-2012|Kiril Ivanov

Верно господин Петров, аз съм един изключително и безнадеждно заблуден човек, и не сте първият който открива това. Но в едно нещо не се завлуждавам за жалост, че етиката коя е причина за създаване на произведения като филма „Спасяването на редник Райън“ у нас ше е присъща на едно почти незабележимо малцинство.

- 05-09-2012|Георгиева – re: Ами не ги четете, след като сте комунист
Ясен Б. писа:

С перверзна упоритост продължавам да чета коментарите тук, някои от които вече започнаха направо да плачат за прокурор – „аз предпочитам да бъдат спасени 1 000 000 българи, пък ако ще и с цената на живота на 10 000 евреи.“ казва, не, НАСТОЯВА, един по-горе.

А защо пък да сме били едва ли не длъжни да направим каквото и да било за тези хора? Те етнически българи ли са-не, те български граждани ли са-не. Евреите по света САЩ, Франция, Великобритания защитават ли българското население от сръбските и гръцки издевателства след ПСВ? Не.

Е що пък ние да сме длъжни да ги защитим? Защо например същите тия евреи, барабар с другите евреи в Югославия и Гърция не защитиха българите от сръбския и гръцкия геноцид след ПСВ? Защото е трудно да се противопоставят на властта и защото малко им пука за българите.

Така и при нас, трудно е да се противопоставим на Германия, а и не виждам защо трябва да ни интересува чак толкоз тяхната съдба.

Историята се пише от победителите, сега трябва да се почустваме гузни че не сме спасили тия евреи, но ако пък беше победила Германия щяхме да сме гузни че само при нас остават живи евреи. Няма оправия. То е много лесно да даваш прогнози след края на мача. В този момент ситуацията е била такава, че е било безумие да се тръгне против Германия. Защото това значи да подкрепим същите тези Гърция и Югославия които издевателстваха над българите между войните, а също и Великобритания и най вече Франция под чийто благ поглед сърби и гърци избиваха българи.

Всъщност какъв социален статус са имали унищожените евреи от бивша Югославия? Знаете ли?!

Били са хора от средна ръка, защото заможните евреи още от 1934 г. са започнали да се изселват от Европа, включително и от Варна са тръгвали кораби, емиграция пред която властите са си затваряли очите, но са били потопявани от СССР.

Валенберг, шведски евреин действувал в Унгария до 1945 г., е имал същата задача – да си сътрудничи с Айхман по изселването на евреите от Европа, арестуван от СМЕРШ (СССР) в Будапеща, смятан за американски агент.

Впрочем повечето издигнати евреи отдавна са били симпатизанти на фашизма. В Италия те помагат на Мусолини да дойде на власт, например. Затова в Италия са унищожени САМО БЕДНИ ЕВРЕИ от о-в Родос.

В щаба на Хитлер колко са били евреите, и то идеолози, я се поинтересувайте, пък тогава пишете по форумите. А за войниците, да не говорим. Наскоро излезе една доста подробна книга по въпроса „Войниците на Хитлер“, прочетете я…

През цялата ВСВойна страните сами са предавали евреите за изселване, пък половината се оказаха „победители“ след войната. Тъй че по-умерено и полека с обвиненията.

И досега евреите продължават да искат обезщетения във Франция, от Германия, България (каква наглост!!!), а сега виждаме, че и тия от Македония (комунистическа Югославия) се нареждат на опашката…

- 06-09-2012|Кирил Иванов

На вниманието на мадам Георгиева. Не знам защо, но получих това нещо, написано за Вас, с молба да го постна в този форум. Не ми се занимаваше, но тъй като касае много народ, реших, че е редно.

„Мадам, потомък съм на Драко the first и това, което ще кажа в това писание, е важно за всички, които носят името на оня мерзавец(или следи от него) George. Знаете историята, в която George си позволи да убоде нашия дед по най- подъл начин, докато същият си почиваше в ябълковата градина. Това не е толкова, да речем, страшно, ние, драковците, не се притесняваме много от некви такива опити, щото всички знаете, че Драко е неубодим. Големият и отвратителен проблем в тая история е, че с онова нищожество имало и едно псе, което олигавило задната лева лапа на Драко the first, а това е най–голяма и космическа обида за нашия вид, която требва да се отмъсти по един краен и изискващ final solution начин. От хилядолетия ние чакаме този час и е го. Време е. Време е всички, които са носители на името George или даже напомнят по некакъв начин на това омразно за нас име, да получат каквото заслужават. Изтребление. По най-безмилостен и необратим начин. Ще бъдете събрани и повозени в БДЖ соц вагони по сто и петдесет в един без значение на възраст и пол. Маршрут: София– Варна, Варна– София и така няколко пъти през Карлово. Накрая, когато се умиришете достатъчно, тия, които оцелеят, ще бъдат прегледани от нашето медицинско ято, като за целта ще се разденете дебидюс и ще обикаляте в свински тръст час, два, докато отберем по- жизнените, които ще чистят след final solution. После отделът по газификация ще се заеме с останалите на определени за целта места, като ще изпуска порции Драко дъх, докато final solution даде резултат. Бригадите от по-читави Гергевци ще разчепкат плетениците, оплескани с нечистотии. Ще ги позалеят с маркучите. След това, сичките обработени с Драко дъх, ше бъдат поднесени на огнедишащите бригади, от където, след превръщането им в тор, ше бъдат разпръснати от млади драковци над цялата земя за назидание на всички, осмелили се да позволяват на псетата си да лигавят задната лева на Драко. Останалите Гергевци ще ги пуснем да се жалват и опитат да намерат справедливост и съчувствие от другите хора. Това ще им е достатъчно наказание.

Ваш Драко 696969696969696969696969699–ти“

- 06-09-2012|Rusi Draganov

Царят – Обединител и спасяването на евреите в обединена България: here

- 06-09-2012|Rusi Draganov

Израел Борухов е мъж

- 06-09-2012|Kiril Ivanov

Благодаря за този линк господин Драганов. Това заслужава да бъде прочетено. Надявам се да бъде прочетено.

- 07-09-2012|Равин Арнолд Волф – Холокоста го продават, а не го изучават.

Шимон БРИМАН

ЕВРЕЙСКИЕ СОЛДАТЫ ГИТЛЕРА

150 тысяч солдат и офицеров вермахта, люфтваффе и кригсмарине

могли бы репатриироваться в Израиль согласно Закону о возвращении

Рейды Ригга

http://www. juif. org/antisemitisme-juif/155082, la- demande-d-indemnisation-d-une-famille-de-victimes- de-la-shoah. php

Германия ще изплати $300 млн. обезщетения на 80 хил. евреи от бившия СССР

http://www. dnevnik. bg/sviat/2012/07/11/ 1863634_germaniia_shte_izplati_300_mln_obezshteten iia_na_80/

Евреи мамят евреи

12.11.2010, 06:11 (обновена 12.11.2010, 06:18)

news. bg

http://news. ibox. bg/news/id_456371691

Вместо при жертвите на националсоциализма, близо 30 милиона евро обезщетения от Германия попадат в ръцете на мошеници в САЩ.

Замесена е и голяма и авторитетна еврейска организация, която е била част от схемата, коментира „Дойче веле“.

Скандалът засяга основаната през 1951 в Ню Йорк организация Jewish Claims Conference, която обезщетява с германски пари жертви на нацистката диктатура.

Прокуратурата в Ню Йорк повдигна обвинение срещу 17 души, които в продължение на 16 години злоупотребили с над 30 милиона евро. Сред арестуваните са един бивш директор на фондацията за обезщетяване на жертвите и шестима нейни служители. Ако бъдат признати за виновни, обвиняемите могат да получат присъди до 20 години затвор.

Според в. „Ню Йорк Таймс“ измамата функционирала винаги по една и съща схема. Чрез рускоезичните вестници в Америка се набирали изселници от Русия, които с помощта на служители на фонда подавали фалшифицирани молби за обезщетение, като уж потърпевши от нацизма. След получаването на финансовата компенсация, фалшивите жертви предавали част от парите на мошениците от Jewish Claims Conference.

Машинациите били разкрити, тъй като направили впечатление почти идентичните молби на най-различни хора.

Мащабите на скандала изненадаха дори американските правосъдни органи. Общо били открити 5000 фалшифицирани молби.

„Ако има организация, от която би могло да се очаква, че е защитена от алчност и измама, това беше именно Jewish Claims Conference, която помага на хиляди хора“, заяви прокурорката Прийт Барара. Ужасен от станалото е и Джулиъс Бърман, председателят на еврейската организация, която защитава интересите на живеещите извън Израел евреи или техните наследници.

През 1952 година Германия пое ангажимент да обезщети финансово жертвите на нацисткия режим. През последвалите години на Израел и Jewish Claims Conference бяха изплатени общо 3,5 милиарда германски марки, като обезщетение за гоненията, робския труд и отнемането на имуществото на евреите по време на Хитлеровата диктатура. След обединението Jewish Claims Conference получи допълнителни плащания от Германия.

Последно през 2007 година Берлин се съгласи да плати още 250 милиона евро в рамките на пенсионната програма на нюйоркската еврейска организация.

В САЩ живеят около 6,5 милиона евреи. Много от тях са потомци на имигранти от Европа. Други са се установили там през последните десетилетия, идвайки от Източна Европа.

Френски съд: Евреите получиха достатъчно обезщетения

Франция отхвърли иск за обезщетяване на евреи

Френската държава е отговорна за депортирането на евреи по време на Втората световна война, но жертвите на Холокоста са получили достатъчно компенсации, реши върховният съд на Франция.

За пръв път най-високата съдебна инстанция в страната признава отговорността на държавата за тези престъпления, но за разочарование на жертвите и техните роднини се отхвърлят исковете им за стотици хиляди евро обезщетения.

По този начин съдиите потвърдиха държавната политика от 1995г. насам, съгласно която се признава, че режимът от Виши по собствена антисемитска инициатива е депортирал в концлагерите, ограбвал и убивал френски евреи по време на нацистката окупация от 1940-1944г. Допреди 14 години Париж признаваше, че е имало такива действия срещу 75 хиляди френски евреи, но твърдеше, че те са били дело на незаконен режим, а не на френската държава.

Президентът Франсоа Митеран, който се оттегли през 1995г., бе бивш служител на режима на маршал Филип Петен и отказваше да признае, че това всъщност е било продължение на Третата република. Президентът Никола Саркози, чиято майка е от еврейски произход, призоваваше в предизборната си кампания от 2007г. страната да спре да се извинява, защото никога не е участвала в геноцид.

Решението е по дело, заведено от 75-годишната Мадлен Хофман-Глеман, една от стотиците жертви, подали искове заради арестуването и страданията, причинени им в онези години.

Хофман-Глеман, чиято майка умира в концлагера Освиенцим, искаше от държавата и от френските железници 200 хиляди евро за баща си Йосиф Каплон и 80 хиляди евро за себе си. Съдът обаче реши, че депортираните вече са получили достатъчно компенсации: „Различните мерки, предприети след края на Втората световна война, направиха максималното за такива репарации.“

„Ние просто искаме да бъдем третирани като останалите граждани, жертва на отравянето с азбест или на пътни инциденти. Когато пострадаш, трябва да получиш обезщетение“, обяснявa Ави Бутон, адвокат, предстaвляващ исковете на други 600 депортирани.

През 2007г. обаче съд в Бордо определи, че държавните железници не могат да бъдат съдени за събитията от времената на окупацията, защото всъщност не са държавата, а само нейно търговско дружество.

http://www. dnevnik. bg/sviat/2009/02/17/676342_frenski_sud_evreite_poluchiha_dostatuchno/

• 05.06.2008 10:49| 0| 2999

Оцелели от Холокоста български евреи ще получат компенсации от Израел

Държавата ще плати на около 2 хил. оцелели от Холокоста български евреи 200 млн. шекела като обезщетение за техните страдания през Втората световна война.

Държавата ще плати на около 2 хил. оцелели от Холокоста български евреи в Израел 200 млн. шекела (около 40 млн. евро) като обезщетение за техните страдания през Втората световна война, постанови Върховния съд на Израел, цитиран от изданието „Jewish World“.

До момента българи не са получавали компенсации по закона за пострадалите от нацистко преследване. Властите, отговарящи за прилагането на закона, отхвърлиха молбите на българи с основанието, че не отговарят на критериите, необходими за получаване на компенсации.

Някои от оцелелите българи подадоха граждански искове, като решенията по тях бяха обявени на 9 октомври 2005 г. Тогава Върховният съд постанови, че загубата на свободата на оцелелите българи, които насила са били прогонени от домовете си по време на войната, отговаря на закона.

Това стана независимо от факта, че експулсирането им е било извън завладените от нацистка Германия територии и че евреите не са били охранявани от въоръжена охрана при пътуването към новите им жилища.

Мотивирайки се с решението на Върховния съд някои от оцелелите поискаха от властите да преразгледат техните молби за компенсации, но те сякаш нарочно забавиха процедурата и накрая отхвърлиха молбите на основание, че решението на Върховния съд не е абсолютно опровергаване на първоначалния отказ на властите.

Финансовият министър Авраам Хиршон през юли 2006 г. разпореди оцелелите от Холокоста българи да получават месечни компенсации от този момент нататък.

Съставеният комитет, който трябваше да разгледа жалбите отиде дори по-далеч, заявявайки, че онези, които са подали нови искания за обезщетения, трябва да ги получат и за минало време от деня на подаването на първоначалната молба.

Властите отхвърлиха решението на комисията и обжалваха пред окръжния съд. В отговор оцелелите внесоха петиция във Върховния съд с искане да бъде наредено на властите да се подчинят на решението на апелативния комитет.

Вносителите на петицията пък са предупредили, че времето е от съществено значение, тъй като смъртността при по-старите от тях била много висока.

Съдия Йорам Данцигер прие петицията и нареди на властите незабавно да изплатят на вносителите ѝ обезщетенията им със задна дата, посочва изданието.

Наши евреи ще получават компенсации от Израел

Новинар

16:25, 04 юни 2009

Оцелели от Холокоста евреи, живели в България и Румъния през Втората световна война, ще имат право на парични компенсации от израелската държава, съобщиха израелски медии.

Група български и румънски евреи подадоха иск в Окръжния съд на Тел Авив, който постанови, че евреите в двете източноевропейски страни, които по време на войната са живели в гета, вече ще имат право на обезщетения. Досега това право им беше отказвано. Условието е да докажат, че свободата им на движение е била ограничавана.

Македонија сака да профитира од Холокаустот

Сем Вакнин

• 1 14:0911 юли, 12

•

Германия ще изплати $300 млн. обезщетения на 80 хил. евреи от бившия СССР

… са успели да избягат от нацисткия режим и са се отправили към Източна Европа. Досега такива обезщетения не бяха достъпни за евреи от Украйна, Русия и други държави от Източна Европа, които не са членки на ЕС. …

• 2 14:5917 фев, 09

Еврейските корени на вожда на революцията Ленин

Националността на прадядо му – най-пазената тайна в СССР

• http://www. dnes. bg/world/2011/02/28/evreiskite- koreni-na-vojda-na-revoliuciiata-lenin.112352,3

Евреите в САЩ дават рамо за безвизови пътувания на българите

http://www. vsekiden. com/32858/%d0%b5%d0%b2%d1%80% d0%b5%d0%b8%d1%82%d0%b5-%d0%b2-%d1%81%d0%b0%d1%89- %d0%b4%d0%b0%d0%b2%d0%b0%d1%82-%d1%80%d0%b0%d0%bc% d0%be-%d0%b7%d0%b0-%d0%b1%d0%b5%d0%b7%d0%b2%d0%b8% d0%b7%d0%be%d0%b2%d0%b8-%d0%bf/

http://www. plevenonline. com/index. php? option=com_content&task=view&id=793&Itemid=8&limit =1&limitstart=10

Интересно е откъде произхожда думата „ешкенази“ — вижте отново — „Ashke-NAZI“.

He е ли много интересно?

Подчертаваме това, защото знаем, че на този свят нищо не е случайно! Връзката между комунизма и фашизма е очебийна и всеки културен човек я разбира. Фашизмът е Националсоциализъм. Комунизъм е Интернационален Социализъм. Икономически Израел разчита изключително на САЩ и на евреите, живеещи извън нея. Тази държава изразходва много повече средства, отколкото ѝ носи и без това много слабото производство. Те изпразват джобовете на американските данъкоплатци, за да поддържат социалистическата си икономика и военната машина. Информацията от години наред е много богата.

Един от най-главните източници на доходи е туризмът. Евреите, както и християните от цял свят желаят да видят земята на „богоизбрания народ“.

Както преди в Съветския съюз и комунистическите държави в Израел също на посетителите се показват само предварително одобрени места, като университети, музеи и специално музея на холокоста. Гетата и затворите за политическите затворници, повечето араби и сафардски евреи, не могат да се видят. Туристите не са в състояние да научат нищо за израелско-марксисткото фашистко управление, нито да видят израелския расизъм.

Според автора Бернщайн Холокоста нямаше да съществува:

1. Ако ционистките водачи в Германия не сътрудничеха с нацистите. 2. Ако ционистите не бяха склонили повечето държави да не приемат евреи от Германия. Същото бе направено и с Америка, където те склониха президента Рузвелт (също от еврейски произход) да затвори вратите за евреите от Европа.

Американските евреи

Общността зове за реституция на имотите си у нас

vsekiden. com ~ вторник, 17 юни 2008 в 10:20

***

Червеният кръст разсекретява архивите от ВСВ. Според архива, 271 301 евреи загинали в лагерите.

by ExtremeCentrePoint on Friday, 8 June, 2007 • Доста голямо разминаване между данните на ЧК за 271 000 загинали еврей в лагерите на национал-социалистическа Германия и до сега тиражираната цифра от 6 000 000. Да се чуди човек на кого да вярва.

• http://www. extremecentrepoint. com/? p=165#comment- 9895

- 07-09-2012|Още връзки за самообразоване – re: Голямата лъжа за Monsieur Драко-Комунистов
Кирил Иванов писа:

На вниманието на мадам Георгиева. Не знам защо, но получих това нещо, написано за Вас, с молба да го постна в този форум. ти“

Цитат от „Институти на библейския закон“ от Раусас Джон Ръшдуни:

———–

Лъжесвидетелството извършено през Втората световна война относно Германия е особено забележително и показателно. Многократно се отправя обвинението, че нацистите са били избили шест милиона невинни евреи, и това число – и дори по-големи числа – сега се е заселило в учебниците по история. Като обобщава изследванията на френския социалист Пол Расиние, Понсен, който самият е бил затворник в Бухенвалд, заявява:

Расиние стига до извода, че броят на евреите, които са измрели след депортиране, е приблизително 1,200,000, и той ни казва, че това число е окончателно прието от Centre Mondial de Documentation Juive Contemporaine. По същия начин той отбелязва, че в своето изследване на същия проблем Пол Хилбърг стига до общо 896,292 жертви.[64]

Много от тези хора са измрели от епидемии; много са били екзекутирани.

[64]Vicomte Leon de Poncins, Judaism and the Vatican (London: Britons Publishing Company, 1967), p. 178.

Между другото, нека да отбележим, че не се казва много за огромните масови убийства извършени от комунистите. Съединените Щати ги подпомагат като предават генерал Власов и неговата армия от руски антикомунисти на комунистите за екзекуция. Комунистите екзекутират 12,000 полски армейски офицери в Катинската гора; 400,000 поляци умират в депортиранията. От 100,000 немски военнопленници пленени при Сталинград само 5,000 се връщат живи; 95,000 умират в лагерите за военнопленници; 4,000,000 немци депортирани от комунистите от Силезия умират, и така нататък.[65] На 13 февруари 1945 англичани и американци нападат по въздуха Дрезден, град с болници, и избиват 130,000 души, почти два пъти повече от Хирошима, без никаква основателна военна причина.[66] Така дори без да отиваме в тихоокеанския театър на войната, ясно е, че всички участници са били увлечени не само във война, но и в убийства, като комунистите са ги извършвали като обичайна държавна политика.

Нека сега разгледаме друга страна на същия проблем. Един популярен следвоенен роман описва събитията в Аушвиц по време на войната и представя своя материал не само като факт, но и действително използва реалните имена на живи хора. Така полски лекар, който е военнопленник в лагера и служи в медицинския корпус на лагера, бива обвинен, че е извършил 17,000 „експеримента“ върху еврейски затворници в хирургически операции без упойка. Лекарят незабавно съди автора за клевета. Процесът в Лондон бързо намалява 17,000 случая на 130; стерилизирането на еврейски жени и кастрирането на мъже са били в основата на „експериментите.“

Един свидетел заявява, че ако е бил отказал, самият лекар е щял да бъде убит. Броят на доказаните случаи е бил малък; 17,000 е било невярно число. В своето обобщение към съдебните заседатели съдията заявява, че не може да им даде „ръководство относно морални въпроси.“ Лекарят печели делото, като обезщетението е най-малката монета в кралството, половин пени; неговият дял от съдебните разходи е около 20,000 паунда.[67] Съдебните заседатели са единодушни, че той е жертва на клевета, но също вярват, че неговата вина все пак е напълно реална, за да заслужава само символична победа.

Този процес излага на показ същностната безчувственост към истината, която е твърде характерна за нашата епоха. Самият факт, че лекар под какъвто и да е натиск ще извършва такива операции, е грозен. Дори да бяха извършени само десет, или дори само една, вместо 130 или 17,000, престъплението е реално и много сериозно. Тогава защо е нужно чудовищното преувеличение? Защо са нужни злобните лъжи против хора, които се противопоставят на политиката на съюзниците, като Лавал и Куислинг, сами по себе си „патриоти,“ които не са по-добри от някои от съюзническите водачи, по-лоши от някои, и вероятно по-добри от повечето от тях?[68]

Нека отново да разгледаме масовите убийства по време на Втората световна война, и основата на лъжесвидетелствата по време на Първата световна война и след това. За тези държавни ръководители и техните последователи животът е станал толкова евтин и лишен от смисъл, че едно-две убийства не означават нищо. По същия начин, от едно цяло поколение обучено в насилие по филми, радио, литература и печат не може да се очаква да реагира на едно-две убийства. Резултатът е отчайващо изкривено мислене, което може да осъзнае злото като зло само в много голям мащаб. Дали наистина нацистите са екзекутирали много хиляди, десетки хиляди или стотици хиляди евреи? Хора, за които тези убийства не означават нищо, трябва да раздуят числото до милиони. Дали лекарят е извършил определен брой експерименти върху живи мъже и жени? Няколко стерилизирани жени и няколко кастрирани мъже и техните сълзи на ужас и болка не са достатъчни за да разбудят извратения и преситен вкус на съвременния човек: да го обвиним, че е извършил 17,000 такива операции. Злините са твърде истински: дори по-голямо е злото на лъжливо свидетелство относно тях, тъй като това лъжливо свидетелство ще произведе дори по-нечестива реалност при следващата война. Хората сега са „примирени“ със свят, в който милиони биват избити, или се казва, че са избити. Какво ще се изисква като действие и пропаганда следващия път?

По време на Втората световна война една кратка и популярна книга дава поглед върху новото мислене. През 1941 Кауфман призовава за пълна стерилизация на всички германци и с това премахване на германския народ.[69] Кауфман не е единствен. Писателят Ърнест Хемингуей призовава за масово стерилизиране на всички членове на организациите на нацистката партия в предговора на своята книга Воюващи мъже.[70] Харвардският антрополог Ърнест Хутън призовава за „премахване“ на германските водачи и за „разпръсването по света на останалата част от немския народ.“[71]

Като се има предвид тази масова безчувственост към убийствата, така че трябва да се прибягва към лъжесвидетелство, преувеличаване на злото за да бъде направено да изглежда зло, самото зло нараства, за да е в час с човешкото въображение, зло въображение основано върху лъжесвидетелство.

През Първата световна война турците се опитват да избият всички арменци; по онова време светът е бил ужасèн от това. Днес някои негри говорят открито за масово избиване на всички бели, а някои бели копнеят за смъртта на всички негри, и шокът от такова мислене намалява с всеки ден.

———–

Така е, наистина бройката е значително по-малка и 6 000 000 са лъжа. Също е вярно, като допълнение на това, че комунистите избиват (като за това има и документи) много повече хора. Както е и ужасяващо нападението на Съюзниците над Дрезден.

- 09-09-2012|zero_one – Има човек има проблем, няма човек…

Ето и спасените евреи се оказаха мит, както и избитите 6 млн. Според автора по-добре да ги бяхме пратили в изправителните лагери и всичко щеше да е наред. Нямаше да се пъчим с някакви си митове. Страшна логика имат анти-българските мекерета!

- 10-09-2012|Ив. Петков – А къде бяха братовчедите ви евреи тогава?!
Арон Бали писа:

Добре е, че дискусията за „спасяването на българските евреи“ продължава. Българската история изисква да се преосмисли, като се освободи от натрупани догми. Трябва да се погледнат фактите, каквито са били, независимо от намеренията на политиците по това време. Наложило им се е да направят определен избор- да се включат към остта и да влезат в съюз с Хитлеристка Германия. От там са последвали и действия, като изпращане на окупационни корпуси и извършване на репресии там. Имало е убити и т. н Заменени са немски дивизии, които са изпратени на други фронтове. Под натиска на нацистите се подготвя“ решаването на еврейския въпрос“ в България в съответствие с нацистката политика по този въпрос. В резултат се извършва изпращането на над 11000 евреи в концентрационните лагери. Българските евреи в старите територии бяха подложени на големи репресии- лишени от граждански права, изселвани и ограбвани. Властта е положила големи усилия да изпълни решенията на конференцията от Ванзее. За това има виновни- тези, които провеждаха тази политика- българските съюзници на нацистка Германия. В никакъв случай не смятам, че тази вина се носи от всички българи, а от една малка част, които са били във властта- правителството, полицията, армията. Те са извършили престъпления, не само към евреите, но и към гърците, сърбите и т. н., както и към свои сънародници- спомнете си убити партизани и ятаци, палене на къщи и интерниране. Този режим и изпълнителите трябва да получат своята оценка! Непризнаването на тези действия в никакъв случай не правят чест на никого. Признаването им ще показва, че България гледа честно към своята история и това е част от гаранцията, че такива събития няма да се повтарят- дай боже!

Къде бяха евреите по онова време, за да спасят събратята си от Европа?

Знаем, че ЦИОНИСТКИТЕ ОРГАНИЗАЦИИ са били в тясно сътрудничество със СС и АЙХМАН лично е ръководел акциите на Германия за изселването на евреите. Не ви ли съобщиха тези ционистки организации за предстоящето отпътуване за Палестина, което е започнало още от 1934 г.?

Те нямат ли „вина“, според Вас?

Не бяха ли евреите преследвани като комунисти, застанали на страната на враговете на България в тази епох, членуващи в забранени организации след 1934 г.?

Какво направиха 7 и 8-ми състав на т. н. „народни съдилища“, съставени изключително от вреи? Колко бяха невинно осъдените жертви именно от евреите, дали знаете?! (можете да ги намерите, естествено).

И как така стана, че спасителите на евреите в България се оказаха ПОДСЪДИМИ след преврата на 09 септември 1944 г.?

Бихте ли обяснили също защо ВСИЧКИ ЕВРЕИ до един В БЪЛГАРИЯ бяха членове на БКП и сред най-близкото обкръжение на Г. Димитров, В. Червенков, А. Югов, Т. Живков?

И защо се оказва, че всички евреи тук заемат становището изказано от др. Бенвенисти, председателят на „Шалом“?

Да не би да Ви е страх от „Шалом“, Господине?!

- 11-09-2012|Д. Желязков

Включвам се с мои публикации: Само силният може да каже: „Аз сбърках“ и Българска антисемитска логика в 1940 г. и 60 години по-късно. И двете в:

http://dinchozheliazkov. wordpress. com/библиотека/миниатюри/

- 11-09-2012|Златко

Ха! С огромна изненада установявам, че поне по този въпрос сме от една и съща стана на барикадата. Господин Желязков, бих искал да препубликувам тук някои от текстовете ви. Бихте ли ми пратили една снимка и няколко биографични реда за авторското каре? (Адреса ще намерите в менюто за контакт).

(Между другото, в момента подготвям превод от „Крехкостта на доброто“ на Цветан Тодоров. Добра книга, разумна и компетентна. Да видим дали ще помръдне с нещо гюллетата…)

- 11-09-2012|Джони

Логиката – конфискувахме ви имотите, унижавахме ви, пращахме ви в лагери, бяхме съюзници на тези, които ви изтребваха, обаче сте длъжни да ни бъдете благодарни, че не ви изпратихме всички на смърт – е направо трепач, с други думи Благодарете ни и ни бъдете признателни, че не ви изтрепахме. Смятате ли, че наистина по света има толкова низки и тъпи хора, като нас, които да споделят тази логика. Потресаващо е, че се споделя на равнище лидери, министри и посланици. Надали съществува някъде такова общество.

- 12-09-2012|Дим от Рим – Извинение

Следвайки логиката на „Джони“, аз вече мисля, че май най-добре ще е, ние, българите, да седнем и да напишем до целия свят едно голямо „Извинявайте“.

Извиняваме се – че ни има. Извиняваме се, още веднъж – че не сме загинали, толкова векове вече. Знаем, че всичко е било добре подготвено – добре подготвено ние да не оцелеем – но въпреки това ние сме оцелели – и затова сега се извиняваме: разберете хора, извиняваме ви се!

Извиняваме се, задето хазари и авари са изчезнали в дълбините на историята – а ние не. Извиняваме се също, че траки, гети, илири, даки са изчезнали – а ние не. Извиняваме се, задето Византия и Османската империя не успяха по-трайно да ни завладеят. И се извиняваме още, че след като ни завладяха, ние по-късно своята държава успяхме да си възстановим – а Византийската и Османската империя не успяха да се възстановят.

Надяваме се, разбирате: ние се извиняваме. И ще продължим да се извиняваме. Колкото трябва, още векове наред.

(Явно ще трябва и занапред все така да се извиняваме – во веки веков – и то не само от свое име, но и от името на всички онези други страни и народи, които поради простата причина, че вече не съществуват, нямат как сами да се извинят за факта, че и те самите някога са съществували…)

- 12-09-2012|Златко

Време е да въведа малко яснота по един от основните въпроси (или по-скоро настроения), които царят тук – че в „Либерален преглед“ се налага тон на омаловажаване, а в отделни случаи и принизяване, на българското и България изобщо. Всеки път, когато прочета нещо такова, се сещам за онези турски среди, които натякват същото на собствените си критично настроени интелектуалци, начело с Орхан Памук. И така, онова, което правя тук аз (и хората, които поддържат собствените ми разбирания) е да провеждам(е) курс на критика, чиято цел няма нищо общо с някакво отхвърляне или принизяване en gros. Фактът, че линията на списанието се възприема именно по такъв начин е свързан според мен, от една страна, с липсата на някаква по-сериозна традиция на рационална критика в българската интелектуална традиция (България не познава рационалното дисидентство като умонагласа, единствената традиция на несъгласие, идеща от дълбокото средновековие, е напълно ирационална), което обаче е компенсирано в излишък от традиционно нихилистичната ни нагласа като цяло, тоест „критикарството“, или по-скоро всеобщото мърморене, недоволство и отрицание на всичко. В известен смисъл може да се каже, че в немалка степен българите си остават наследници на богомилството, по липса на някаква друга, рационална интелектуална традиция в собствената си култура. Именно неспособността за правене на разлика между тези две неща – рационалната критика, идеща от последователно възприемане и следване на един западноевропейски, просвещенчески модел на мислене, поведение и подбор на материали, и традиционно-българското, богомилско отхвърляне на всичко и всички, лежи в основата на неразбирането, обект на което е „Либерален преглед“. Всъщност списанието следва една напълно последователна линия на публично осветяване и подлагане на дебат и критика, именно на ирационалните аспекти от българската история и настояще (недостатъчно осветения български антисемитизъм, различните форми на потискане на малцинства, фалшивите митологии, пораждащи напълно несъвместими с модерността умонагласи на враждебност и агресивност към „чуждото“ и по-специално към близките ни съседи, и т. н.) В светлината на казаното, честите подхвърляния за „омаскаряване“ на българското, не са за мен/нас нищо повече от една непремислена, инстинктивна реакция на самозащита, която, надявам/е се, с времето ще бъде донякъде преодоляна и понамалена.

А списанието, разбира се, ще продължава избрания си път.

(До „Дим от Рим“: виждам, че се опитваш да говориш малко по-сдържано, отколкото в предишните си десетина превъплъщения, но място за илюзии няма, разбира се – всички тук знаем, че след известно време емоцията те надвива и отново започваш старата песен… Така че, умната!)

- 12-09-2012|NannyOgg – re:
Златко писа:

После, при приемането на Закона за защита на нацията(който е точ-в-точ копие на Нюрнбергските закони, които пък са чиста проба расистка, античовешка работа), не е имало никаква видима съпротива нито от страна на обществеността, нито пък в Народното събрание. И това ли е нещо, с което трябва да се гордеем или пък да приемем, „защото не сме имали друг избор“? И това ли е нещо, което трябва да игнорираме или забравим? И това ли е нещо, което няма връзка с това кои сме, какво вършим и за какво сме отговорни? Изобщо, тази избирателна логика мен поне никак не ме убеждава – особено когато чета охотността, с която вие самата (или самият) сте склонна/склонен да релативирате наследството на Хитлер, в другата ни дискусия. Изборите ви, да си призная, нещо много силно ми напомнят онези на България и българите отпреди седемдесет години. А за самия мен това е повод за загриженост, при това доста сериозна. Дали изобщо имате някакво усещане за това по какъв тънък лед се движите през цялото време, уважаема/уважаеми? Дори и под солидното прикритие на анонимността?

Сериозен повод за загриженост в един спор, още повече такъв, който има претенция да хвърля светлина върху част от историята, но и да води до преосмислянето и›, представлява непознаването на историята и съществуващите документи.

Като имам предвид това, Златко, мисля, че Вие не познавате добре българската история, същото твърдя и за списалия тази „статия“. Особена липса на достоверност се съдържа в ето това твърдение: „Но това, което наистина спасява евреите в България (онези в границите ѝ отпреди 1941, които преживяват трудовите лагери), са големите поражения на хитлеристка Германия и нейните съюзници през 1943 г.“ – ужасяващ пример за непознаване на историческите източници /аз предпочитам да вярвам, че е това, а не целенасочено изкривяване/. Но сега няма да се спирам на неверните твърдения, нито на многобройните фактологични неточности в статията, тъй като включването ми е провокирано от шокиращото Ваше твърдение, което съм потъмнила в цитата.

Вие не сте запознат с обществената реакция, която този Закон за защита на нацията провокира, още преди да бъде гласуван през декември 1940 година, а по-късно и утвърден с Указ /през януари 1941/. Кое ми дава основание за това твърдение?

Срещу приемането на Закон за защита на нацията и преди приемането му /а той не третира само нашите съграждани – евреи, но и забранява съществуването на определен тип неправителствени организации и формирования и т. н. и не, не е точ-в-точ с Нюрнбергските закони/, преди гласуването му, се обявяват, особено срещу скандалния и безчовечен дял втори на закона, чрез нарочни протестни писма, както следва:

1. Писателския съюз /протестно писмо/;

2. Съюз на адвокатите /протестно писмо/;

3. Централната Консистория на евреите в България /протестно писмо/;

4. Българската православна църква /мисля, че протестирането е под името „становище“, в момента обаче не мога да проверя, може и да греша за названието/.

5. Отделни граждани /художници, артисти и т. н/ и политици, занаятчийски сдружения и т. н. – сред тях аз най-много искам и няма как да не отлича проф. Петко Стайнов – Юрист с главно Ю, който е и народен представител в същото това злополучно XXV ОНС.

Част от литературата, от която съм почерпила горните сведения:

„Оцеляването. Сборник документи 1940-1944.“ Издателски център „Шалом“, София, 1995 г., Коен, Давид

„Документи“, София, 1945. Издателство на Централната Консистория на евреите в България, Натань Гринбергь – само този сборник, който не зная дали може лесно да се намери, може да Ви даде представа, която няма как от други източници да получите. Има свидетелства и за изселването на евреите от Тракия. Аз го закупих от антикварно магазинче в Трявна, позахвърлен сред книга на Иречек и други ценности, но това е съвсем друга тема.

Протоколите на Светия синод на Българската православна църква по еврейския въпрос – има издаден сборник с тях, в момента ми се губят съставителите, но не мисля, че е библиографска рядкост.

Действащите по това време актове, в това число и текстовете им, могат да бъдат намерени тук:

„Антиеврейското законодателство и неговото преодоляване (1942 – 1945)“, Изд. Фенея. Това е сборник с нормативни актове, с изследване на проф. д-р Димитър Токушев, със съставител Петко Добчев.

Преосмисляне и равносметка никога не могат да се направят, ако опитваме да променяме части от историята, особено без да я познаваме. И тук изобщо не става дума за омаскаряване или каквото и да е, това е чиста липса на обективност. А с такъв странен аршин, може да се окажем в ситуацията на онези, които осъдили Димитър Пешев „за фашистка дейност и антисемитизъм“.

- 12-09-2012|Златко

Да, приемам тази критика. Самият аз също се зачетох малко повече напоследък (не мога да намеря тук в Германия „Оцеляването“, но пък зачетох „Крехкостта на доброто“ на Цветан Тодоров). Безспорно е, че протести срещу ЗЗН е имало. Друг е въпросът, че общият брой на подписаните лица, ако започнат да се изброяват, едва ли ще стигне до сто (под протестното писмо на писателите например стоят точно 19 имена). Но не е редно сега да обърнем разговора на броене на души – съгласен съм, че е важно това, че е имало протести. Качествено новият момент в историографията ни обаче – първи пример за който е „Спасение и падение“ на Румен Аврамов – се състои в опита за едно по-задълбочено обрисуване и представяне на ежедневието на онези години, именно от гледната точка на ситуацията на евреите. Според мен има силни основания да се твърди, че, ако и сред отделни интелигенти да е имало опити за протест, то като цяло отношението на масовия човек е било онова на търсене на келепирец и печалбица от нещастието на съседа/съседите. И това е нещо, което в моите очи до голяма степен премахва основанията за гордост, поне прекомерна, от „спасяването“. Тонът на Цветан Тодоров ми се струва напълно удачен в това отношение – място за някакво особено биене в гърдите няма, но и не може да се отрече факта, че в България все пак се е случило нещо напълно уникално, нещо, което и до днес още никой не може да обясни и разбере напълно. „Крехкостта на доброто“, нищо по-малко и нищо повече.

Надявам се, след като сте прочели и посочили толкова добросъвестно документите, представящи досегашните гледни точки за събитията от онези времена, сега да си дадете труда и да потърсите книгата на Аврамов (Тодоров, доколкото знам, все още не е преведен на български език), а след това може би отново да обсъдим дали има резон да се твърди, че тя хвърля принципно нова светлина върху онова време. Ще ви бъда много благодарен, ако го направите.

- 12-09-2012|Златко

За самия мен най-голямото „откритие“ при четенето на книгата на Аврамов беше удивителната прилика, която намерих между събитията от 43-44 и времето на „Възродителния процес“ (отчитайки базисната разлика в подлежащата обществена ситуация, тоест, че преследването на евреите се е случило в едно авторитарно общество, където все пак е налице някакъв минимум от лична свобода, докато „възродителния процес“ беше проведен в тоталитарно общество, със значително по-малко възможности за реален протест). И все пак приликите са удивителни, поне ако човек се замисли над поведението на „масовия човек“. (Припомнете си само какво време беше онова, колко много хора потриваха ръце от задоволство, колко много хора се обогатиха за сметка на нещастието на турците). За мен определящ при оценката на двете събития е именно личният ми опит. След като с очите си видях как се държаха хората при една подобна ситуация, ми е изключително трудно да повярвам, че дядовците и бабите на същите тези хора са били напълно различни. Ок, фактът на спасението е гигантски. Не мислете, че се опитвам да отричам нещо толкова велико и заслужаващо преклонение, само от някакъв нашенски инат. Просто си мисля, че то трябва да бъде разглеждано с реалистични очи. Просто си мисля, че портретът на някаква нация „морален герой“ изобщо не се вписва в собственото ми разбиране и опит за мястото и хората, с които съм израсъл. И не мисля, че опитите ми да представя нещата в някаква по-реалистична светлина „изкривяват“ каквото и да било.

Помислете над всичко това, ако успеете да се освободите от чувството за раздразнение, което невежеството и изсилванията ми тук във форума сигурно пораждат с неизбежност…

- 12-09-2012|Дим от Рим

Ей, това предубедеността наистина е нещо опасно…

На Златко му бяха необходими няколко месеца и вероятно няколко стотици коментара тук, за да си позволи най-накрая да каже ясно, че „фактът на спасението е гигантски“ и че „не може да се отрече факта, че в България все пак се е случило нещо напълно уникално, нещо, което и до днес още никой не може да обясни и разбере напълно.“

Така, дотук добре. И след като се е случило нещо, което „още никой не може да обясни и разбере напълно“, какво следва? Каква се следващата стъпка, която трябва да направим?

Според Златко, изглежда, следващата стъпка, за да можем да започнем да разбираме какво точно се е случило, би трябвало да бъде да … започнем да изразяваме убеждение, че „като цяло отношението на масовия човек е било онова на търсене на келепирец и печалбица от нещастието на съседа“…

Честно казано, не разбирам как това, дори и да се окаже вярно, би ни помогнало да разберем как точно се е случило спасяването…

Но добре, дайте да проверим. Може пък да имат някакво основани тези изводи за „отношението на масовия човек“?

Да погледнем текста „Спасение“ и падение от Румен Аврамов.

Има ли в този текст някакви факти, от които ние днес да можем да преценим какво е било „отношението на масовия човек“?

У Румен Аврамов намираме споменаване, че за „около 600 души“ евреи са съхранени в архивите документи, показващи, че някой (някой не-евреин в България) се е застъпвал за тях – за конкретни, поименно посочени лица – с искане за тяхното „неизселване“. Румен Аврамов твърди, че „като правило зад регистрираните покровителства стои материален интерес (съмненията за откупуване са неизбежни)“ – но това са само „съмнения“, той не прави дори и опит да ги докаже, поне за един или два конкретни случая!. Но дори и за всичките тези 600 души ходайствата да не бъдат те изселвани да са били направени от българи с мотив именно „келепирец“ и „печалбица“, пак няма как от 600 случая да се прави извод за отношението на масовия човек“! Истината е, че масовият човек не е писал ходатайства за неизселване – и съответно не е имало как да получи някакъв „келепирец“ и „печалбица“ по такъв начин! И тогава, както впрочем и днес, обикновеният човек се обръща към властта с някакво искане само когато вярва, че успее – а вярва обикновено когато лично познава съответното административно лице! Така че тези „ходатайства“ за 600 евреи най-вероятно са били отправени от близки приятели и роднини на хората от упрявляващата тогава върхушка – а не от някакъв „масов човек“.

- 12-09-2012|NannyOgg – re:
Златко писа:

Да, приемам тази критика. Самият аз също се зачетох малко повече напоследък (не мога да намеря тук в Германия „Оцеляването“, но пък зачетох „Крехкостта на доброто“ на Цветан Тодоров). Безспорно е, че протести срещу ЗЗН е имало. Друг е въпросът, че общият брой на подписаните лица, ако започнат да се изброяват, едва ли ще стигне до сто (под протестното писмо на писателите например стоят точно 19 имена). Но не е редно сега да обърнем разговора на броене на души – съгласен съм, че е важно това, че е имало протести. Качествено новият момент в историографията ни обаче – първи пример за който е „Спасение и падение“ на Румен Аврамов – се състои в опита за едно по-задълбочено обрисуване и представяне на ежедневието на онези години, именно от гледната точка на ситуацията на евреите. Според мен има силни основания да се твърди, че, ако и сред отделни интелигенти да е имало опити за протест, то като цяло отношението на масовия човек е било онова на търсене на келепирец и печалбица от нещастието на съседа/съседите. И това е нещо, което в моите очи до голяма степен премахва основанията за гордост, поне прекомерна, от „спасяването“. Тонът на Цветан Тодоров ми се струва напълно удачен в това отношение – място за някакво особено биене в гърдите няма, но и не може да се отрече факта, че в България все пак се е случило нещо напълно уникално, нещо, което и до днес още никой не може да обясни и разбере напълно. „Крехкостта на доброто“, нищо по-малко и нищо повече.

Надявам се, след като сте прочели и посочили толкова добросъвестно документите, представящи досегашните гледни точки за събитията от онези времена, сега да си дадете труда и да потърсите книгата на Аврамов (Тодоров, доколкото знам, все още не е преведен на български език), а след това може би отново да обсъдим дали има резон да се твърди, че тя хвърля принципно нова светлина върху онова време. Ще ви бъда много благодарен, ако го направите.

Ако ми посочите немско или английско издание на книгата на Цветан Тодоров, бих искала да се запозная и с нея – знам, че отдавна е издадена, мисля преди 2000 г., срещала съм заглавието в различни статии и студии. С книгата на Аврамов съм запозната, но пък там не видях нещо, което вече да не ми е било известно – имам предвид като фактология – аз съм юрист и съм изучавала действието на „антиеврейското законодателство“, че и някои от проявленията му, знам и как е било отменяно. Да не мислите, че преди книгата му е било тайна, че има отделни личности, които са се възползвали по най-груб и безапелационен начин от обстановката? Но това масовият човек тогава ли е? Как мислите, колко хора са имали възможността да участват в търг на имущество на евреи по онова време? Фактите са отдавна известни, те не са нещо ново, поне за мен, но мисля и за голяма част от съгражданите ми.

С някои от тезите в книгата на Аврамов не съм съгласна, това признавам.

Иначе разминаването ни е точно там – Вие твърдите, че няма особено основание за гордост именно досежно масовия човек /живеещ сега или този преди нас?/, то аз твърдя обратното – основанието за гордост е именно там, то не е, и не може да бъде при властимащите, макар точно те да са тези, които изричат най-громките слова, често и най-съвършените глупости. Защото в спомените на оцелелите го има отношението на масовия човек, на народа, ако така трябва да го наречем – и там има и нелицеприятности /основно за отношението на някои фуражки, както и по отношение на стопанския живот/, но в по-голямата си част тези спомени на оцелели наши съграждани са спомени за несъгласието именно на масовия човек.

Литературата, която посочих, почти не съдържа гледни точки, съдържа документи, това са факти, не гледни точки. И за общия брой на протестиралите не сте прав – далеч надхвърля 100. После следва да отчитаме, че е имало и части в обществото, които изобщо са нямали представа какво се случва, а са разбрали едва след приемането на закона – тогава има и по-големи брожения – нека отчитаме и тази особеност на епохата, информацията далеч не се е предавала със скорост, както днес. Пример за това е отменената заповед за изселване на евреи от стара България – отмяната достига до някои части на страната далеч след други.

България и Дания са пример за нещо наистина уникално и, извинете ме, но точно то е пример на нещо наистина невероятно в онази действителност.

- 12-09-2012|Златко – re:
Дим от Рим писа:

Ей, това предубедеността наистина е нещо опасно…

Иване, пак започваш да ровиш като кокошка, пак ще те перна! Малко да те отпусне човек и веднага му се качваш на главата! Научи се най-после да обсъждаш идеи, а не хора, нещастник такъв!

- 12-09-2012|Златко – re: re:
NannyOgg писа:

Иначе разминаването ни е точно там – Вие твърдите, че няма особено основание за гордост именно досежно масовия човек /живеещ сега или този преди нас?/, то аз твърдя обратното – основанието за гордост е именно там, то не е, и не може да бъде при властимащите, макар точно те да са тези, които изричат най-громките слова, често и най-съвършените глупости. Защото в спомените на оцелелите го има отношението на масовия човек, на народа, ако така трябва да го наречем – и там има и нелицеприятности /основно за отношението на някои фуражки, както и по отношение на стопанския живот/, но в по-голямата си част тези спомени на оцелели наши съграждани са спомени за несъгласието именно на масовия човек.

Нямам проблем с това мнение, нито пък с различието в оценките на работата на Аврамов. С удоволствие бих изслушвал мненията ви и по други теми тук във форума, защото често се нуждая от разумни опоненти, а не просто хора, които идват тук, за да се дърлят. Що се отнася до книгата на Тодоров, аз чета ето това издание: „The Fragility of Goodness“, Tzvetan Todorov, Princeton University Press, 1999. Мисля, че книгата може да се намери чрез Амазон. Надявам се да ви хареса, макар че по същество тя е чисто информативна – кратък коментар на Тодоров, след който следват преводи на оригинални български документи. Самият аз дигитализирах собствено неговата част (мисля да я превеждам тук за списанието), така че, ако ми дадете някакъв адрес, примерно чрез формуляра за контакти тук, мога да ви го пратя в уърд-формат.

- 12-09-2012|Златко

А що се отнася до текста на Аврамов, то, за да се избегнат манипулации, може би е най-добре онези, които не го познават, да прочетат откъса, който е публикуван тук: „Спасение“ и падение.

- 12-09-2012|Фани Нешева

Когато избирахме най-велико събитие за България много се надявах това да бъде спасяването на българските евреи. Дали сме спасили всички, още по-малко дали го заслужават, не ме интересуват тия полемики. Много ми топлеше сърцето мисълта, че това се е случило. Дали това се дължи на усилията на тримата. Мисля, че е на тримата и народа.

- 13-09-2012|Иван Меморов – Спомените на Самуил Ардити

Има един такъв сайт: http://www. thebulgarianjews. org. il – който е на български евреи, живеещи в Израел. Сайтът е като цяло на иврит, но ако потърсите по-упорито, ще намерите вътре и доста публикации на други езици: и на английски, и на български.

На всички интересуващи се мога да препоръчам да се запознаят със спомените на Самуил Ардити (отнасят се точно за периода 1940-1943)

http://www. thebulgarianjews. org. il/_Uploads/ dbsAttachedFiles/ardittispomenibulgarit. pdf

Тук ще пусна само няколко по-характерни откъса:

„Помня веднъж, седяхме на гости при леля ми Ребека. Дойде и семейството на чичо Мони от Русе и други роднини. По радиото крещеше

Хитлер. Ние се подигравахме на този луд бояджия. Хитлер викаше: „Евреите ще престанат да се смеят като превзема Европа“. Не знаехме, че това желание на ненормалния водач на германския културен народ ще се сбъдне. Германците упражняваха голям натиск върху България да се присъедини към Тристранния

пакт на Германия, Италия и Япония. Особено настоятелен за това беше Богдан Филов, министър-председателя на България. Кешки да беше останал професор-археолог, щеше да направи голяма добрина на себе си и на страната. Тази

чорба на нацизма и расизма българите не я ядяха. Защото евреина беше бакалина, електриджията и магазинера във фабриката. Обаче българският народ вярваше, че само германците могат да изпълнят неговите исторически аспирации. Днес знаем, че и СССР и западните сили са поддържали българските претенции към Южна Добруджа. През 2000 година посетих

България. До Софийският университет има един антикварен магазин за книги. От там купих дневника на Филов. В него той пише, че царят се противял на присъединяването към Тристранния пакт: „предпочитам да абдикирам и да се

хвърля в обятията на Русия, макар и да се болшевизираме.“ Под натиска на Филов пакта се подписа и германските войски влязоха в България. Да си призная войските наистина бяха добре приети от българския народ. Една нощ се събудих в ръцете на майка си. Слизахме надолу по стълбите. Беше около три часа след полунощ. „Къде отиваме?“ -попитах я аз. „Да ядем

кебапчета в кръчмата на Нисо“- отговори тя. Вместо в кръчмата се намерих в мазето на сградата, което бе обявено за противозащитно скривалище. Всички съседи бяха там. В София падаха бомби. Експлозиите се чуваха много силно и много близко. Сръбската авиация бе нападнала гарата на София, през която минаваха германските войски по пътя си на запад.“

…

„Правителството на Филов и Габровски внесе от Германия Закона за защита на нацията. Срещу това предложение в Народното събрание се изнесоха храбри речи. Това бяха речите на депутатите Тодор Поляков, Любен Дюгмеджиев, Марин Тютюнджиев, професор Петко Стайнов, Иван Петров, Никола Мушанов. Много граждански организации (на адвокати, лекари,

духовници и т. н.) изпратиха до Народното събрание изложения срещу предложения закон, но нищо не помогна. Еднократният данък върху еврейските имоти имаше за цел да съсипе материално евреите. Помня как родителите ми

попълваха различни формуляри. Тогава се запознах с „мамичката бюрокрация“. Аз остарях, но тя остана вечно млада до ден днешен в целия свят. Много момичета от софийското поле работиха при евреите от София като прислужници. Поради същия този закон трябваше да освободим нашата прислужничка Цветанка и тя се върна на село. Законът забрани на евреите да бъдат собственици на предприятия. Изведнъж баща ми фиктивно продаде ателието за ризи на Цеца, първата майсторка в него, а той стана работник. По най-мистериозен начин една част от печалбите отиваха в неговия джоб. Две хиляди години в диаспората научиха евреина да се справя с гонения и ограничения.“

…

„Закона ни задължаваше да носим „жълта значка“. Аз и брат ми бяхме освободени от това задължение. В цяла Европа евреите носеха „жълтия парцал“. Значката в България бе направена от пластмаса, а не от плат. Лошите езици разправяха, че някои от близките на комисарството бе направил добра далавера от тези значки и ги продавал доста скъпо. Даже трябваше да се чака, за да се приготви стоката. Днес Института Йад Вашем ще събира всички значки от Европа. От тях българската е най-мъничка и естетична.“

…

„Хитлер искаше от Царя да прати българската войска на Източния фронт. Това означаваше българските младежи да бъдат пратени на

сигурна смърт. За да се предотврати това нещастие измислиха ужким „турската опасност“ и съсредоточаваха българската армия на границата с Турция. С това мога да си обясня честите движения на артилерията под наши балкон. Българската армия бе „аграрна“ войска. Офицерите идваха от по-заможните семейства. Синовете на селяните служеха като редници. Те бяха отлични за бойци в пехотата и кавалерията. Отраснали на полето, те бяха физически и психически здрави и най-важното – знаеха как да се справят с конете. Войската не бе моторизирана. Целият транспорт се извършваше с

конска сила. Конете служеха в кавалерията, дърпаха каруци, теглеха лазаретите, бутаха топовете и въобще пренасяха всичко нужно за фронта. Пехотинците имаха стари пушки с петелче, тежки картечници Луис и Шварцлозе, охладявани с вода. Леки автомати почти нямаше. Имаше няколко самолета в Божурище. Бронирани части почти не съществуваха. Първият танк

България получи едва през 1938 година, сигурно от бракуваните. Хиляди танкове участваха в битките в Северна Африка, също и в битката на арката Куркс на Източния фронт, докато по улица „Нишка“ се тътреха уморени коне, теглещи стари топове от минали войни. Казано кратко – през 1942 година българската войска бе подготвена и въоръжена да води не Втората световна война, а Балканската от 1912-та. Отговорните генерали поддържаха легендата за непобедимата пехота. Съдбата на войната щеше да се реши с развети знамена и музика, с атака „напред на нож“ или „по пет на нож“.“

Има и други интересни епизоди, прочетете сами.

- 14-09-2012|NannyOgg – re: re: re:
Златко писа:

Що се отнася до книгата на Тодоров, аз чета ето това издание: „The Fragility of Goodness“, Tzvetan Todorov, Princeton University Press, 1999. Мисля, че книгата може да се намери чрез Амазон. Надявам се да ви хареса, макар че по същество тя е чисто информативна – кратък коментар на Тодоров, след който следват преводи на оригинални български документи. Самият аз дигитализирах собствено неговата част (мисля да я превеждам тук за списанието), така че, ако ми дадете някакъв адрес, примерно чрез формуляра за контакти тук, мога да ви го пратя в уърд-формат.

Действително има две бройчици в Амазон, със симпатична рецензия, ще поръчам едната, благодаря Ви за информацията.

- 14-09-2012|Димитър Косев – re: До К. Иванов – самообразовайте се вместо да п

На вниманието на мадам Георгиева. Не знам защо, но получих това нещо, написано за Вас, с молба да го постна в този форум. Ето ви нещо: 1939 година юни месец Канада отказва убежище на 937 еврейски семейства които бягат от нацистка Германия, след Канада кораба отплава за Съединените Американски Щати – и там същото – отказ – отплават за Куба и там отказ и отчаяни се връщат в Западна Европа където попадат в плен по време на войната и повечето от тях загиват в концентрационните лагери! И да обобщим по време на Втората Световна нито Канада нито САЩ са приемали еврейски бежанци!! А кораба се казва MS St. Louis!!

След срещата на 32 страни в Евиан – Франция за целия свят е ясно, че на никой не му пука за евреите от окупираните от Хитлер територии, даже канадския представител отговаря на исканията за приемане на еврейски бежанци в Канада с нещо като – „-ние не искаме Канада да става депо на евреи!“ В това число са и Рузвелт, и Британската Кралица, главите на всички латино-американски държави и всички останали!

Всички се отказват от приемането или всъщност осъждат на смърт евреите от окупираните от Хитлер територии, а Хитлер е само палача, смъртната присъда е подписана от други – те затова са и гузни и изпълняват сега всяко еврейско желание, така и трябва да бъде!!

Всички отказват да приемат еврейски бежанци, всички с изключение на Доминиканската Република която се съгласява да приеме 100 000 души, но в крайна сметка приема 5000 души!

И на фона на всичко това, България, която междувременно е съюзник на Германия а Хитлер е взел окончателно решение да унищожи евреите, България не изпраща нито един свой евреин в лагерите!!!

Така че, случая с България е друг, единствен в световната история и трябва да се знае от всички и да се помни!!

За Валенберг – ционистки посредник с шведско поданство работил в тясно сътрудничество със СС и по-точно Айхман.

Самото появяване на шведския евреин Валенберг, издънка на прочутия еврейски банкерски род, забележи през юли 1944 г.(!!) в Будапеща, който до тогава е работил за чичо си Яков, интересно къде точно …в Хайфа, Палестина, там живее от кога?!?… ами от 1935 г., а фамилията Валенберг е един от основните спонсори на Световния ционистки конгрес…

И с кого мислиш организира голям ж. п. ешелон за Швеция с около 1800 унгарски евреи…, изненада с тогавашния шеф в транспортния отдел на Вафен СС – щурбанфюрер / подполковник/, какво познато име Адолф Айхман…

Изобщо около Валенберг има страшно много въпросителни за ролята и дейността му до появата му в Будапеща, както и появата му там, в ролята му на дипломат, при условие, че няма абсолютно никакъв опит и даже няма призната университетска диплома в Швеция, всъщност затова той не може да започне работа там, заминава първо в Кейптаун, а после и в Хайфа.

Тъй че, доста тясно е било сътрудничеството между СС и БОГАТИГЕ ЕВРЕИ, сиреч двигателите и спонсорите на ционистките организации.

- 14-09-2012|Златко

Бихте ли посочили източниците на информацията си, господин Косев? Думите „сътрудничество между богати евреи и СС“ звучат доста налудничаво, така че бих ви помолил да дадете възможност да проверим достоверността на онова, което казвате. Какви според вас са мотивите на определена група евреи да изпратят на заколение други свои сънародници? Ако не искате да бъдете възприеман като някой типичен нашенски хахо (и третиран по съответния начин), покажете ни какво точно имате пред вид…

- 14-09-2012|Златко

Ето какво пише например в Уикипедия за Раул Вакенберг:

Цитат:

Raoul Wallenberg (August 4, 1912 – July 17, 1947?) was a Swedish architect, businessman, diplomat, and humanitarian. He is widely celebrated for his successful efforts to rescue tens of thousands to about one hundred thousand Jews in Nazi-occupied Hungary during the Holocaust from Hungarian Fascists and the Nazis during the later stages of World War II. While serving as Sweden’s special envoy in Budapest between July and December 1944, Wallenberg issued protective passports and sheltered Jews in buildings designated as Swedish territory saving tens of thousands of lives.

Очевидно самият вие имате достъп до някакви тайни архиви, недостъпни за останалата част от света. Прочее, ще ми спестите ли усилието да прекъсвам достъпа ви до този сайт? Съжалявам, но изпитвам твърде слаба търпимост към подобен род дивотии…

- 14-09-2012|Златко

До NannyOgg: предполагам, че подобни неща са ви познати много по-добре, отколкото на мен. И все пак ще ви попитам: когато слушате такива диващини и сама виждате колко много търпимост, че и доверие, има в днешна България към всякакъв род подобни конспиративни мании, не ви ли става малко по-трудно да повярвате, че преди 70 години масата от българи са били против преследването на евреите? Аз самият не мога да го повярвам, още никога през живота си не съм срещал подобни маси от българи. Изключения, слава Богу, винаги е имало и ще има. Но масите… Да пази Господ човека от ръчичките на нашенските маси. Ей ги тука, голи-голенички. А какво става по други, по-малко европеизирани от този сайтове, хич и не ми се иска да мисля…

- 14-09-2012|Фани Нешева

Само за статистиката- Искам да се запиша като един, на който му е дошло до главата да не бърза с гордеенето за това събитие.

Въобще войната е едно ужасно място. Когато съм прехвърляла в главата си такова битие и съм си мислила, че там човек е оставен сам със своята съвест и на всяка крачка е изправен пред изпитания за нея.

Всеки спасен живот е подвиг, а спасяването на човешкия облик е личен подвиг не по силите на мнозина.

- 14-09-2012|Майя Маркова – за Валенберг

От всичко, което се каза в тази разгорещена дискусия, най ме изумиха намеците за Валенберг. Всички известни ми източници сочат, че този човек е бил светла личност. Помня, че Сахаров се бе опитал да открие в съветските архиви нещо за съдбата му – уви, безуспешно.

- 15-09-2012|Фани Нешева

„Племенната терминология, обясненията на света чрез деянията „българите“, „чужденците“, „немците“, „американците“, „руснаците“ и пр. са вид мисловен примитивизъм.“ пише Красен Станчев в „Познатото невидимо“ тук. Струва ми се, това е едно „клише“, което човек често забравя да държи в главата си, а то е важно.

В тази връзка искам да обърна внимание на един филм, открит от мен благодарение на статията за Уашовски/в този сайт се чувствам като дете в сладкарница/ – „The Fountainhead“ от 1949. Една възхвала на индивидуалността срещу общата отговорност.

- 15-09-2012|Светла Борисова – И къде са югославските партизани??? А евреите?

Бивша Югославия излиза победител от ВСВ като според официалните статистики там е имало 1 МИЛИОН ПАРТИЗАНИ, тези на Дража Михайлович (монархист, подкрепян и поддържан от Англия) и тези на Йосип Брос Тито (комунист-интернационалист, поддържан от Сталин и от Англия), по чиято заповед след ВСВ е разстрелян Дража Михайлович.

Учудващо е, че 1 МИЛИОН ПАРТИЗАНИ не са се справили с българските окупатори??

А що се отнася до договорът и сътрудничеството между ционистите и Германия, той е подписан още през месец август 1933 г. и тече до края на войната. Тези факти отдавна са известни.

Чудовищная тайна XX века: германский фюрер и „царь иудейский“

Heskem Haavara/הסכם העברה (HE); Ha’avara-Abkommen (DE); Haavara Agreement (EN); l’ Accord Haavara (FR).

Цитат:

http://www. dailymotion. com/video/xrl4sw_hitler-a- co-fonde-israel-en-1933-avec-les-juifs-sionistes- le-contrat-de-transfert-the-transfer-agree_news

Интервю с историка, чиито родители са „оцелявали 7 пъти от унищожението“ след 25 години по-късно

« Accord Haavara » = The transfert agreement= L’Accord de Transfert

Partie 1/2: http://rutube. ru/video/ 6f076163dcdab5bad85b89f1ea9cbbb5

Partie 2/2: http://rutube. ru/video/ a5ebbdcd31b272387919744c046d47f0

Hitler‘s Jewish Soldiers

Еврейские Солдаты Гитлера

The Untold Story of Nazi Racial Laws and Men of Jewish Descent in the German Military

Bryan Mark Rigg

May 2002

528 pages, 95 photographs, 6 x 9

Modern War Studies

Cloth ISBN 978-0-7006-1178-2, $29.95

Откъс от книгата:

20 евреев-гитлеровцев были награждены Рыцарским Крестом, высшей наградой гитлеровского Рейха.

Например, главный идеолог нацизма Розенберг происходил от прибалтийских евреев. Второй после фюрера человек Третьего рейха, шеф гестапо Генрих Гиммлер был полуевреем, а его первый заместитель Рейнгард Гейдрих уже еврей на 3/4. Нацистским министром пропаганды был другой типичный представитель „высшей расы“, отроду хромоногий уродливый карлик с лошадиной стопой, полуеврей Иозеф Геббельс. Самым отпетым „жидоедом“ при фюрере был издатель нацистской газеты „Штюрмер“ Юлиус Штрейхер. После Нюрнберга издателя повесили. И на гробу написали его настоящее имя – Абрам Гольдберг, чтобы на том свете не перепутали его „девичье“ имя и псевдоним. Другой нацистский преступник, Адольф Эйхман, повешенный уже в 1962 г., был чистокровным евреем из выкрестов. „Что ж, вешайте. Еще одним жидом будет меньше!“ – заявил Эйхман перед казнью. А повесившийся (или повешенный) в преклоннейшем возрасте Рудольф Гесс, бывший правой рукой фюрера в руководстве нацистской партией, имел маму-еврейку. То есть по-нашему был полуевреем, а по законам иудейским – чистым евреем. Желтую „Звезду Давида“ предложил пришивать к одежде евреев адмирал Канарис, шеф военной разведки. Он сам был из греческих евреев. Если командующий люфтваффе рейхсмаршал Герман Геринг был только женат на еврейке, то его первый заместитель фельдмаршал Эрхард Мильх был уже полноценным евреем

Либеральные авторы с удивительным постоянством забывают о том, что тысячи евреев в годы войны сражались за Гитлера. Они убивали русских, они воевали против нас. Притом убивали весьма усердно, „героически“: 20 евреев-гитлеровцев были награждены Рыцарским Крестом – высшей военной наградой нацистской Германии. В гитлеровском вермахте служили не только солдаты и младшие офицеры еврейского происхождения. 2 генерала, 8 генерал-лейтенантов, 5 генерал-майоров и 23 полковника-еврея находились на самых ответственных командных должностях. Это не считая ближайших гитлеровских соратников и фельдмаршала люфтваффе Эрхарда Мильха. Никто из них прощения у нас не попросил. Мало того, не слышно даже гневных протестов со стороны самих пострадавших евреев. Гоняются по всему миру за каждым уцелевшим солдатом-полицаем, а своих маститых экс-душегубов почему-то не тревожат. Успокоились на том, что повесили самых-самых главных.

Каким образом евреи заняли столько высоких должностей в гитлеровском вермахте? Ведь существовал закон 1935 г., согласно которому евреи не имели права служить в армии. Ответ дает мудрая русская поговорка: закон что дышло – куда повернул, туда и вышло. Оказывается, Гитлер лично объявил еврейских военачальников арийцами. Так сказал фюрер, а фюрер думает за всех.

А как там наши „герои“? Да так, живут себе потихоньку. Экс-арийцы дружно объявили себя евреями, сообща скорбят по жертвам холокоста, соучастниками которого они были сами. Они ругают фюрера и получают компенсации. Палачи объявили себя жертвами печальных обстоятельств.

Поздрави и по-УВАЖИТЕЛНО към „българите-окупатори“, които явно са объркали НЕЧИИ СМЕТКИ.

- 15-09-2012|Златко – re: И къде са югославските партизани??? А евреите
Светла Борисова писа:

А що се отнася до договорът и сътрудничеството между ционистите и Германия, той е подписан още през месец август 1933 г. и тече до края на войната. Тези факти отдавна са известни.

Последното нещо, което ще започна тук, са спорове около исторически „факти“ и тези, достойни за страниците на „Уикенд“. Едва ли има някаква мислима идея, която някой някъде по света да не е поддържал и утвърждавал като истинна. Но, в края на краищата, книгите, които четем, както и идеите, на които сме склонни да даряваме доверие, не са нищо друго освен бележчици в изпитите на живота, които всеки от нас полага ежедневно, ще не ще.

Казано е още в Библията: Блажени са бедните духом, защото тяхно ще бъде царството небесно…

П. П Между другото, пипето на госпожа Борисова може да бъде преценено още по първия въпрос, който тя задава: „Учудващо е, че 1 МИЛИОН ПАРТИЗАНИ не са се справили с българските окупатори??“ Очевидно през ума на госпожата никога не е минавала мисълта, че тези един милион партизани са имали насреща си 320.000 редовни вермахтски войници (повече, отколкото Германия е използвала за поддържането на окупацията в ЦЯЛА западна Европа, доколкото знам). Само до българските окупатори им е било на сърбите, нали…

- 15-09-2012|Светла Борисова – Обогатяващо четиво по въпроса

.

Спасяването на българските евреи през Втората световна война

Глава СЕДМА. Депортацията на евреите от Тракия и Македония

.

Христо Бояджиев (София, 1991 год., стр. 43-58)

www. promacedonia. org

………………

Обезпокоени от приближаваща се смъртна опасност за българските евреи, международните еврейски организации бият тревога и привличат вниманието на американското правителство. В резултат на това президентът Франклин Делано Рузвелт повдига въпроса на англо-американската среща във Вашингтон през март 1943 г. [7] На срещата присъстват още английският министър на външните работи Антъни Идън, американският държавен секретар Кордел Хъл, лорд Халифакс, Хари Хопкинс. Рузвелт пита Идън какво може да се направи за спасяването на 60 000 български евреи. Идън посочва главните трудности: първо — невъзможността да се осигури по време на война необходимият тонаж за превоз. Второ — ако българските евреи получат подобно третиране, евреите от останалите страни ще искат същото.

Трето — възможно е между изселените да се промъкнат германски шпиони. Въпросът остава неразрешим. Единственият практически резултат е едно писмо от Кордел Хъл до българското правителство да позволи на евреите да емигрират в една неутрална страна. Помолено да предаде това писмо в София, швейцарското правителство отказва и писмото е връчено на българския пълномощен министър в Берн Георги Кьосеиванов. То не дава резултат.

Българските евреи, живеещи извън контролираната от германците Европа, главно тези от Съединените американски щати, търсят да обърнат вниманието на международното обществено мнение в полза на техните събратя в България.

Най-активен от тях е Жак Асеов, заможен в евреин, добре познат в тютюневата търговия, живеещ в Ню Йорк. На 23 март 1943 г. той влиза във връзка със Световния еврейски конгрес, който от своя страна сондира Американската организация за бежанците. В резултат на това главният равин в Швеция, старият д-р Еренпрайс, който поддържа добри връзки с владиката Стефан, поисква от него да се застъпи за евреите.

През юли същата година владиката Стефан съобщава на д-р Еренпрайс, че е настъпило подобрение в режима на евреите и че цар Борис лично го е уверил, че няма да се взимат нови мерки срещу тях и всяка депортация е изключена [8].

От друга страна д-р Хаим Вайцман, равинът Вайс и съдията Прескауер [9] действат във Вашингтон и в Лондон като представители на българските евреи. Конференцията в Бермуда изготвя изложение, което да бъде представено на българското правителство чрез швейцарската легация в София. В изложението се иска разрешение да се евакуират от България в Палестина 4500 еврейски деца и 500 възрастни евреи, които да ги придружават. Чарлс Редар, швейцарският пълномощен министър в София, предава това искане на българското правителство. Богдан Филов желае първо да узнае какво е становището на германците по този въпрос. Затова германският пълномощен министър в София Адолф Бекерле изпраща на 4 февруари 1943 г. в Берлин следната телеграма [10].:

„През време на един разговор с министър-председателя той ме уведоми, че било предложено от английска страна чрез швейцарската легация да се приемат 5000 еврейски деца в Палестина.

Филов ми заяви, че засега се касаело само за едно необвързващо запитване, по което той не бил взел решение, но искал да знае мнението на легацията, когато въпросът се постави официално. Моля за указание. Засега легацията се задоволи да заяви, че ние имаме лош опит от изселванията на евреи, понеже те действат в чужбина срещу нас и се използват от неприятелската пропаганда, (п) Бекерле.“

=============продължава

- 15-09-2012|NannyOgg – re:
Златко писа:

До NannyOgg: предполагам, че подобни неща са ви познати много по-добре, отколкото на мен. И все пак ще ви попитам: когато слушате такива диващини и сама виждате колко много търпимост, че и доверие, има в днешна България към всякакъв род подобни конспиративни мании, не ви ли става малко по-трудно да повярвате, че преди 70 години масата от българи са били против преследването на евреите? Аз самият не мога да го повярвам, още никога през живота си не съм срещал подобни маси от българи. Изключения, слава Богу, винаги е имало и ще има. Но масите… Да пази Господ човека от ръчичките на нашенските маси. Ей ги тука, голи-голенички. А какво става по други, по-малко европеизирани от този сайтове, хич и не ми се иска да мисля…

Знаете ли, Златко, за разлика от Вас, вярвам го. Само че, за разлика от Вашите подозрения, аз имам доказателства, на които стъпва моята убеденост. Думите на живите по онова време, както и документите. Посочих литература, част от нея да се прочете, достатъчно е. И все пак:

Из Протоколи на Светия Синод на БПЦ, с думите на Софийския митрополит Стефан: „За беломорските евреи като чужди, а не наши граждани, всяка инициатива се оказа неефикасна … и това ни ходатайство удари в камък и изселниците скоро бяха отправени към пристанищата на Дунава.“ Пак там, думите на Търновския мтирополит Софроний: „В Скопие, където бях по това време, бяха арестувани всички евреи, мъже, жени, деца, болни. Всички бяха събрани в един голям тютюнев склад. Държаха ги известно време под строг арест и впоследствие ги откараха в Полша … Създаде се голямо вълнение у народа поради тия действия. Настроението на българския народ е в защита на еврейското малцинство.“

Какво по-сетне ни пише за нашия собствен народ, Златко, не кой да е, а Хана Аренд /а тя да вземе да базира писаното на протоколите от показанията на Айхман, а не на източници в Уикипедия/, цитирайки го: „България има причини да е благодарна на нацистка Германия повече от всяка друга балканска страна поради значителните териториални придобивки, получени за сметка на Румъния, Югославия и Гърция. И въпреки това България нито се показва благодарна, нито нейното правителство или народ проявяват слабостта да възприемат политиката на „безпощадна твърдост“.

Пак тя, анализирайки събитията в тогавашна България: „Най-учудващо от всичко обаче е обстоятелството, че в пояса със смесено население, в който антисемитизмът е по принцип широкоразпространен сред всякакви етнически групи, придобил качеството на официална правителствена политика далеч преди идването на Хитлер, на българите липсва, каквото и да било „разбиране по еврейския въпрос“.

Отново Аренд: „Германците са под действие на илюзията, че преди всичко цар Борис е виновен за запазването на българските евреи, затова има смисъл в подозрението, че немски агенти от разузнаването го убиват. Но нито смъртта на монарха, нито пристигането на Данекер в началото на 1943 г. променя по някакъв начин ситуацията, тъй като едновременно Парламентът и населението остават твърдо на страната на евреите.“

Сега ще си позволя да Ви задам някои въпроси, макар Вие да нямате дълг да отговорите. Защо решихте, че писанието на г-н Марков заслужава вниманието на читателите на иначе сериозно и интересно издание, каквото е в моите представи „Либерален преглед“? Защо публикувате материал, в чийто край липсват източници на позоваване /моля Ви, не посочвайте, че източници на написаното са статии в уикипедия и писания с неясен автор, в интернет пространството, защото това е повече от комично, то е трагично, когато се пише върху такава тематика/? На кого, според Вас, следва да имаме доверие: на документите и мемоарите на свидетелите, на написаното в историческите изследвания или на … /посочете Вие/?

П. п. За непредубедения читател, друга гледна точка:

http://www. scribd. com/doc/81027797/Broshura- Holokostat-v-Makedoniya

Горният линк е към изследване на г-н Спас Ташев, „Холокостът във Вардарска Македония и Беломорието през 1943 г. и неговото съвременно измерение“. Г-н Ташев е имал благоразумието да посочи своите източници, както и кой точно е.

- 15-09-2012|Златко – re: re:
NannyOgg писа:

Сега ще си позволя да Ви задам някои въпроси, макар Вие да нямате дълг да отговорите. Защо решихте, че писанието на г-н Марков заслужава вниманието на читателите на иначе сериозно и интересно издание, каквото е в моите представи „Либерален преглед“? Защо публикувате материал, в чийто край липсват източници на позоваване /моля Ви, не посочвайте, че източници на написаното са статии в уикипедия и писания с неясен автор, в интернет пространството, защото това е повече от комично, то е трагично, когато се пише върху такава тематика/? На кого, според Вас, следва да имаме доверие: на документите и мемоарите на свидетелите, на написаното в историческите изследвания или на … /посочете Вие/?

Отговорът е, че работя слепешком, по липса на достъп до някакъв вид подредени материали по темата. Тъй като не разполагам с по-сериозни материали, публикувам ония, които успявам да намеря, с пълно осъзнаване на риска (дали този текст например звучи „сериозно“ или не, предполагам, е въпрос на силно субективни умонагласи).

А в книгата на Тодоров, както ще видите, се задава точно същия въпрос: „Кой заслужава почитта? (за спасението)“, и отговорът в никакъв случай не е „народът“. Впрочем, бидейки абстракция, с която всеки може да злоупотребява както си иска, „народът“ безспорно не може да бъде основа за някакъв спор или дори по-събран разговор. Но тук мненията ни сигурно се разминават…

Единствената възможност за достигане на някаква различна от българската гледна точка по въпроса (която е последователно изграждана в продължение на около 40 или 50 години в България, след като преди това дори не е била засягана – нещо, което ме изпълва със силно недоверие към нея), според мен се състои в обръщане към гледните точки на съседите ни и по-точно директно на хората (или техните наследници), които са станали жертва на тогавашните събития. В това отношение филмът на Ед Гафними се стори доста добър и представящ една изключително балансирана гледна точка. Реакциите към него бяха обаче такива, че изгубих желание да убеждавам когото и да било (това, впрочем, се отнася и до цялостната ми работа – ако бих очаквал съгласие и приемане, щях да се откажа на втората седмица). По принцип работата ми по тази тема е подчинена на разбирането „така или иначе никой не ще да слуша нещо по-различно от познатото, следователно мога да пускам каквото намеря, а нека времето изяснява кое какво е“. В този смисъл нямам претенции за представяне на ИСТИНАТА, а само за гледни точки, които рязко се различават от собствено „нашите“.

(Малко принципно отклонение: както сигурно вече сте почувствала, аз изпитвам силно недоверие към крайъгълните постулати на основополагащата българска история, такава, каквато тя се предлага на масовия днешен читател, тоест извън професионалните среди. Смятам властващата форма на българска история – или поне ядрото ѝ – за силно националистическа, предназначена да изгражда национално самочувствие въз основа на тези и прийоми, които намирам силно архаични („българското“ се утвърждава най-често като антитеза на „чуждото“, и особено чуждото на най-близките ни съседи, а това е пълно отрицание на европейската обединяваща идея). Всичко това – само като обяснение на най-общата ми мотивация, която според мен е всичко друго, но не и произволна.)

Но нека се върна към темата за Холокоста и България. Според мен властващата в момента гледна точка силно омаловажава въпроса за отговорността ни като наследници на окупатори и насилници, за сметка на едностранчиво превъзнасяне на честта ни като наследници на спасители на еврейското малцинство. И двете неща са факти от историята ни, само че едната част от тях е засенчена от другата. Онова, което се опитвам да направя тук, е да намаля малко силата на тази сянка, а не да си играя на исторически отрицания.

(Второ малко принципно отклонение: Почти навсякъде извън рационалното, водещо ядро на днешна Европа, националистически интерпретираните истории са се превърнали в заместител на религията, с точно същата цел: обединяване и сплотяване на инак разпокъсани общности, постигано на цената на латентна агресивност към „другите“, което най-често означава най-близките съседи. Предполагам, че няма нужда да ви убеждавам във всичко това – степента на повече или по-малко прикрита омраза примерно към Турция и всичко турско в днешна България е буквално стряскаща, от моя гледна точка. В този смисъл позицията на списанието, или ако щете, моята собствена, също е напълно последователна; оттук и толкова честите обвинения в „анти-българскост“: за немалко, да не кажа повечето днешни читатели, както изглежда, опитите за последователно развенчаване на национализма и неговите митове са нещо принципно „анти-българско“; впрочем, това изглежда е така навсякъде по Балканите: вижте например какви са реакциите в Турция по повод тази смехотворна телевизионна серия, „Златният век“, или както там се казва…)

За да приключа: Холкостът и връзката му с българската история е само едно от „зрънцата“, които „сея“ тук от около пет години насам. Почти няма принципна гледна точка, поддържана от мен, която да се намира дори в някаква отдалечена близост с типичния за момента български манталитет, доколкото съм в състояние да го обозра, възприема и разбера. Това е и обяснението – не и оправдание! – за повече или по-малко пълната ми незаинтересованост от търсене на някакъв вид компромис или съгласие с „читателското тяло“. Не търся популярност, не търся дори и разбиране. Давам си сметка, че това ме лишава от почти всякакъв шанс за действителен диалог, но пък… такъв е пътя, който съм избрал, такъв ще го вървя.

Дали се увлякох, не зная. Не успях да намеря начин да отговоря по-накратко, сорри…

- 15-09-2012|ЗАБОЛЯХ ОТ ПРОКУРОРСТВОТО ВИ

Още десетилетие и ще си отидят и тези, които се напъват да прекрояват, изчистват, възкресяват и налагат ТЯХНАТА СИ ИСТОРИЧЕСКА УБЕДЕНОСТ. Да, ама само обикновени човеци и всичко написано вече е субективно…

- 16-09-2012|Kiril Ivanov

Eто един цитат:

„Официално приетата версия за спасението на българските евреи има още един смущаващ ефект. България се държи като алчен концесионер на онази част от историята, чиито „нравствени котировки“ винаги ще бъдат високи.

Ако говорейки за миналото, се отъждествяваме само с позитивните фигури, ние директно се самоизтъкваме и си приписваме единствено положителната роля, пише Цветан Тодоров. Това колкото ритуално, толкова и приятно описание не носи никакво морално предимство за неговия автор. Защото моралът е или безкористен, или не съществува.

В сложната тъкан на истинския живот се преплитат и величието, и мерзостта; и сакралното, и баналното; и героичното, и циничното. Няма никакъв морал в зловещата аритметика, според която животът на 50 000 е „платен“ с живота на 11 343.“

Ето и този линк:

here

- 16-09-2012|Kiril Ivanov

Още един цитат, от SS Unterscharführer Franz Suchomel, един от „героите“ от „Shoah“ на Клод Ланцман:

„I’ll give you my definition. Keep this in mind:

Treblinka was a primitive, but efficient production line of death. Of death. Understand?“

Franz Suchomel е известен с галантността си към жените юркани към газовите камери:

„Скъпи дами, побързайте, водата изстива“

- 06-01-2013|Бл. Благоев

Все пак не разбрах какъв македонстващ българин е авторът, дали е като съветския гражданин Георги Михайлович и от къде ли има данните които излага. Убеден съм, че е „ляв интелектуалец“. Аз съм съвременик на времето на жълтите звезди и твърдя, че описаният режим за третирането на евреите у нас е силно преувеличен. В никоя фашистка държава, в никоя окупирана от фашистите държава евреите не са оцелели. А у нас са. Това е въпросът, а не дали нашщите войски са безчинствали в Македония, лош ли е би възродителния процес и т. н. Филипиките към Поптодорова са излишни, тя е изпълнявала слугинска роля както при Живков.

Наистина има нужда от реален прочит на много периоди от нашата история, но преди да спорим колко са били спасените евреи, да оценим издъно комунистическия период, чиято партия и сега се стреми към властта.

Колкото до съветите на г-н Енев за ТЕРАПИЯ ЗА УСПОКОЯВАНЕ НА СМУТЕНИ КАТО МЕН ЧИТател те ме очудват. Дискусии да, но не измислици и преиначаване. Имало улици забранени за евреи, училища и т. н. Глупости на търкалета. Борис все пак е бил цар Борис, по потекло и образование не е бил фашист. Разберете този автор е недобросъвестен и използва това отлично списание.

- 06-01-2013|Д. Косев – re:
Златко писа:

Бихте ли посочили източниците на информацията си, господин Косев? Думите „сътрудничество между богати евреи и СС“ звучат доста налудничаво, така че бих ви помолил да дадете възможност да проверим достоверността на онова, което казвате. Какви според вас са мотивите на определена група евреи да изпратят на заколение други свои сънародници? Ако не искате да бъдете възприеман като някой типичен нашенски хахо (и третиран по съответния начин), покажете ни какво точно имате пред вид…

Г-н Енев, не е лошо да погледнете колко е спечелила Швеция от 2-та СВ и кои еврейски родове точно са спечелили най-много.

Поразровете се и ще намерите информация за дейността на Валенберг в полза на САЩ, задържан от СМЕРШ със скъпоценности в колата си, за чичо му (шведски дипломат в САЩ).

Трябва да се чете, Г-н Енев, както често призовавате, нали така!

Има какво да научите договора на Айхман (също евреин, разбира се)с ционистите и за посещението му 1938 г. в тази връзка в Палестина.

- 06-01-2013|Д. Косев

Впрочем коментарите са много по-интересни от статията.

- 06-01-2013|Rausas John – Цитат от „Институти на библейския закон“

———–

Лъжесвидетелството извършено през Втората световна война относно Германия е особено забележително и показателно. Многократно се отправя обвинението, че нацистите са били избили шест милиона невинни евреи, и това число – и дори по-големи числа – сега се е заселило в учебниците по история.

Като обобщава изследванията на френския социалист Пол Расиние, Понсен, който самият е бил затворник в Бухенвалд, заявява:

Расиние стига до извода, че броят на евреите, които са измрели след депортиране, е приблизително 1,200,000, и той ни казва, че това число е окончателно прието от Centre Mondial de Documentation Juive Contemporaine. По същия начин той отбелязва, че в своето изследване на същия проблем Пол Хилбърг стига до общо 896,292 жертви.[64]

Много от тези хора са измрели от епидемии; много са били екзекутирани.

[64]Vicomte Leon de Poncins, Judaism and the Vatican (London: Britons Publishing Company, 1967), p. 178.

Между другото, нека да отбележим, че не се казва много за огромните масови убийства извършени от комунистите.

Съединените Щати ги подпомагат като предават генерал Власов и неговата армия от руски антикомунисти на комунистите за екзекуция. Комунистите екзекутират 12,000 полски армейски офицери в Катинската гора; 400,000 поляци умират в депортиранията.

От 100,000 немски военнопленници пленени при Сталинград само 5,000 се връщат живи; 95,000 умират в лагерите за военнопленници; 4,000,000 немци депортирани от комунистите от Силезия умират, и така нататък.[65]

На 13 февруари 1945 англичани и американци нападат по въздуха Дрезден, град с болници, и избиват 130,000 души, почти два пъти повече от Хирошима, без никаква основателна военна причина.[66] Така дори без да отиваме в тихоокеанския театър на войната, ясно е, че всички участници са били увлечени не само във война, но и в убийства, като комунистите са ги извършвали като обичайна държавна политика.

Нека сега разгледаме друга страна на същия проблем. Един популярен следвоенен роман описва събитията в Аушвиц по време на войната и представя своя материал не само като факт, но и действително използва реалните имена на живи хора.

Така полски лекар, който е военнопленник в лагера и служи в медицинския корпус на лагера, бива обвинен, че е извършил 17,000 „експеримента“ върху еврейски затворници в хирургически операции без упойка. Лекарят незабавно съди автора за клевета. Процесът в Лондон бързо намалява 17,000 случая на 130; стерилизирането на еврейски жени и кастрирането на мъже са били в основата на „експериментите.“ Един свидетел заявява, че ако е бил отказал, самият лекар е щял да бъде убит. Броят на доказаните случаи е бил малък; 17,000 е било невярно число.

В своето обобщение към съдебните заседатели съдията заявява, че не може да им даде „ръководство относно морални въпроси.“ Лекарят печели делото, като обезщетението е най-малката монета в кралството, половин пени; неговият дял от съдебните разходи е около 20,000 паунда.[67]

Съдебните заседатели са единодушни, че той е жертва на клевета, но също вярват, че неговата вина все пак е напълно реална, за да заслужава само символична победа.

Този процес излага на показ същностната безчувственост към истината, която е твърде характерна за нашата епоха. Самият факт, че лекар под какъвто и да е натиск ще извършва такива операции, е грозен.

Дори да бяха извършени само десет, или дори само една, вместо 130 или 17,000, престъплението е реално и много сериозно. Тогава защо е нужно чудовищното преувеличение? Защо са нужни злобните лъжи против хора, които се противопоставят на политиката на съюзниците, като Лавал и Куислинг, сами по себе си „патриоти,“ които не са по-добри от някои от съюзническите водачи, по-лоши от някои, и вероятно по-добри от повечето от тях?[68]

Нека отново да разгледаме масовите убийства по време на Втората световна война, и основата на лъжесвидетелствата по време на Първата световна война и след това. За тези държавни ръководители и техните последователи животът е станал толкова евтин и лишен от смисъл, че едно-две убийства не означават нищо. По същия начин, от едно цяло поколение обучено в насилие по филми, радио, литература и печат не може да се очаква да реагира на едно-две убийства.

Резултатът е отчайващо изкривено мислене, което може да осъзнае злото като зло само в много голям мащаб. Дали наистина нацистите са екзекутирали много хиляди, десетки хиляди или стотици хиляди евреи? Хора, за които тези убийства не означават нищо, трябва да раздуят числото до милиони. Дали лекарят е извършил определен брой експерименти върху живи мъже и жени? Няколко стерилизирани жени и няколко кастрирани мъже и техните сълзи на ужас и болка не са достатъчни за да разбудят извратения и преситен вкус на съвременния човек: да го обвиним, че е извършил 17,000 такива операции.

Злините са твърде истински: дори по-голямо е злото на лъжливо свидетелство относно тях, тъй като това лъжливо свидетелство ще произведе дори по-нечестива реалност при следващата война. Хората сега са „примирени“ със свят, в който милиони биват избити, или се казва, че са избити. Какво ще се изисква като действие и пропаганда следващия път?

По време на Втората световна война една кратка и популярна книга дава поглед върху новото мислене. През 1941 Кауфман призовава за пълна стерилизация на всички германци и с това премахване на германския народ.[69] Кауфман не е единствен. Писателят Ърнест Хемингуей призовава за масово стерилизиране на всички членове на организациите на нацистката партия в предговора на своята книга Воюващи мъже.[70] Харвардският антрополог Ърнест Хутън призовава за „премахване“ на германските водачи и за „разпръсването по света на останалата част от немския народ.“[71]

Като се има предвид тази масова безчувственост към убийствата, така че трябва да се прибягва към лъжесвидетелство, преувеличаване на злото за да бъде направено да изглежда зло, самото зло нараства, за да е в час с човешкото въображение, зло въображение основано върху лъжесвидетелство. През Първата световна война турците се опитват да избият всички арменци; по онова време светът е бил ужасèн от това. Днес някои негри говорят открито за масово избиване на всички бели, а някои бели копнеят за смъртта на всички негри, и шокът от такова мислене намалява с всеки ден.

———–

Hаистина бройката е значително по-малка и 6 000 000 са лъжа. Също е вярно, като допълнение на това, че комунистите избиват (като за това има и документи) много повече хора. Както е и ужасяващо нападението на Съюзниците над Дрезден.

- 06-01-2013|Ц. – re: re:
Д. Косев писа:

Има какво да научите договора на Айхман (също евреин, разбира се)с ционистите и за посещението му 1938 г. в тази връзка в Палестина.

Айхман, евреин? Че евреите са му давали работа като по млад-да, че са му правили услуги-да, че ги е уважавал, по един свой си, объркан начин-да, че си е мислил, че им помага да си намерят „земя“ (повлиян от T. Херцел, Der Judenstaat, единствената книга, която е сигурно, че е прочел), че ги е пращал на смърт-да, ама евреин да е, наистина за първи чувам… мисля, че сте се объркали.

Краят на Тъмраш

Автор: Ангел Вълчев

Предговор

Рядко има селище в България, свързано с толкова недоразумения, заблуди и противоречия както бившето село Тъмраш, управителното средище през „турско време“ на бившата Рупчоска нахия, а след това, за известно време, и на тъй наречената „Самоволна помашка република“ в коритото на Въча.

Интересът към това среднородопско, макар и вече несъществуващо селище, идва не само от това, че в продължение на три четвърти столетие то е било административно средище на един значителен родопски район — Тъмраш прошумя главно след Априлското въстание през 1876 година, и по-точно след потушаването на бунта в Перущица, в което мрачно дело взеха, волно или неволно, участие и Тъмрашлии.

Въстанието отшумя, настъпи Освободителната война, заредиха се подир нея уж мирни години, но името на Тъмраш не слезе нито от колоните на румелийските вестници, нито от историческата сцена, защото както вече казах, то влезе в състава на отцепената от Румелия „Самоволна помашка република“ и се обремени с нови исторически конфликти.

Всъщност по този начин (като управително средище на Рупчос, като участвувало в потушаването на Априлското въстание и в състава на самоволна помашка „република“) Тъмраш влезе не само в общородопската, но и в общонационалната ни история и в тоя смисъл напълно оправдан е засиленият напоследък интерес към това име и свързаните с него исторически и народоведчески стари и съвременни проблеми.

Кое е характерното в досегашните публикации за Тъмраш и за двамата негови нахийски управници Асан ага Караходжоолу и неговия старши син — Ахмед ага? Характерни са, както вече споменах, противоречията, породени в печата още през 1876 година, когато димящите пепелища в Перущица, Батак и Панагюрище привлякоха вниманието на световната общественост и се превърнаха в арена на дипломатически борби „за“ и „против“ Турция, „за“ или „против“ поробена България.

В зависимост от своите политически интереси или пък лични подбуди различните свидетели или пък изследвачи на турските зверства са давали различна информация и така около априлските събития в Перущица и участието на Тъмрашлиите, и по-точно на Ахмед ага в тях, са се натрупали много обвинителни (за Тъмрашлиите) материали, а покрай тях и сума заблуди от най-различно естество. Те след това проникнаха в художествената литература и по този начин за Тъмраш и Тъмрашлии беше утвърдена една изопачена представа с един твърде негативен за родопските българи-мохамедани политически подтекст.

Накратко казано: едни твърдяха, че Тъмрашките помаци са „съсипали, изгорили и ограбили“ Перущица, а техният предводител Ахмед ага Тъмрашки е палачът на това героично село. Други пък, главно родопските изследователи и писатели като Васил Дечев, Стою Шишков и др., застанаха на обратната позиция: че не Тъмрашлии и въобще помаците са „превзели и съкрушили“ Перущица, а редовната войска и артилерията на Рашид паша; че кланетата около Перущица са извършени не от „родопските помаци“, а от турците и черкезите; че Ахмед ага не само че не е участвувал в сраженията за Перущица, но по същото време и спасил няколко рупчоски села от издевателствата на фанатизирани башибозуци.

Спорове около Тъмраш се поведоха и в няколко други посоки: кои са Тъмрашлии, от где са, турци ли са или „изтурчени“ българи, т. е. българи мохамедани. Споровете прераснаха в истинска свада и по друг един въпрос — отцепването от Източна Румелия на двадесетте и едно села в долината на река Въча в една „самоволна помашка република“.

Едни (противниците на Ахмед ага) обясняват това с неговата зла воля, с противобългарските му наклонности, други пък (защитниците на Ахмед ага) застават на противоположната позиция, че не симпатиите и антипатиите на Ахмед ага са изтласкали „непредадените“ села от Източна Румелия, а мощни икономически пружини (угрозата от загуба на беломорските пасища); че Ахмед ага не по своя воля е станал „отцепник“, а е бил заставен към това от недалновидната политика на румелийските управници към него и т. н.

Кажи-речи цял век се говори, пише и спори по тези въпроси, но винаги откъслечно, докато най-сетне един родопчанин реши да изследва Тъмраш, както се казва, из основи и въоръжен с всичките до сега известни и неизвестни документи, да осветли неговата история цялостно от позицията на съвременното научно и политическо мислене. Това е именно авторът на настоящата книга за Тъмраш — полковник Ангел Вълчев, самият той родом от съседното на Тъмраш село Лилково. Очевидно интересите на Вълчев към Тъмраш и Тъмрашлиите не са случайно съвпадение. Бъдещият изследовател на Тъмраш много преди да се появят у него осъзнати интереси към рупчоските войводи, към техния произход и техните дела — много време, казвам, преди това, той е слушал като дете за това прочуто село, за тези всеизвестни в Родопите аги, за разни случки и събития от техния живот и живота в управляваната от тях Рупчоска нахия и тази тема е влязла, така да се каже, в кръвта му. По-късно Вълчев започва да издирва и събира материали за Тъмраш и Тъмрашлии вече с намерението да пише книга. Ето тази книга, плод на дългогодишен труд, е вече в ръцете на читателя.

Николай Хайтов

„Краят на Тъмраш“ – Ангел Вълчев

До Балканската война европейската част на Турция се простираше по целия Балкански полуостров. По силата на Берлинския договор и Топханенското споразумение голяма част от българските земи в Тракия и Македония останаха под властта на Турция. Подвластни на империята останаха и гръцки, и сръбски земи. Това доведе до известния Балкански съюз, който през 1912 година обяви война на Турция.

При създалата се политическа и военна обстановка се очертаха два основни фронта – Източен, който обхващаше Тракийския театър на военните действия, и Западен, който обхващаше главно Македония. Според общия план на съюзниците за водене на войната главните сили на българската армия се съсредоточиха на Източния фронт, срещу Одрин и Цариград, сръбските – срещу Скопие, и гръцките – в направление на Солун.

[…]

Духовете се наелектризираха. Три десетилетия в училища, в къщи, в читалища, по седенки, от книги и вестници, от сказки и речи тези български войници бяха слушали за братя и земи, останали под чуждоземно иго, които чакат от тях освобождение. Цели три десетилетия (да не говорим за преди 1878 г.) войниците бяха възпитавани за този час, за тези боеве. Сега те бяха пред тях. И те чакаха възбудени.

Но войната със своите повратности носи не само ненавист, а и смърт, разрушение, отчаяние. Понякога се налага и отстъпление, и поражение. А какво ще бъде утре, когато тръбата засвири, през тези непроходими гори и планини?

Тревогата беше обхванала и селяните от околните села. Те спяха обути, та в случай на отстъпление на българската армия да могат по-скоро да избягат. Някои натовариха съдовете и завивките на конете, овчарите прибраха стадата в селата за нощуване. Жените не замръкваха на къра. Всичко беше нащрек. Войната се приближаваше с часове.

В Тъмраш също бяха обхванати от паниката. Старите тъмрашлии още помнеха преживелиците от Освободителната война и техните разкази и спомени възбуждаха духовете у помладите. Все пак до започване на бойните действия никой не напущаше селото. Турските офицери уверяваха селяните, че имат предостатъчнс сили, че от вътрешността пристигат големи военни поделения, и ще разгромят всичко по пътя си. Всъщност с какви сили разполагаха турците?

В Тъмраш бе настанен един турски табор, който с ротите си бе заел за отбрала околните висоти. Според донесението на изпратените в тила български разузнавачи, в Михалково имаше друг турски табор. Разузнавачите пишеха дословно: „Има разквартирувани по квартирите само около 1 табор турски редовни войници, без никакъв башибозук“. Трети табор имаше в Девин. Четвърти – в Доспат. Освен това в Драма имаше три табора, а в Серес – два табора, 6 батареи и 4 ескадрона. В Неврокоп имаше цял полк. В Смолян – друг полк и т. н. Срещу частите на Родопския отряд действуваха частите на 14-та турска дивизия с щаб в Серес. Нейните 40, 41, 42-ри пехотни и 14-ти артелирийски полкове бяха заели позиция по непроходимите родопски върхове със заповед да не отстъпват ни едно било.

По височините около Тъмраш – Комаров камък, вр. Модър, Пилаф тепе и на юг, турските постове бяха усилени. На много места бяха изградени каменни и земни окопи с пълен профил. Главните сили турският командир разположи на Комаров камък и вр. Модър. Останалите разтегна по билата на Червен камък. Криви кошари, Пангарлица и Чуренската кула. Силите му не достигаха, за да прикрие плътно цялата си позиция. Турция закъсня с мобилизацията. Сред войниците имаше и някои мобилизирани от местното население, но те се брояха на пръсти и бяха предимно от най-младите запасни набори (виж схема приложение № 21).

Войната се приближаваше с часове. От двете страни войниците лежаха в окопите, насочили пушки едни срещу други.

Един заек можеше да вдигне шум, да предизвика престрелка по целия фронт и войната да започне.

[…]

А какво ставаше по това време в село Тъмраш?

Сутринта на 5 октомври тъмрашлии се разбудиха от честите пушечни изстрели, от избухването на бомби, от артилерийските гръмове и залпове. Когато започна боят по околните върхове, селото се превърна в огромен котел, който е поставен на нажежената пиростия и от всички страни го ближат огнените езици на войната. Паниката бързо обхвана малко и голямо.

След около час командирът на турския табор заповяда всички войници да се изтеглят от селото и отидат на позициите. Резервът беше насочен към казармите на Бей бунар. Това още повече разтревожи селяните, които в първия час разбраха, че турската войска не е в състояние да запази селото им. Към 8–9 часа в селото пристигнаха побелели от страх първите дезертьори от постовете на Чуренска река и Криви кошари. Те разнесоха паниката на първото поражение и разправяха, че българите „колят“ всеки срещнат мюсюлманин, макар да бяха побягнали още при първите изстрели. Озлобен, изплашен до смърт, един от самите турски командири заповяда всички тъмрашлии незабавно да напуснат селото и се изтеглят към горите на Бодлица и Бей бунар. После запали военните складове.

За няколко минути Тъмраш беше обхванат от невиждана паника. Писък на деца, плач на жени, рев на говеда, лай на кучета и непрестанни гърмежи от всички околни върхове. Що е живо – всичко скочи да бяга. На едни качамакът остана по софрите, на други яденето продължаваше да ври на оджака, на трети питата изгоря в жарта. Но в този миг никои не. мислеше за това. Едни набързо закопаваха покъщнината в градините. Други, задъхани товареха конете, трети се задяваха и емваха на юг, към усойните пътеки на Бей бунар, след бягащите войници. Онези, които не искаха да напуснат селото, като твърдяха, че българските войници няма нищо да им сторят, бяха заставяни. Един немощен старец отказа да тръгне с отстъпващите. Но чаушът го застреля на портата. Турските командири искаха на всяка цена да вдигнат селата и накарат мъжете да се сражават на страната на турската армия. Такава беше и заповедта от Цариград.

За един час Тъмраш опустя. Селяните се натикаха като овце по горите. До обед се спотайваха по деретините на Бодлица и Бей бунар, но непрестанният натиск на българските войници по Крайще, Белия камък, Чуренската кула, приближаването на фронта и паническото бягство на турските войници доведе изплашените хора до полуда. Малко след обяд дълги върволици от хора, коне, овце, говеда започнаха да прехвърлят Маркова чука и Каракачанските мандри. Те бягаха към съседните села в коритото на Въча, където този ден не се водиха никакви боеве и беше спокойно.

Единствени турските войници и позициите при Кадиева варица и Комаров камък не отстъпваха. Те бяха добре окопани и се държаха здраво. Местността беше гола. Пожълтялата есенна трева и тук-там останалите неприбрани снопи по нивите бяха единствените укрития за настъпващите български войници. Турските войници бяха по-малко. Те нямаха и артилерия, но се държаха здраво. Патрони имаха в изобилие и някои натрупаха цели купища гилзи. Но към 16 часа, като видяха насреща по баирите кервани от тъмрашлии и те се отчаяха. Турският капитан хвърли пушката пръв. Това утрои страха на войниците и те хукнаха след него. И не толкова след него, а всеки по своя пътека, само да бъде на юг. От страх забравиха да свалят знамето от казармата на Бей бунар.

Така турският табор в Тъмраш още първия ден на войната се разпадна като войскова единица. Войниците, които бяха от съседните българо-мохамедански села, се разбягаха при семействата си, а останалите на малки групи побягнаха на юг, в посока на Девин.

На 5 октомври вечерта турските дезертьори от армията и тъмрашките бежанци дорипкаха в Михалково, Чуреково и Петвар с изскочили от страх очи. Тяхната паника се разнесе като невиждана епидемия по всички села от коритото на Въча. Още същата нощ много българи-мохамедани от тези села съ браха кой каквото можа и се приготвиха за път. А сутринта на 6 октомври, когато пушките запукаха и от съседните върхове и те емнаха на юг след бягащата армия. Керваните на бежанците бързо и непрестанно растяха.

[…]

Тъмрашката яма

Бойните действия на Родопския отряд са важен епизод не само в историята на планината, но и на цялата страна. По своите крайни резултати те са плодоносни, защото върнаха свободата на хилядното българско население и земите, които през Освободителната война 1878 година останаха под турска власт. Тук нямаме възможност да се спираме подробно на тях, затова вземаме главно онези моменти, които имат пряко отношение към историята и съдбата на Тъмраш. А сега да се върнем към летописа на самото село.

Да започнем с въпроса за участието на тъмрашлии във войната и по-специално в боевете за Тъмрашкия клин. Този въпрос и досега е намирал място в историческата литература, но мимоходом и затова е осветляван невярно. Още през трийсетте години Гашаров, като описва боя на Комаров камък, пише:

„В Балканската война около 1000 души от Тъмраш и околните села отбраняваха Турция и селата си на хребета Комаров камък. Срещу тях командващият настъпителните български войски изпрати рота войници от Перущица. Първите жертви на Балканската война бяха тук: 24 левенти момци паднаха. Неприятелят удари на бягство и понеже боят се свърши надвечер, победителите запалиха селото от всички страни, за да свети по пътя на отстъпващите, за да избегнат по-далече.“.

Приблизително същото се твърди в излязлата през 1958 г. книга „Из миналото на българите-мохамедани“, където е писано, че навсякъде българите-мохамедани захвърлили оръжието и напущали турската армия, а „само в някои тъмрашки села, където религиозният фанатизъм бил най-закоравял и където културното изоставане било най-голямо, в първите дни на войната била оказана известна съпротива на настъпващите български войски.“

Внимателното проучване на фактите не потвърждава казаното по-горе. И в документите от войната, и в спомените на непосредствените участници се вижда, че нещата стоят малко по-иначе. Вярно е само онова, че българите с мохамеданска вяра, макар да бяха стояли няколкостотин години под турско влияние и да бяха служили в редовната турска армия, при първите боеве хвърлиха пушките и се връщаха в селата си или при своите подведени от паниката и побягнали семейства. Що се отнася до броя на участващите и от двете страни в боевете на Комаров камък, и по-специално на тъмрашлии, работите не стояха така.

За количеството на войската, в това число и за ранените и убитите, вече се говори. А как стои въпросът с мястото на тъмрашлии? Първо, трябва да се знае, че когато войната започна, Турция не бе извършила пълна мобилизация. Даже в централните райони около Цариград полковете и дивизиите се намираха в процес на формиране, разформиране, мобилизиране и дислоциране, за което по-късно турският генерален щаб бе остро критикуван в самата турска военна литература. В страната цареше хаос. А такива отдалечени райони като Тъмраш и Смолян още не бяха получили нарежданията за всеобща мобилизация. Доколкото имаше някои мобилизирани от селата около Тъмраш, те бяха съвсем малко, и то предимно от първи призив.

След започване на войната мъжете от мохамеданските села бяха заставяни от военните власти да образуват башибозушки групи и да „отбраняват“ селата си, но никъде тези мъже не отиваха доброволно и при първата възможност наистина се разбягваха.

В първия ден на войната всъщност истински бой се води само по височините около Тъмраш. Именно това подвежда някои автори да считат, че там са били и тъмрашлии, но нещата стояха по-иначе. Да не говорим, че 1000 души не можеше да изкара село, чиито жители брояха 2–3000 души. Но Тъмраш падна още в първите часове на войната и военните власти нямаха възможност да извършат мобилизация. Самите турски редовни части се разпиляха след първите боеве, а тъмрашлии заедно със семействата си побягнаха на юг.

Ето диалога с един от онези турски войници, които са се сражавали на Комаров камък, който дава точен отговор на въпроса.

– Колко души бяхте на Комаров камък?

– Двадесет души войници. Командуваше ни един младши офицер. Имаше звезда. А капитанът беше на Бей бунар…

– Той ли командуваше всички войници?

– Абе какво командуваше, той избяга най-напред… Ние се сражавахме на Комаров камък цял ден. Бяхме залегнали един там – друг там и спирахме българската войска. Тогава беше голо, нямаше гори. Една голяма трева и голо, голо, само хвойни. Нашата тръба вика „тиии, тиии, тиии! демек „пресечи огъня“. А пък тяхната буря вика „тате, тате, тате“ – демек „напред, напред, напред“. Ние бяхме залегнали и скрити в окопите и тревата, а пък те вървят прави и затова дадоха много жертви.

– От Тъмраш имаше ли войници, запасняци или цивилни, башибозук да стрелят.

– От Тъмраш нямаше. Ние бяхме само войници. Имаше няколко души като мене запасняци, но от Тъмраш нямаше нито един.

– Да не си забравил?

– Нямаше, ти казвам, никакъв тъмрашенин нямаше там. На тъмрашене ние им станахме курбан тоя ден. Ние задържахме българската войска, та те избягаха. Ние нямахме нито топ, ни нищо. А пък българската войска имаше топ. От Чурен изкараха топ. Като дойде топът по-близо до нас, захвана да не ни хваща, ама ние побегнахме. Имахме по 1 сандък жепане (патрони). Останаха ни по 200 фишека на пояс и побегнахме. А пък тъмрашене въз Модър, въз Модър – та над наше село, над Осиково. Там има един чукан, та от там надолу минаха. Когато се разбягахме ние, имаше още един мартак (остен), докато слънцето залезе. Като видяхме, че тъмрашене бягат, тогава се изплашихме и ние и побегнахме. Ако не бяха избягали, перущенци щеше да ги изколят, врид под нож щеше да ги турят, защото едно време и те са правили пакост в Перущица. А виж от Осиково никого не побараха, ама и осиковци не са правили лоши работи, не са ходили в Перущица едно време. И затова ги не бараха.

– Ами всички ли тъмрашени бягаха?

– Врид, стари, млади, жени, мъже, деце, врид. С коне, с мулета, пеша. Врид. Кой каквото можел на бързо да грабне и бяга…

– От къде минаха?

– През Михалково.

– Ами не са ли спали в Михалково?

– Какъв ти сон, бе, спи ли се в такова време! Всичко бяга и денем и нощем. Спахме на една барчина – Мандрала. Кога отидох в Осиково – няма никого, нищо. И нашите са разбягали.

– Ами войниците?

– Какви войници, бе, всичко се разбяга, кой на къде види. И аз избягах от войската. И от там надолу, надолу, та хееее в реката от Петвар надолу стигнах баща ми и децата ми. Бях женен. И те бягат. Кози, овце, коне, – кой каквото могъл – забрал и бяга. Оти бягахме и ние не знаем, ама бягахме чак до Драма. …

Малко дълъг на пръв поглед, този диалог ни дава не само отговора на въпроса, дали са участвали тъмрашлии в боя на 5 октомври, но и атмосферата, настроението и духа в самата турска армия, пък и в българите с мохамеданска вяра, затова е особено полезен.

Какво ставаше през това време с тъмрашлии? Както видяхме, населението на Тъмраш още от ранни зори на 5. X. попадна в ада на войната. Околните върхове се тресяха от пушечни и оръдейни залпове. Тъмрашлии бяха обхванати от невиждана психоза. Фронтът вървеше по петите им. А те, като виждаха бягащите турски войници и офицери, тръпнеха още повече. Селото бе окончателно изоставено.

Българските войници, разположени по върховете на изток и на запад от селото, нямаха възможност да влизат в Тъмраш. Само една малка част от няколко отделения от първа гранична рота начело с капитан Спасов на 5. X следобед мина през селото със задача да обезоръжи тъмрашлии, но там граничарите не намериха никого и веднага се прибраха на Бей бунар, при останалата част на дружината. На следващия ден започна известната „тъмрашка яма“. Мъже, жени, деца, от близки и далечни села, нахълтаха в изоставеното село и започнаха да грабят. Едни мъкнеха съдове, други – храни, трети – дрехи, вълна, шаяци, лампи, захар, сапун – кой какво докачи. Момчетиите търашуваха по къщите за пищови и патрони. По-“отраканите“ старци разравяха огнищата за заровено злато и сребро. Други гледаха да хванат по-дебела крава или овца. Отначало това ставаше „скришом“, после всичко се емна в открита надпревара.

За яма дойдоха селяни от Перущица, Брестовица, Сотир, Бойково, Дедево, Ситово, Орехово. Но най-големи ямаджии бяха лилковци и чуренци, в това число и чуренските българи с мохамеданска вяра. Лилковци разтоварваха награбеното по върхове, оставяха там по един пазач и пак се връщаха, за да не изпуснат нищо ценно.

Чуренци мъкнеха към Чуренската кула. Тези два дни са запечатани в паметта на хората от всички съседни села като най-голямо събитие на века. И всеки, който е бил в Тъмраш тези дни, може да ви разказва с часове за страхотията на едно отдавна минало време.

Ето кратък разказ на Тинка Вълчанова от Брезовица, женена в Дедево:

„Някои ситовци – Божилци, Гуцови и др. – влезли в Тъмраш още след войната. Натоварили яма с коне. Но нали Ситово бе по-далече, за да не губят време, разтоваряха у дядо Гошо Аризанов в Брезовица. И пак се връщаха. Докарваха много съдове, тави, котли, сахаии. На някои имаше български надписи. От Перущица и Бойково. Те са били ограбени от тъмрашлии едно време през въстанието. Помня, че нашенци казваха: „От яма – на яма.“

Ние отидохме в Тъмраш на 7 октомври с баща ми, дядо Колю, влезохме в къщата на Атем ефенди. Но изглежда, че други вече бяха минали. Къщата беше на два ката. Всички пет-шест стаи бяха отвършени. Дюшемето беше ново, свети. Имаше вита стълба. На салона високи и хубави столове. И една голяма лампа виси. Стаите бяха измазани с шарени бои. Намерих едно гърне с мед и го нарамих. А баща ми рече: „Малко ли ти е мед у нас (ние имахме пчели), остави гърнето, та вземи този стол.“ И аз нарамих един стол. После влезохме в долните стаи. Там намерихме около 50 меха със сирене. Бито и прясно, приготвено за продан. Намерихме една мадражицка каца пълна с юфка. Много човали с вълна, с кожи, черги. Излязохме вън – навсякъде грабят. Едни излизат от една къща, други влизат в нея. Изоставено село. Пущинак. На другия ден перущенци запалиха останалото …

Както вече казахме, още в първия ден на войната някои къщи, складове и недовършената казарма бяха запалени от самата турска войска. Ала голяма част от селото бе оцеляла. И в дните на „тъмрашката яма“ дойдоха келепирджии от близки и далечни села. Всички считаха, че войната е сложила край на Тъмраш, че стопаните на това изоставено село никога вече няма да се върнат, и всеки бързаше да завлече повече имане. Но ямаджиите от далечните села като Перущица, Брестовица, Бойково нито можеха да нарамят на гръб, нито можеха да завторят с коне, защото докато се върнат, нямаше нищо да остане. На това отгоре въглените на старата омраза от Априлското въстание още тлееха. И те драснаха кибрита на оцелелите изоставени къщи.

За няколко часа селото пламна от всички страни. Беше месец октомври. Плевните бяха претъпкани със суха слама и сено. А до плевните бяха къщите. На много места дори къщите и плевните бяха в различни етажи от една и съща постройка. Изсъхнали от години, осмолени, бориковите и елхови греди и дъски пращяха, стените се срутваха и в небесата, ведно с пушека се ройваха милиони искри. Един случаен наблюдател, дошел в селото с група перущенци, описва печалната картина така:

– Компанията мина граничните турски постове, намали един баир и Тъмраш се показа в триъгълната долина. Разположен на две рекички, обкръжен с широки ливади, високи тополи и къщи от чамови дъски, покрити с плочи забавляваха очите. Пред селото няколко петровчани (перущенци) на коне караха стадо добитък за село Чурен. Константин и Владо узнаха от тях, че Димитър е в Тъмраш. Скоро компанията влезе в улиците на Тъмраш… Жителите на селото бяха избягали, добитъкът оставен ревеше, кучета виеха, петли пееха зловещо, а слънчевите лъчи си грееха все тъй както и порано. Бяха вече в селото пред кафенетата, където петровчани си бяха навързали конете по тополите, които окрасяваха малкия площад. Слязоха, дадоха на конете да ядат жито от човал, които петровчани бяха донесли за своите коне.

Чу се от кафенето гласът на Димитър: „Тук елате, да играем на карти.“

Влязоха. Кафеджията бе избягал, а пристигналите си правеха сами кафе и играеха на карти. Тенекии със сладко и сандък с локум бяха пръснати по пода. Черпеха се един друг.

Към четири часа в кафенето бяха останали Константин, Владо и Димитър, които си говореха нещо… Останалата част, около 50 души; търашуваха из селото по къщите. Едни печеха кокошки отвън на ливадата, където бяха преместили конете, други бяха разбили дюкяните по площада и изхвърлили на улицата каси със захар, басми и прочее. Вино, въобще спиртни напитки липсваха…

– Димитре бе, защо не дойде Лулчо? – запита Владо.

– А бе толкова му била противна войната, че не можел да бъде зрител…

В това време пред вратата се изпречи момче на кон и извика:

– Заминавайте, защото запалиха Тъмраш!

– Кой го запали? – обади се Владо.

– Казват, че Чангата от Петровица, но май че и други, защото е подпален от всички страни – отговори момчето и бутна коня си напред по улицата към ливадите, гдето се бяха събрали всички.

– Гледайте, гледайте, хем наистина са го запалили, вдигат се пламъци и дим долу към реката – извика учуден Димитър.

Обърнаха се към прозореца, където се разкриваше североизточната част. Крайните къщи бяха в пламъци и дим.

– Дявол го взел и Чангата. Той прилича на Нерон – засмя се Владо. – Картината не е пълна. Ако имаше из дюкяните вино и кадъни, щеше да прилича на „Садом и Гамора“, но много помодерен, както подобава на двайсти век – отвърна спокойно Константин.

– Не направиха хубаво, дето запалиха селото – отвърна Димитър.

– Варварство, но не се безпокой, този е пътят, по който трябва да мине човечеството, я гледай каква красива картина! Как хвърчат нажежените плочи във въздуха нагоре…

– А бе, ние се забравихме – стресна се Владо. – По скоро, че ще ни загради огънят, после не ще смогнем да излезем.

– Много просто, ще останем тук на площада, догде изгори, няма да се запалим в камъните я!…

Възседнаха конете и в бърз ход взеха улиците към ливадите. Към края бе трудно да се мине от горящите къщи, от които хвърчат нажежени плочи. Стара кадъна лежеше на улицата убита, види се по-рано скрита, но излязла от пожара. Прескочиха я бегом… Не бе дълго разстоянието, улицата бе достатъчно широка и те скоро пристигнаха при компанията невредими. Останалите 50 души възседнали конете, наблюдаваха пожара. По лицата на всички се четеше възхищение и тържество…

През главата на Константин се мерна мисълта: какво ли биха правили тъмрашлии, ако наблюдаваха пожара на своето село? Навярно биха плакали не по-малко от петровчани (перущенци) при запалването на Петровица. Скоро пожарът обхвана селото. Слабият вятър, който подухваше, ускори това. Гъсти облаци дим помрачиха небосвода. Нажежени плочи хвърчаха във въздуха с чудна сила. Добитъкът, който бе останал в селото, зловещо ревеше. Кучета виеха, а гъски на стада се вдигаха нагоре във висините да изхвръкнат от ада, обаче скоро, омотани от дима, падаха в пламъците. Изгорелите крайни къщи продължаваха да димят, а опърлените тополи зловещо стърчаха…

Слънцето наваляше западните хълмове, когато кавалерията от 50 души потегли за второто превзето село – Михалкево (Махалково), а Тъмраш остана да гори отзаде им…

Като разказва по-нататък за виденото в Михалково, авторът на едно място в книгата си споменава за диалога с Чангата и казва:

– Казах му: ако запалиш и това село, ще те набием и предадем на коменданта, като пристигнем в Дьовлен. Каза, че няма да го запали. Тъмраш запалил не само той, но всички, понеже едно време и тъмрашлии запалили в Перущица …

Разказът на Койчо Касапов е частица от действителната картина в Тъмраш през ония дни и нощи. Подобни разкази могат да се намерят с десетки от всички околни села. Вземам този, защото е описан все още под пресните впечатления и защото все пак е документиран.

Ще бъде едностранчиво обаче впечатлението ни, ако считаме, че само перущенци са палили изоставените къщи. Една „чета“ от бойковски момчетии запалиха, по признанията на самите участници, поне двайсетина покрива. Ходиха от плевня на плевня и подаваха запалените главни. „Ние не знаехме какво вършим – разказва със съжаление днес един от участниците. – Ние знаехме, че тъмрашлии някога са палили в нашето село и това бе предостатъчно, за да палим и ние наред.“

Подпалвачи имаше и от Брестовица. Един от наблюдателите на техните „подвизи“ разказва как брестовичани запалили джамията с две тенекии газ. „Като пламна цялата джамия, през минарето излизаше пушек и пуфкаше като влак.“

И така, за две-три денонощия изоставеният Тъмраш бе превърнат в руини. Пепелищата димяха цяла неделя, докато ливна голям есенен дъжд и от пепелищата се озъбиха разрушени стени, обгорели и недогорели кощаци, овъглени купища сено и слама, огради, опържени и ожулени от пламъците дървета.

И дълги години тази зловеща картина напомняше на хората, че тук е минала най-страшната чума, която човечеството познава – ВОЙНАТА. Тя сложи край на това вековно българско село.

Стотици пъти съм бил в Тъмраш и винаги с болка съм наблюдавал руините. Беседвал съм с десетки ямаджии от различните села. Бил съм и неволен свидетел на разговори помежду ямаджии. И не съм срещал такъв, който да не съжалява за изчезването на това старо българско село. Веднаж попитах Христо Мазев от Бойково, който лично е запалил не една къща: „Защо палихте, не мислехте ли, че тъмрашлии могат да се върнат?“ „Защо ли? Защото да вземеш една сопа, че тогава да ни питаш. Верно е, че имаше омраза към тъмрашлии заради делата им в Априлското въстание. Но не беше само това.

Има неща, които човек може да върши само по време на война. И тогава бе така… Война!“

Попитах Тинка Вълчанова: „Ами ако тъмрашлии се бяха върнали, какво щяхте да правите тогава, като сте ги ограбили.

– Ами че тогава пък щеше да им даваме… – без колебание, ми отговори тя. И в уверение на това ми разказа как през зимата на 1913 година в Брезовица пристигнали по просия осиковци, които също бяха избягали и селото им също бе разграбено.

– Баща ми ги погледна, нали бяха все познати и мили, погледна ги, па рече: „Дъще, тия хора от нас теглят. Господ каил няма да стане, ами събери каквото има донесено, че им го дай“. И нареди, та изнесохме всичко на двора, пред осиковци, струпахме го накуп и рече: „То си е ваше – носете!“ И хората го взеха със сълзи от радост… Времена!… Който вземе – замине. Кой докачи – влачи! Ама на тъмрашене се струпа най-много. И те са много бели правили, ама и тях ги удари не градушка – ами гръм…

За да вникне читателят по-добре в онова състояние на мисли и разбирания на хората, нека има предвид, че ямаджии са били не само българи християни, но и българи с мохамеданска вяра от близките села. Чуренските българо-мохамедани отишли за яма в Осиково. Две жени вдигнали от една изоставена къща фасул. Било студено и те наклали огън на огнището. В стаята имало сухи кълчиша. Хвръкнала искра в тях и къщата пламнала, а чуренките помакини хукнали презглава. Къщата рухнала цяла. После пожарът прекрачил в съседните къщи. Така изгорели няколко домове в Осиково.

В някои българо-мохамедански села жителите не са избягали, макар селата им да са попаднали в района на войната. Те също са влачили яма от изоставените селища. Всички – и християни, и мохамедани, са считали, че бежанците вече няма да се върнат, а изоставеното имущество е безстопанствено, като намерено. И още нещо, в ролята на ямаджии се превърнаха самите българо-мохамедани – бежанци.

Когато жителите на Тъмраш, Брезе, Беден, Михалково бягаха през селата южно от Девин, те също грабеха каквото докачат. Всяко село пострада малко или много от бежанците. А в чифлика на Али бей край гара Бук нищо не остана. Повече от всички грабеха и самите бежанци – тъмрашлии. Те минаваха през селата денем и нощем, нахълтваха в къщите, отначало задигаха каквото им трябваше и продължаваха. А после като минаваха през Триград, Ягодина, Кестен, вече оплячкосваха каквото докачат. Мерне ли се кон – пиши го отвлечен. Времена! Война! Грабежът по онова време, бе нещо „нормално“. „Той беше проява не само и не толкова на наслоена омраза, отолкото на властвуващата военна психоза. Гледани през сегашни очила, през втората половина на 20 век, тези прояви са осъдителни и недопустими. А за онова военно време да влезеш в изоставено село и товариш яма с коне, се е считало за съвсем „морално“ дело.

Ако беше изгорен или изоставен Чурен или Лилково. тогава тъмрашлии щяха да влачат яма и палят, както влачеха и палеха в Бойково, Дедево и Перущица през 1876 г. През 1912 година Тъмраш бе изоставен и той стана плячка на ямаджиите от съседните села, а тъмрашлии следваха бягащата турска войска на юг и сами грабеха от попътните села. Времена! Война!

Справедлива или не, освен основната характеристика и целите, които преследва и постига, всяка война минава през огън и кръв, през пепелища и барут. Старите родопчани не случайно казват: „Всяка война закача цялата държава, но тежко на този, комуто се струпа“. На Тъмраш се струпа, та и преля отгоре.

[…]

По-друга е съдбата на хората от коляното па Смаил ага. След като се пресели в Смолян, Смаил ага се ожени за втори път и имаше двама сина. От първата жена – Ашим, роден още в Тъмраш, и от втората – Джелал, прероден. През 1912 година една малка група тъмрашлии, между които и някои от наследниците на Караходжовите, мина през Смолян и настояха пред Смаил ага и той да бяга със синовете си, защото „каурите“ щели да ги изколят. Но Смаил ага отсече категорично:

– Нас веднаж ни подмамиха, та бягахме, кога дойдоха русите и сбъркахме. Сега, който го е страх – да бяга. Ние няма от какво да се боим.

И наистина Смаил ага и синовете му не мръднаха и дочакаха българската войска. Работата не мина съвсем без нищо, но на Смаил ага трябва да се благодари за отказа, защото това стана причина да се разкрие и една друга история, за която толкова много се пише – за участието на самия Смаил в събитията по Априлското въстание в Перущица.

Българската войска, след като мина през Смолян – замина. В хода на войната обаче, както се видя, турците мобилизираха много българи-мохамедани и караха всички да се сражават срещу настъпващата българска войска. Това принуди българското командуване след превземането на всяко село да обезоръжава населението, където е било въоръжено, а оная част от мъжкото население, която е служила в турската армия – да взема в плен, заедно с редовните турски войници и офицери. Тази мярка трая до края на военните действия.

Когато пленниците бяха докарани в Пловдив, някои войници и офицери поставиха въпроса да се потърси отговорност от онези българи-мохамедани, които са участвували в потушението на Априлското въстание. Между пленените беше и синът на Смаил ага – Ашим. Като разбраха това, военните власти започнаха да го разпитват и за дейността на баща му, която той не познаваше. Тогава докараха и самия Смаил ага, макар да бе много стар.

В разпита Смаил ага доказва пред комисията, че тъмрашлии са невинни за потушаване на Априлското въстание. Но комисията не му вярваше. Тогава докараха един от старите перущенци, който е преживял ужасите на Априлското въстание. Изправиха двамата един срещу друг. За учудване на всички старият перущенин стисна ръката на Смаил ага и рече:

– Е, Смаил ага, то „не било тарайлен, ами сарайлен“. На времето ти се застъпи нашите деца в Перущица да не горят и умират, а сега ние ще помогнем на тебе да не теглиш.

И пред всички разказа как по време на въстанието Смаил и някои тъмрашлии спасили много перущенци.

За съжаление този диалог и показанията не са записани. По свидетелството на перущенци Смаил ага и синът му Ашим биват освободени и се завръщат в Смолян. На следващата година Смаил ага почина.

Синовете на Смаил ага – Ашим и Джелал – се ожениха и отидоха зетьове. Ашим взе жена от рода на Исакови, отиде да живе в дома на жена си. Оттогава той промени и фамилията си и от Караходжов – стана Ашим Исаков. Неговите наследници и днес живеят в Смолян с фамилното име Исакови.

Поколението на Джелал носи името на дядо си – Смаилови – живее в Смолян.

Ашим Смаилов Караходжов – Исаков след Балканската война стана касапин и повече от 25 години снабдяваше 21-ви полк с месо. Роди деца, подхвана семейните си дела като всички трудови хора, а животът постепенно наместваше „изкълчено и строшено“ в душата, лекуваше старите рани. Ашим отдавна разбра, че неговата родна планина Родопа е негова родна земя и майка и до края на живота си силно обичаше своя роден край. Той дочака и победата на Девети септември 1944 година и с очите си видя бащинското отношение на народната власт към българите с мохамеданска религия.

Ашим Смаилов почина през 1947 година и остави две дъщери и трима сина. Дъщерите Шафике и Фатма въртят и сега къщите си, а синовете Мехмедали и Смаил работят като всички трудови хора, пеят родопски песни, носят пари и радост на семействата си. И двамата са служили войници. И двамата са готови да бранят родината си като всички други български мъже за благото на новия живот, за щастието насвоите деца, които растата и крепнат с общото щастие на всички българчета като тях.

Изменчива е съдбата на третия син на Ашим – Галиб. И той расна като своите братя. И той служи войник в българската армия. И той се ожени и има две деца. Като дойде Втората световна война, отново му сложиха войнишки пагони.

От ходене запас му дойде до гуша. На всичко отгоре залюби една гъркння. И по време на войната взе, че избяга с нея и отиде в Турция. И не се върна вече. Сега работи в една тенекеджийска фабрика в Анкара, но често си въздиша по изоставената в Смолян жена и дете. Преди две години синът му ходи в Анкара и намери своя баща, но не хареса хала му.

Един от внуците на Ашим Смаилов носи пагоните на старшина от Българската народна армия. Старшина Минчо Манев – така го знаят и подчинените, и колегите му, и неговите началници. Правнукът на Смаил ага отдавна е разбрал причините за криволиците в съдбата на своите прадеди и дълбоките корени на оня вековен дъб на рода си, които смучат сокове от нетленната народност на българите. И за него социалистическа България е оная преродена, просветлена и обогатена родина като за всички нас, за която човек може да залага и труда си, и живота си.

По-друга е съдбата на Джелал Смаилов, сина на Смаил ага от втората му жена. Джелал се ожени в 1909 година за Назифе Шишманова, която и днес живее в Смолян. В 1915 година той бе мобилизиран в редовете на армията и замина по фронтовете на Първата световна война. И там остави костите си.

Той остави двама сина. Те растяха без баща в лишения и неволи. Смаил се поболя и почина много рано. А Мехмед порасна, стана мъж и се задоми. Дойде Втората световна война. И Мехмед като много българи замина войник. Отиде и на фронта. Сражава се на Драва. Той беше санитар по специалност и мъкнеше ранени бойни другари под град от куршуми и снаряди. Неговите фронтовашки приятели и другари си спомнят с умиление за него.

От войната внукът на Смаил ага заболя тежко и наскоро след това почина. Той остави един син, който за утеха на своята майка носи името на бащата. Мехмед е вече женен и като всички глави на семейства носи отговорност за благополучията на своя дом и за делото, на което посветиха своя живот неговият дядо и неговият баща.

Източник

АНГЕЛ ВЪЛЧЕВ

Ангел Вълчев е български военен, полковник от армията, и автор на книгата „Тъмраш“ (1973).

Коментари (3)

- 29-08-2012|Кирил Кръстев – Това е, Кольо

Прочетох само първите три страници, признавам. И затова този път нямам право на никакво отрицание – признавам и това. Не бях чел повече от дивите му приказки, защото съм подсказано предубеден негов читател – признавам за трети път. А за последен: ако не бях чел нищо друго от Хайтов, освен „Към върха“ му, щеше да ми е безкрайно достатъчно да кажа „благодаря, каза ми всичко, Кольо“. Щом той е написал тези три страници, значи е написал талантливо всичко останало. Вечен покой, грешнико!

- 29-08-2012|Златко

Ами той текстът не е от Хайтов – което е написано и най-горе, над статията, и най-долу, в авторското каре. Може би трябва да направя нещата малко по-очевидни, щом се получават такива недоразумения…

- 29-08-2012|Кирил Кръстев – Sorry, for thаt

Сега мога спокойно да се съглася с подозрението си, че най-голямата грешка на реда съм аз. А не всички останали, които се държат геройски за пръта на знамето, побито на върха на еволюционната пирамида. Понеже сега съм в Англия, се извинявам за приятното недоразумение с надеждата, че е било полезно. До нови, по-големи, в Чикаго, господин Енев.

Евреите в българската словесност

от началото на ХIX век до Освобождението

Автор: Олга Тодорова

Отношението на възрожденския българин към евреите, респективно-образът на евреите в българската възрожденска книжнина, се оформя колкото под въздействието на актуални за ХIХ век социално-икономически, културни и политически фактори, толкова и в резултат на наследени от по-далечното или по-близко минало стереотипи и предразсъдъци. Ето защо една кратка ретроспекция на българо-еврейските контакти през вековете би била само от полза за по-адекватното осмисляне на възрожденската представа за „Израилевите синове“.

Както е добре известно, разселването на децата на Палестина по света започва още през античността. Познала вавилонския плен, персийското владичество, а накрая и господството на римляните, Обетованата земя непрекъснато излъчва емигрантски потоци към близки и далечни територии, включително и към Балканите, където еврейската диаспора датира от времената на елинизма.

В изпълнената с превратности еврейска история епохата на ранната Римска империя заема особено място. Именно тогава сред множеството секти, обособили се в лоното на ортодоксалния юдаизъм, възниква и тази на последователите на Исус, на чието учение е съдено да се превърне не само в една нова и могъща световна религия, но и – по една ирония на съдбата – в най-жестокия опонент на юдаизма и на целия еврейски род за столетия напред.

В самата зора на християнството част от балканската еврейска диаспора се поддава на обаянието на неговата проповед. Друга, и то по-голямата част от балканските евреи, обаче продължава да се придържа към старата си юдейска вяра. С официализирането на християнството и с постепенното му налагане като държавна религия във всички страни от балканския регион за това изповядващо юдаизма население настъпват трудни времена. Християнската доктрина трайно дамгосва евреите с клеймото на позора, като ги свързва фатално с най-трагичния и същевременно най-ключов епизод от християнската свещена история – разпятието на Спасителя. На собствено-еврейската митология за „богоизбрания народ“, залегнала в Стария завет, се противопоставя новозаветният мит за тежката родова вина на евреите – богоубийци и наследници на изменника Юда, вероломно предал Исуса Христа за трийсет сребърника. В съответствие с този техен непростим грях, друговерците-евреи в балканските средновековни държави, включително и в България, са третирани като „втора категория“ поданици и са обект на дискриминационно законодателство, сегрегация и периодически преследвания. При все това православният балкански антисемитизъм се изразява в едни сравнително омекотени форми. Той в никакъв случай не може да се съизмерва с развихрилата се на Запад по време на кръстоносните походи и продължила с неотслабващо темпо в епохата на Реформацията и Контрареформацията антисемитска истерия. Забележително е, впрочем, че именно от кръстоносната епоха датира имиграцията на сравнително големи групи немски евреи („ашкенази“), които, търсейки спасение от кървавите погроми, устроени им от католическа Европа, хвърлят котва на Балканите и се присъединяват към старите еврейски колонисти – грецизираните „романьоти“.[36]

Завладяването на Балканите от османците открива нова страница не само в живота на християнските народи от европейския Югоизток, но и в историята на еврейството. В края на ХV в. подгонените от католическата реконкиста на Пиринейския полуостров испански евреи („сефаради“) биват радушно приети във владенията на султана и се разселват из всички по-големи имперски центрове, включително из градовете на територията на днешна България.[37] „Сделката“ е взаимно-изгодна – срещу предоставеното на бегълците убежище османската държава получава едни изключително лоялни поданици. И това не е единствената ѝ печалба. С присъщия си практицизъм имперската власт не пропуска да оцени по достойнство, пък и да се възползва и от други респектиращи качества и умения на евреите: техническите им познания (включително и на огнестрелното оръжие), лечителското майсторство, богатия търговски опит, широките делови контакти с Европа и не на последно място – внушителните парични капитали на имигрантите, които вливат живителна струя в османската икономика. В замяна на еврейството щедро са отпуснати някои права и привилегии, които по принцип „не се полагат“ на немюсюлманите в една ислямска държава. Евреите издължават данъците си към фиска не лично, а чрез посредничеството на своите общини; те са избавени от кошмарния „кръвен данък“, който стряска съня на поколения християнски, в това число и български, родители; на строителството на еврейските синагоги се гледа през пръсти, докато строежът на нови християнски храмове се преследва с цялата строгост на шериатския закон.[38] Като допълним и това, че ислямизационният натиск върху изповядващите юдаизма е сравнително слаб и че в същото време османската власт се старае да защитава поданиците си с юдейско изповедание от християнския фанатизъм, в частност – от т. нар. „кръвна клевета“ (т. е. от приписваните на евреите ритуални убийства на християни) [39], става напълно разбираемо защо Османската империя се превръща във втора „обетована земя“ за евреите и защо примерът на сефарадите се оказва заразителен. И през следващите векове техни събратя от всички краища на Европа продължават да прииждат към владенията на падишаха. Обстоятелството, че евреите са първата, а вероятно и единствената немюсюлманска общност, поставила се доброволно под османско поданство, сам по себе си е достатъчен, за да настрои зле към пришелците християнската рая, която и без друго е възпитавана от своята религия във враждебност и подозрителност спрямо „юдействащите“. По-облагодетелстваният статут, на който се радват османските поданици-евреи, само подсилва християнската неприязън. Фрапиращите прилики между исляма и юдаизма – строгият монотеизъм, който кара и юдеи, и мюсюлмани да се отнасят с насмешка към триипостасния християнски Бог; отхвърлянето на изображенията и от юдейската, и от мюсюлманската култови практики; обрязването; табуирането на свинското месо и пр. – още повече укрепват християнското убеждение за сърдечна близост между евреи и мюсюлмани.

Цялата тази палитра от верски, социални и политически антагонизми обяснява защо в българския фолклор образът на евреина е оцветен в плътни черни краски. В основата на този образ безспорно лежи евангелският архетип за христоненавистния, подъл и сребролюбив евреин – архетип, разработен и в средновековната ни религиозна книжнина. Чисто прагматичната мотивация на образа обаче понякога е съвсем прозрачна. Очевидно е, например, че българинът, който традиционно се препитава от изнурителен и по правило нискодоходен земеделски труд, гледа на заможните си съседи-евреи през кривото огледало на завистта. Той не може да прости на „еврее тежки сарафе“ и на „чифутчетата базиргянчета“ (от тур.-търговчета), че притежават непостижимото за него умение да трупат пари без много пот на челото. Спасителното за гордостта на бедняка обяснение е, че евреите са богати най-вече благодарение на своето безчестие и на склонността си към измамничество.[40] Специфичен отзвук във фолклора намира и крайно болезненият за християнското самочувствие реален исторически факт, че по време на османското владичество редица църковни средища и отделни православни духовници, притиснати от тежките данъци, наложени им от държавата, изпадат в мрежите на евреи-лихвари. На тези богати евреи народният певец приписва пъклени помисли. В някои песни от Крали Марковия цикъл например се пее как юнакът спасява „чиста Света гора“ от попълзновенията на „жълта еврещуга“ („желта базиргяна“), която, според един вариант на песента, искала да изкупи „белите манастири и черните калугери“, а според друг вариант – възнамерявала да изгори „сички вангелия“ и да обърне християнските храмове на „хаври“ (т. е. – на синагоги).[41] В последна сметка българският безименен творец без колебание причислява евреите към „лагера на врага“. За него турци и евреи стоят „от едната страна на барикадата“. Съществуват немалко песни с паралелни сюжети, в които мястото на турци и евреи е взаимнозаменяемо, и други, в които турци и евреи действат „рамо до рамо“. По подобие на „турската“, например, еврейската вяра в нашия фолклор се квалифицира като „мръсна“ и зловонна. Приравняването на евреи към мюсюлмани добре проличава от онези народни песни, в които е разработена темата за брак с друговерец. Момите, насилени да се омъжат за евреин, реагират точно както и посестримите им, които са принудени да отидат в харема на някой турчин – прилагат всички възможни хитрини, за да осуетят нежелания брак или в краен случай се самоубиват.[42] В известен смисъл по своята уродливост образът на евреите в нашия фолклор дори засенчва този на мюсюлманските господари. Докато турците се явяват просто олицетворение на грубата сила, чиято бруталност обаче поне е откровена и открита, то на евреите се гледа като на един също толкова хищен, но подъл и потаен, и затова може би още по-опасен враг. Показателни са да речем песните, в които на „чуфутчетата“ е отредена ролята на издайници на юначните български хайдути пред турските паши.[43] Показателни са и песните, в които е вплетен мотивът за обредните еврейски убийства на християни. Народният певец е убеден, че на еврейските сватби се поднасят гостби от „дребни дечица“ и че от кръвта на тези невинни християнски жертви евреите си правят „чифутски комки“.[44]

Веднага трябва да се каже, че в българската писмена култура от ХIХ в. основните характеристики на току-що очертания крайно непривлекателен еврейски образ продължават да се репродуцират. Съвсем правомерно е да си зададем въпроса защо този образ се оказва толкова жилав – вероятно най-статичният в сравнение с всички останали „образи на другия“ от османската епоха. Един от отговорите, разбира се, гласи, че виталността му се дължи на самата християнска сакрална традиция. В края на краищата сред множеството „други“, с които българинът живеел в рамките на Османската империя (турци, гърци, арменци, цигани и пр.), евреите били единствените, чийто образ бил „закрепен“ – уви, по един злощастен за тях начин – в християнското Свещено писание. Наличието на осветен от религията иконографски модел обаче съвсем не е единственият ключ към доста консервативното представяне на евреите във възрожденската ни книжнина. Точно толкова, ако не и много по-важни, се оказват политическите и социално-икономическите причини. През ХIХ в. волята и енергията на българина е подчинена на една нова „свръхзадача“ – пълната национална еманципация. В същото време евреите остават коректни османски поданици и се отнасят по-скоро равнодушно, отколкото съчувствено към българските тежнения. Ако към тази колаборационистка позиция прибавим и специфичния за евреите социално-икономически профил (лихвари и търговци, откупчици на данъци и на държавни монополи, притежатели на модерно оборудвани манифактури, чиято конкуренция заплашва с разорение дребните български производители)[45], става ясно защо „имиджът“ на евреина се изчиства така трудно и бавно. Нека не пропускаме и това, че по време на Възраждането в България се осъществява значителен „внос“ на антисемитизъм. Той иде преди всичко от държавите на Slavia Orthodoxa – държави, които през целия ХIХ в. се отличават с ретроградната си антисемитска политика или в най-добрия случай с половинчатите и неохотно предприемани реформи за подобряване положението на евреите.[46] Силният ефект на този импортен православен антисемитизъм се предопределя от обстоятелството, че тъкмо страните на Slavia Orthodoxa са онези, с които българинът е свързан с традиционни духовни и културни връзки; това са и страните, с които по време на Възраждането българите поддържат все по-активни политически контакти; това, най-сетне, са страните, в които получава образованието си една голяма част от новобългарската интелигенция и в които е съсредоточена българската възрожденска емиграция.

През ХIХ в. обаче се разгръщат и някои процеси, които способстват за постепенното туширане на негативизма спрямо евреите. ХIХ-ото столетие е времето, когато нашенецът казва решително сбогом на средновековието. Битът и културата му започват да се преустройват според повелите на модерните буржоазни стандарти. Религиозните ценности лека-полека отиват на заден план, все по-безапелационно изтласквани от култа към рационалното светско познание. От Запад долитат авангардните идеи за свобода, братство и равенство пред закона на всички граждани, без оглед на тяхната раса, етнос или вяра. Присъщият за духа на Новото време индивидуализъм бавно, но сигурно подрива вековните патриархално-колективистични стереотипи. От „колективен човек“ българинът се преобразява в личност. Мнението му за заобикалящата го действителност, включително и за „другите“, вече не се диктува безусловно от патриархално-религиозната традиция, която по принцип е осторожна и враждебна към всяка „различност“. Това мнение все по-често се базира на персоналния опит и личните наблюдения, пречупени през изградената с помощта на образователните институции и печатното слово индивидуална ценностна система. Освен това, независимо дали възрожденските българи желаели това или не, върху тяхното отношение към евреите известно влияние, и то най-вече позитивно, оказва политиката на самата османска държава като официален регулатор на взаимоотношенията между многобройните етнически и конфесионални общности под нейна власт. Прокламираното с големите реформени актове (Хатишерифа от 1839 г. и Хатихумаюна от 1856 г.) равенство на поданиците от всички изповедания не остава изцяло на книга – поне що се отнася до евреите. Все по-зависимото положение на „болния човек“ от водещите западно-европейски страни (страни, в които през ХIХ в. евреите постигнали една значителна степен на гражданска еманципация и в които се оформили могъщи еврейски политически и финансови кръгове) принуждава османските власти да бдят особено усърдно за спазване на правата на поданиците си от еврейски произход.47 Тази покровителствена правителствена политика спрямо евреите отеква по двояк начин сред българите. Ако у част от възрожденската ни интелигенция тя само изостря антиеврейското озлобление, у друга част тази политика без съмнение култивира по-голяма търпимост към друговерците. Реформите имат още едно важно позитивно отражение върху българо-еврейските взаимоотношения. До този момент двете общности сякаш се движат в различни координатни системи – всяка от тях се моли на своя Бог; чете, пише и печата книги на своя език; съди се по собствения си закон в собствените си религиозни съдилища. Преките контакти като че ли се изчерпват само със сферата на деловите взаимоотношения. Реформеното законодателство постепенно променя нещата. То въвежда общи за всички конфесии съдилища. То принуждава мюсюлмани, християни и евреи да седнат един до друг в провинциалните съвети и заедно да решават въпроси от общ интерес.48 Реформите дават зелена улица и на „малцинствения“ периодичен печат, който се превръща в още един канал за взаимно опознаване. Възрожденската ни преса следи развоя на просветното дело сред османските евреи, информира за появата на нови еврейски „известници“ и публикува материали, посветени на обичаите, историята и културата на евреите.49 Така на практика в периода на реформите се осъществяват първите по-сериозни пробиви във вековната изолация между българи и евреи и се подготвя почвата за преминаването на двете общности от стадия на „паралелното съществуване“ към този на пълноценното, необременено от верски и етнически предразсъдъци общуване.

* * *

Пристъпвайки сега към същината на нашата задача, нека преди това направим уговорката, че в своеобразната йерархия на българските етно-религиозни „другости“ от епохата на Възраждането евреите не заемат челно място. Макар и често интерпретирана като неприятелска, тяхната „другост“ не се мисли от българите като „враг номер едно“. Обстоятелството, че за българина от епохата на Възраждането евреите спадат не към „главните“, а към „маргиналните други“, и че „еврейският въпрос“ далеч не е сред най-животрептущите въпроси от дневния ред на българското общество преди Освобождението, вече подсказва колко трудно е изнамирането на един-два „представителни текстове“, които да резюмират по задоволителен начин българското отношение към евреите през този период. За да бъде максимално верен с оригинала – нито прекалено „бял“ (както тенденциозно го рисуваше историографията ни само допреди десетина години)[50], нито изцяло „черен“ (каквато би могла да е естествената ответна реакция на досегашното едностранчиво представяне) – колективният портрет на евреите в българската доосвобожденска словесност трябва да се сглобява търпеливо, парченце по парченце, въз основа на пръснати тук и там из възрожденския ни печат дописки на еврейска тема, бегло щрихирани еврейски образи в художествената литература и публицистиката, епизодични споменавания за евреи в частната кореспонденция на възрожденски дейци и пр. Един от най-удобните начини за обобщено поднасяне на тази хаотична информация е да се проследят най-популярните мотиви и сюжети, посредством които еврейската проблематика присъства по страниците на българската възрожденска книжнина. Затова, пред многото други възможни подходи – хронологически, по автори, по жанрове и пр. – предпочетохме за основа на изложението си тъкмо този подход.

Да започнем с външния облик на евреите – един на пръв поглед второстепенен, но в действителност твърде съществен детайл от техния портрет, като се има предвид подчертаният вкус на епохата към прийомите на физиогномиката. Външният вид на евреина в българската възрожденска проза не събужда друго чувство, освен погнуса. Евреинът е не само грозен, но и мръсен. В този смисъл можем да констатираме един силен континюитет с християнската полемична книжнина и с фолклора, в които евреите също са представени с отблъскващи физически черти, съответстващи на „мръсната“ им вяра. Така например в издадената от Теодосий Синаитски през 1839 г. книга „Служение еврейско“ се лансира версията, че евреите били проклети още от самия Мойсей, поради което европейските евреи имали краста по седалищата си, а азиатските – рани по нозете си.[51] Във фолклора ни също битува представата за евреите като „келави“, „шугави“, „лунави“, „дупчени“ и пр.[52] Ето сега едно красноречиво описание на епизодичен герой-евреин, което намираме във втората, непубликувана част на повестта на Васил Друмев „Ученик и благодетели, или чуждото си е чуждо“: „Лицето на евреина беше отвратително. С едно око, разрязана устна, с черни зъби, дълъг, извърнат нагоре нос, със сбръчкано лице, наполовина изгоряло, с дълга жълта, но от много време нечесана и набита със сламки и боклук брада“. И за да бъде образът съвсем завършен, авторът добавя, че евреинът „понякогаш се оригваше, като изпускаше лукова и чесънена миризма.“[53] Но ако евреинът на Друмев все пак е само един художествена измислица (при това може би донякъде повлияна от чужди образци – натрапва се например приликата с Дикенсовия Фейгин от „Оливър Туист“), то Любен Каравелов вече не щади и „реалните“ евреи. В пътеписните си „Записки за България и българите“ той обявява еврейските квартали на София за „вонейша чума“, която съперничела дори на Солун – „столината на еврейското отрицателно благовоние“. „Ако софийският евреин са приближи до вас, то вие сте принудени да отидете в банята и да се омиете с хума“ – предупреждава авторът и съветва софиянци, че ако „желаят да имат здрав воздух и да са избават от тифусните трески, то са длъжни или да преселят своите евреи на връх Витоша, или да ги натопат в саламура“. Впрочем, Каравелов не пропуска да напомни на аудиторията, че евреите „са известни на сичкият свят не само със своята телесна, но и душевна нечистота“.[54]

В какво, според българина, се състояла тази „душевна нечистота“?

На първо място (и това е най-малкият грях на евреите в очите на българските им съседи) – в пристрастеността към един „паразитен“ начин на живот. Иван Богоров например изтъква, че за разлика от българите и от турците, които били орачи и овчари, „крехкий син на Ревека, като ся бои да хване оралото, за да не му ся изприщят ръцете, той за прехранванието си залягва на лесни и хитри печалби – търговия и монопол“.[55] Приглася му Каравелов, който твърди, че „гърците…, както и евреите, обичат да живеят без труд, без мъки и без голямо безпокойство“.[56] Евреите са нарочени не само за хитри и пресметливи, но и за непочтени. На тях не бива да се гласува доверие. „А на Давида Хаима нямам твърде голямо уверение, защото плете разновидно тая работа кату чист чифутин“ – пише Раковски в едно свое писмо.[57] Коварството и продажността минават за иманентни черти на израилевите чада. Показателен е смисълът, който се влага в метафората „чифутин“. Например: „Стреснете се, събудете се, братя българи плоещчени. Доста сте падали с главата надолу в чуждите ями, доста сте били чифути, които за пет пари продават майка си“.[58] Оттук вече има само една крачка до мотива за еврейската склонност към предателство – мотив, който безспорно възхожда към евангелския разказ за падението на Юда. В кризисни моменти за християнската общност митът за предателите-евреи се възражда с неподозирана сила. Например в своя приписка, оставена върху страниците на Протопопинския дамаскин, даскал Тодор Пирдопски обвинява „проклятити чифути“, че с предателството си по време на Гръцкото въстание от 1821 г. станали причина за обесването на цариградския патриарх и за всички други репресии, предприети от властите спрямо християнското население в столицата.[59] Мълвата приписва на евреите предателска роля и по време на Априлското въстание, както и в хода на Руско-турската освободителна война. Евреите, твърди следосвобожденският историописец Г. Димитров, „всегда са клеветели българите пред турското правителство“. В Карлово например те ходели преоблечени като турци и показвали на башибозука „кого да улови за бесене“.[60]

Изобщо, евреите са си извоювали печалната слава на жестокосърдечни злоумишленици на християнския род. С едва ли не генетично „вроденото“ у тях христоненавистничество се обяснява дори политическото поведение на някои европейски държавници от еврейско потекло. Показателно е например как в едно стихотворение под надслов „Дизраели“, публикувано през 1876 г. в емигрантския вестник „Стара планина“, е разтълкувана позицията на английското консервативно правителство на Дизраели-Биконсфилд във връзка с Априлското въстание. Авторът с псевдоним „Пейчин“ (всъщност Ив. Вазов) не само че не пропуска да отбележи еврейския произход на английския министър-председател, но и се стреми да внуши, че тъкмо в „жидовството“ на Дизраели се крие разковничето за антибългарската му политика: „Тъй нагло Лорда с мирен вид/ свой взгляд министерски исказа,/ и като същий злобен жид/ към нази пълен бе с умраза,/ и тъй цинически, без стид очите на света замаза…“. Стихотворението завършва с прочувствения възглас „О, Англио, защо ли днес/ бездушен жид те управлява“.[61]

Но в края на краищата, най-отрицателната черта на евреите и първопричината за всичките им пороци, си остава тяхната вяра. „Разобличаването“ ѝ е предмет на специални усилия от страна на православното духовенство. С голяма популярност в духовните среди се ползват един особен тип антиюдейски полемични съчинения, уж писани – за по-голяма „достоверност“ – от покръстени равини. Софроний Врачански например превежда от гръцки едно такова съчинение с автор новопокръстения евреин Павел Медик, като го включва в ръкописния си сборник от 1803 г., известен в науката под името „Книга за трите вери“.[62] В личната си библиотека на Неофит Рилски имал друга подобна гръцка книга – „Златно произведение на Самуил, равин юдейски“ (1834 г.).[63] Към същия тип принадлежи и споменатото вече „Служение еврейско“ от 1839 г., което всъщност представлява свободен български превод от гръцки език на съчиненията на новопокръстения бивш равин Неофит с малки допълнения от книгата на Павел Медик. Сред многото шокиращи неща, които могат да „научат“ за юдейската религия читателите на този тип литература е и това, че евреите убиват християни с ритуална цел. В „Служение еврейско“ например се обяснява как евреите хващат християнски деца на своя празник Пурим и ги държат затворени до Пасха, когато ги принасят в жертва. От така получената „християнска кров мучена“ се слагало в еврейските пасхални хлябове; от нея равините давали да пият на новообрязаните еврейски деца; с нея евреите пръскали своите покойници и захранвали новобрачните.[64] През ХIХ в. мнозина – не само на Балканите, но и в цяла Европа – продължават да вярват в този мит. Продължават да вярват в него и немалко българи. Неофит Бозвели например, както ясно личи от един пасаж в диалога „Плач Бедния Мати Болгарии“ (1846 г.), взема за чиста монета еврейското „убаятелное захранване и запояване“.[65] Но митът за ритуалните убийства не остава само на литературно равнище – понякога той се „инструментализира“, превръщайки се в отдушник на дълго трупани напрежения от социално-икономическо естество между християни и евреи.[66] Ето как от време-навреме общественото спокойствие в някои български градове с еврейски колонии се взривява от слухове за извършени от евреите ритуални убийства или опити за убийства на християни – Скопие (1852 г.); Самоков (1859 г.); София (1869 г.); Кюстендил (1875 г.)[67] Истина е обаче, че в България – дали поради сравнително късния генезис на градската ѝ буржоазия, дали поради по-умерената религиозност на православните българи или поради някакви други причини – християнско-еврейските противоречия не се проявяват в есктремни форми, не се стига до кланета и погроми над евреите, а случаите на „кръвна клевета“ са относителна рядкост, което, впрочем, дори дава основание на излизащия в Цариград в. „Източно време“ да направи оптимистичната констатация, че българският народ „не е молепсан с тая крыва мисъл на гърците“[68].

Интересен е начинът, по който възрожденската ни преса интерпретира т. нар. „кръвна клевета“. Сред различните вестникарски дописки и материали, посветени на тази тема, може да се долови една доста ясно изразена разлика в подходите на „вътрешния“ (издаван в границите на Османската империя) и емигрантския печат. Легалните вестници, макар и с известни нюанси, демонстрират едно общо-взето толерантно отношение към набедените евреи – отношение, без съмнение повлияно от стандартите на правителствената политика към евреите. Емигрантският, и особено революционният печат, си позволява един крайно остър антисемитски тон. Като илюстрация можем да си послужим с едно трагично събитие, което се разиграло в Кюстендил през 1875 г. Става дума за зверското убийство на едно дете – престъпление, за което местната християнска община тутакси обвинила евреите. Това мрачно събитие, коментирано от няколко български вестника, ни дава възможност да сравним позициите на различни по своята политическа ориентация среди по въпроса за ритуалните убийства. Списание „Ден“, което се печатало в Цариград не вярва във виновността на евреите:“Ний не знаем що да кажем за тя жаловита вест, като преди всичко се съмняваме м истинносттта ѝ. Извора като е мътен, какво да кажем за водата…“ Още по-категоричен в оправдаването на оклеветените евреи е официозният вилаетски вестник „Дунав“, който квалифицира умонастроенията на кюстендилци като „едно суеверие“. Ботевото „Знаме“ обаче никак не се колебае в посочването на виновника и въпреки липсата на доказателства решително отсъжда: „по сичко се вижда, че детето е заклано от изкусна хахам-башийска ръка“.[69] Със своята поезия и публицистика Ботев е дал предостатъчно доказателства за не особено ревностната си религиозност. Защо тогава той така стръвно се нахвърля върху евреите? Отговорът гласи, че зад смущаващото антиеврейско ожесточение на „Знаме“, пък и на други издания от революционната емигрантската преса, всъщност се крият силни политически мотиви. Българските революционери-емигранти, чиято висша цел е свободата на отечеството, са дълбоко възмутени от проосманската външна политика на западно-европейските Велики сили – политика, която нерядко била в съзвучие с интересите на крупни европейски финансови магнати от еврейски произход. Обяснима е следователно злобата, с която Ботевите и Каравеловите издания („Свобода“, „Независимост“, „Знаме“) бичуват „обрезаните и необрезани еврейски екселенсии“, „израилските барони“ и „великите царе юдейски на капиталът“, Ротшилдите и барон Хирш или „чафутските“ вестници „Нойе Фрайе Прессе“ и „Пестер Ллойд“, които пеели възторжени оди за султана.[70] Фактът, че тези „чафутски вестници“ имали свои дописници и сред българските евреи[71] покачва градуса на омразата. Ненавистта към шепата „израилски барони“ се пренася върху „чафутите“ въобще, преплита се с „кръвната клевета“ и в последна сметка циментира добре познатия стар образ на подлия, христоненавистен евреин.

По-скоро на конюнктурна, отколкото на принципна плоскост се гради отношението на българина и към евреите в чужбина. Различните модели на третиране на гражданите с юдейско изповедание в различните европейски страни най-често са оценявани не сами за себе си, а съобразно начина, по който съответната страна се отнася към българската национална кауза. Най-грубо казано, схемата е следната: ако една държава показва благосклонност към българските въжделения, то и политиката ѝ спрямо евреите, макар и дискриминационна, общо-взето не среща възражение; ако ли пък някоя страна, в която евреите се радват на просперитет, се отнася враждебно или с безразличие към българските национални стремления, то и на толерантната ѝ спрямо евреите политика се гледа с недоброжелателство. По силата на тази логика процесът на реална гражданска еманципация на евреите, който, макар не и без колебания и обрати, постепенно си налага като отчетлива линия в политиката на повечето западно-европейски Велики сили, не печели българските възторзи – по простата причина, че през ХIХ в. Западът защитава с всички средства целостта на Османската империя. И обратното, възрожденците ни рядко си позволяват да осъждат проявите на антисемитизъм в страните от православния „блок“ – защото това са страните, в които българинът вижда стратегическите си партньори в своята борба за национална независимост.

Многобройни са текстовете, с които може да се илюстрира това безкритично отношение. Така Софроний Врачански в една от своите оригинални вставки към превода на „Театрон Политикон“ (1809) възторжено приветства мерките, предприети от императрица Анна и наследницата ѝ Елизавета Петровна за „очистването“ на Русия „от еврейскаго невернаго скверность“. Според Софроний благотворният морален ефект от изгонването на „оный зломысленный християноненавистный род еврейский“ напълно щял да компенсира загубите на руската хазна от еврейските данъци.[72] Същата тази линия на безпринципно одобрение на руската политика по еврейския въпрос е подета и от българска журналистика. Фотиновото „Любословие“ например тълкува недоволството на руските евреи от репресивното царско законодателство като „неблагодарност“.[73] Подобно на Фотинов, и Раковски е склонен да забелязва преди всичко положителните промени в руското еврейско законодателство и да омаловажава оставащите в него антидемократични пунктове. Нещо повече, отмяната на някои грубо дискриминационни наредби Раковски разглежда не като естествен процес на възстановяване на справедливостта, но като особена царска милост, за която евреите трябвало се покажат „достойни“.[74] Каравелов, на свой ред, не само че не приема справедливите критики на европейската общественост срещу румънския антисемитизъм, но и става негов отявлен защитник – впрочем, с доста съмнителни аргументи. Най-силният му коз в подкрепа на антиеврейската политика на северните ни съседи се свежда до това да покаже, че тя не е по-достойна за укор от западно-европейската политика на двойни стандарти – съчувствена към страданията на евреите, но безразлична към мъките на други народи: „Когато Англия има право да беси фениянците и да приследова шотландците, когато Австрия има право да души хорватите и да притеснява чехите, когато Турция има право да сече християнски глави за нищо и никакво, то и Румъния има право да изгони евреите и немците, които искат на живея от чужд пот“. Във всеки случай, нашият публицист е убеден, че румънското правителство имало пълното право да защитава земята си от „невиканите и нежелаемите скакалци“, които я били превърнали в „положителни чафутски пазар“.[75] Че политическите пристрастия са ключов момент за формирането на едно или друго отношение към „външните“ евреи личи и от начина, по който различните български издания разглеждат темата за антиеврейските погроми в Русия и Румъния. Официозната и „туркофилската“ преса категорично застава на страната на репресираните евреи. „Дунав“ например е потресен от „противните на човещината“ действия на молдовските власти, по чието нареждане неколцина евреи от Галац били насилствено отведени на един пуст остров на Дунава, а когато двамина от нещастниците се опитали да се доберат до брега, за да потърсят храна, полицията открила стрелба срещу тях и ги убила. „Где ся е чюло да ся умори человек от глад, по причина че бил Евреин“ – възмущава се „Дунав“.[76] Вестниците с русофилска насоченост обаче съвсем не са толкова състрадатели към жертвите на погромите. „Право“, да речем, твърди, че авторите на Великденския погром в Одеса от 1871 г. били движени не от омраза и фанатизъм, а от едва ли не справедлив гняв срещу евреите, „които владеят сичката търговия на мястото, защото заемат парите със секакъв начин на сиромасите и ги развращават, като им продават спирт“. „Отечество“ пък се опасява, че „чуждите“ вестници щели да преувеличат размерите на кръвопролитието и уверява читателите си, че „много евреи показват загуби, които никак не са им направени“.[77]

Повече от очевидно е, следователно, че „абстрактният“ либерализъм, който загърбва произтичащите от етносите и религиите различия, не се ползва с особена популярност в средите на българската възрожденска интелигенция. Очевидно е, също така, че формулирането на една принципна позиция по въпроса за статута и правата на малцинствата „по света и у нас“, а в частност – и по въпроса за статута на евреите, не е сред приоритетните задачи на тази интелигенция. На пръсти се броят онези възрожденски дейци, които са издигнали идеалите за взаимна толерантност и гражданско равноправие в свое непоколебимо лично и политическо верую. В този смисъл Васил Левски, който ратува за пълна равнопоставеност между българи, турци и евреи в бъдещата свободна българска държава („било във вяра, било в народност, било в каквото било…“)[78] представлява по-скоро едно приятно изключение, което само потвърждава правилото.

Справедливостта изисква да признаем обаче, че през ХIХ в., и най-вече през втората му половина, средновековно-религиозната ксенофобия и „политическият“ антисемитизъм малко по малко отстъпват място на едно ново мислене, което загърбва формираните на верска или националистическа основа антипатии, за да даде преднина на общочовешките ценности. Петко Р. Славейков например, макар да споделя възгледа, че евреите са „фанатици и ругатели“, все пак съветва сънародниците си да гледат на тях „с милост като към братя по человечество, защото братството по человечество е по-старо от братството по вяра“.[79] Правилата на това пробиващо си път по-разкрепостено мислене диктуват човек да бъде преценяван не според конфесията му, а според индивидуалните му качества. Точно такъв е подтекстът на реторичния въпрос, зададен от търговеца Хаджи Мина Пашов на страниците на „Цариградски вестник“: „Ако некой търговец вземе в работите си некой достоян Евреин за слуга, то религията на тоя последний, какво безчестие ще направи на репутацията на първийт?“[80] Естествено, тези по-прогресивни умонастроения влизат в противоречие със закостенелите възгледи на една голяма част от българското население, което предпочита по старому да се държи на „безопасна дистанция“ от друговерците. И през втората половина на ХIХ в. общественото мнение продължава да таксува близките контакти с евреи като компрометиращи. Знаменателен е например един от доводите, с които в 1860 г. кюстендилци атакуват владиката си Дионисий и искат отзоваването му: „не познава християнието за свои чеда, но евреето и циганьето има за най-верни и любезни, сос них замръква, сос них осамва, сос них са советова за церковни и християнски работи…“[81] Въпреки всичко, сближаването между християни и евреи в епохата на реформите е един неудържим, макар и бавен процес. За това, между другото, може да се съди и по факта, че някои българските издания лека-полека изоставят маниера на представяне на друговерците като някаква хомогенна безлична маса. На мястото на анонимното „некой евреин“ вече се появяват имена на конкретни личности от еврейски произход – при това тези личности се споменават не за да бъдат охулени, а за им се изкаже благодарност или похвала. Вестник „България“ например не пести суперлативите си за главния ямболски равин Рафаил, който „бил достоен за всяка признателност“, тъй като „много заслуги е принесъл и принася на нашите училищни заведения“.[82] С добри думи се споменава във „вътрешния“ ни възрожденски печат и австрийският консул в София Рабен Замеро (евреин по произход) – както заради благородния му жест да лекува безвъзмездно някои от „сиромашките“ български ученици, така и заради цялостното му „съчувствие“ към българските училища.[83]

Разбира се, до самото Освобождение негативните изказвания по адрес на евреите в българската книжнина определено преобладават над позитивните. Утешителното е, че ако не всички, то поне една част от тези негативни изказвания всъщност функционират като щампа. Те са своего рода топоси, които пишещият се чувства длъжен да използва като атестат за своето христолюбие или родолюбие. Във всеки случай там, където се говори не за евреите като общност, а за конкретни евреи, щампата обикновено се изоставя. Ако в качеството си на духовник например Софроний Врачански се чувства длъжен да заклейми „христоненавистните“ евреи, то вече като човек, правещ личната си изповед, той не може да подмине с мълчание добрината, която му оказали представителите на същото това „христоненавистно“ племе – в „Житие и страдание“ Врачанският епископ откровено разказва как на младини цариградски евреи го спасили от похотта на „содомити-турци“.[84] В „Записки за България и българите“ пък Каравелов изгражда един изключително привлекателен образ на пловдивското еврейство („честни и трудолюбиви“, „добри, работни и милостиви личности“, „готови да помогнат всекиму без да гледат неговата вяра, народност, племе и лице“ и пр.) – образ, който рязко контрастира на карикатурния портрет на софийските евреи в същото съчинение.[85] Разбира се, причините за този „диференциран“ подход са до голяма степен политически. Софийските евреи, както Каравелов сам подчертава, спадали към немския клон на еврейството – същия, от който произхождали и редакторите на Виенските и Пещенски „чафутски вестници“, спечелили си омразата на нашия автор със своите славословия за султана. Представителите на пловдивската еврейска колония принадлежали към другия, испанския клон на еврейството, което за Каравелов автоматично ги поставя извън „списъка на заподозрените“. Не можем да не си дадем сметка обаче и за един друг фактор, който вероятно в немалка степен е предопределил симпатията на писателя към пловдивските евреи. Става дума за един вид „локален патриотизъм“. Копривщенецът Каравелов без съмнение познавал отблизо пловдивските евреи, а нищо чудно да е имал и лични контакти с хора от пловдивската еврейска община – обстоятелство, което не му позволява да демонизира образа им.

Завършвайки сега изложението си, ще ни се да обърнем особено внимание на това, че независимо от положителната си или отрицателна коннотация, образът на евреина (както впрочем и образът на който и да е „друг“ във възрожденската ни книжнина) служи – пряко или косвено – за избистряне на собствено-българския образ, за уплътняването на българската национална идентификация. Евреите се оказват подходящи за тази функция не на последно място поради своята „съизмеримост“ – също като българите те са един не особено многочислен народ, който от векове живее под чужда власт. В едни случаи тъкмо тази съизмеримост подсилва ефекта на контраста и укрепва българското самочувствие. Българинът се блазни от мисълта, че поставен при общо-взето еднакви условия с евреите, той е по-чист, по-трудолюбив, по-честен, по-борбен, по-свободолюбив от тях. В други случаи „съизмеримостта“ добива ролята на стимулатор на национални добродетели и завоевания. „В Цариград, в Смирна ся издават толики вестници и месечна списания от Турско поддани гърци, ерменци и даже еврейци, а ми българи народ от више пет милиона счисляем…“[86] – тези думи на Раковски, който явно е уязвен в националната си гордост от това, че „даже еврейци“ са изпреварили сънародниците му в областта на периодичния печат, звучат като настойчив апел към българската общественост за наваксване на непростимото изоставане.

* * *

И така, ако трябва с няколко думи да обобщим казаното, бихме могли да заключим, че образът на евреите в българската доосвобожденска словесност в една или друга степен повтаря чертите на добре известния евангелски архетип. Наистина, този стандартизиран образ, който се възпроизвежда по силата на религиозната инерция, както и под влиянието на специфични политически и социално-икономически фактори, постепенно губи своята монолитност. Липсата на реална дълбока конфликтност в отношенията между българите и „техните“ евреи по време на Възраждането, в съчетание с характерната за ХIХ в. еволюция на човека по посока на едно рационализиране на вярата, освобождаване от суеверията и религиозния фанатизъм и в последна сметка – по посока на едно по-толерантно възприемане на „другия“, подкопават многовековния стереотип. Веднъж създаден обаче, стереотипът се оказва изключително устойчив и в една кога съвсем явна, кога по-“облагодородена“ форма присъства в съзнанието, а оттам и в писанията дори и на най-просветените ни възрожденци.

Източник

ОЛГА ТОДОРОВА

Олга Тодорова е българска историчка и литературоведка.

Коментари (5)

- 24-02-2013|Либерален европеец – Истината, Санчо, истината…

Наистина, любопитно е, че причината за негативния образ на евреина, който съществува у всички народи (а защо ли всички са така солидарни в оценката си за евреите?), се търси винаги и изцяло само у другите, но не и у евреите. Като че ли евреите не притежават недостатъци и в делата им отсъстват каквито и да е основания да бъдат критикувани или причини останалите да бъдат крайно предпазливи с тях? Очевидно е (но не и за заслепените от пристрастия), че обществата, основавайки се на своя горчив опит, са възприели евреите като коварна заплаха.

Тази статия е поредният опит да се използува научния инструментариум за по-голям тежест и убедителност с цел да бъде омаловажено и компрометирано всяко критично мнение относно еврейството. Жалко, че е положен толкова труд в името на една неистина.

- 24-02-2013|Златко

Уффф… уморителна работа Едно след друго наредени Магавридита (това от Добри Войников, не от мене)…

Уморително, наистина.

- 17-05-2013|Петър

И нито дума за еврейскта алчност и пресметливост, за лихварството, забранено и осъдено като неморално от всички религии?! Според религиозните предписания на юдеите обаче, лихва не се взима от от свой, но от друговерец – езичник може, морално е.

А какво да кажем за договорите, витиевато омотани и объркващи длъжника, одобрени от Талмуда?

Мисля, убеден съм че това са истинските причини за лошото име на евреите, уж юдеи, пък държавата им е Израел, кои са всъщност?

Разделението на свои и чужди и двойнствения морал залегнал и в нациналната им доктрина е расизъм пар екселанс.

Внушението, често срещано, за религиозно мотивирани войни е възмутителна измама, истината е че войните винаги се за поробване и грабежи от древността до ден днешен!

- 17-05-2013|Златко

М-дааа. Такъв ни е халът, такова ни е и мисленето. Всъщност, за да бъда честен, вече съм престанал да си задавам философски въпроси от вида „кое определя кое – халът мисленето, или обратно?“. Остава си факт, че, като се започне с, примерно, връщането на бутилки в магазина, при което „трябва да си пазите бончето“, защото иначе ви връщаме само половината от цената (Защо? За да не могат ‘прошляците’ да ни връщат бутилките, които са насъбрали по парковете. Повторно ‘това пък защо?’ – отговор липсва)… и като се стигне до подобни бронтозавърски концепции за исконната, от пред-библейски времена, „вина“ на тия или ония, само не и нашата, сегашна – навсякъде, навсякъде, навсякъде, нашего брата, солидно облъчван от миазмените излъчвания на една информационна и медийна среда, в сравнение с която старите, добре познати български клозети, нацвъкани отвсякъде, изглеждат като уютни гнезденца на чистотата и уюта… Навсякъде нашего брата живее с представи и разбирания за света, които просто не могат да доведат до нищо друго освен онова, което наблюдаваме ежедневно. Пълна безизходица в главите, пълна безизходица и в реалността. Обидa, гняв, ярост, срещу всекиго и всички. Пасивна себеизолация, за да се спаси човек поне от най-пагубните въздействия на всеобщата, необявена гражданска война… Апокалиптични мисли, апокалиптични настроения, прекрасна почва за бизнеса на всякакви врачки и прочие… Краят на света, някъде около хиляда години след Христа…

Та така, да си дойдем на приказката. Кое е първо – яйцето или кокошката? Ще можем ли да помръднем нещичко в мисленето на тази подивяла от облъчване и всевъзможни манипулации населенческа маса, или да си хващаме шапките и да се обесваме на първия по-здравичък клон?

Ах да, евреите. Нашата гордост, тия, които до скоро ни правеха да изглеждаме отличници. Олеле, сега и тия ни предадоха. Глей ся братче ний пък кат са развихрим ко стаа… У миши гъз че ги нàврем, те тия хабер си нямат с кого си имат работа…

- 18-05-2013|уф

Петре, ми съжали ги евреите, че не са се родили християни като тебе. Тогава щяха да знаят да не съдят толкова бързо и на дебело, че всеки сам и поединично отговаря за делата си. Щяха да знаят за радостта да дадеш от своето на някой мърляв, прост клошар, и той е душа божия. Пък и не се знае, той може да стои по-горе в очите на Господ. Нали познаваш своята религия, поне толкова колкото си запознат с тяхната.

Съседът между мира и войната

Автор: Румяна Конева

(Българската литература за своя съсед в края на ХIХ – началото на ХХ в.)

Хилядолетия вече човечеството се себеутвърждава във времевото и менталното пространство между войната и мира. Тези две обществени явления и политически състояния се намират в постоянна взаимозаменимост и взаимовръзка. Колкото и в стремежа си към градивно-позитивното, една от съставните части на който е мирът, хората да търсят всеобхващаща хармония, по-чести са случаите, когато тази хармония се постига в една или друга степен именно с противохармонични средства – агресията, насилието, опитът за силово, често свързвано и с духовното надмощие. За Югоизточна Европа това общоеквивалентно явление (къде с по-голяма, къде с по-малка интензивност) е валидно не поради трафаретния и отдавна подложен на съмнение израз, че тя е „кръстопътна зона“, а поради неоспоримия факт, че там, където има история, конфликтите са съпътстващи. Също всеизвестно е, че там, където има граници и бариери (езикови, междуселищни, етнически или религиозни, а в случая, който ни интересува и държавни) – има и друг, близък или далечен в зависимост от моментния интерес съсед. Имагологията е изследвала механизмите на тази „другост“ и образованият читател знае това. Това е причината, поради която ще заобиколя привичките от миналото да изброявам панегирик от теоретици на културата, осветлили редица аспекти на този наистина сложен въпрос.

На Балканския полуостров той е не по-прост поради наслагвани и мултиплицирани в историческата памет на народите още от първите набези над Византийската империя визии за един и същи съсед, който веднъж е съюзник, сетне противник, но и в двата случая не само чужд (за Балканите това е по-слабо изразено), но и враг. Това се дължи често и на обстоятелството, че в повечето случаи въпросите, които хората не са в състояние или нямат волята да решат с помощта на културата и на градивното в нея, опират до услугите на „антикултурата“ – на оръжието. И така в сложната взаимовръзка между войната и културата жертва става точно културата, в името на която уж понякога се води и войната. Нещо повече. Ако се вгледаме и в заплетеното отношение победител – победен, ще открием позицията на културата и литературата от фронтовата линия на победените, независимо от нейната основополагаща непреходност и творческа устойчивост. Затова и много от интелектуалците на новото време се чувстват не само жители, но и жертва на един победен свят.[87]

Войната в нейната човешко-предметна съвкупност също е част от духовната история, една сцена на многовековни сили и решения. Основният въпрос е, как и в каква разпространеност тя действа и се отразява върху културната история.[88]

В Югоизточна Европа въпросите на войната и културата имат по-сложно взаимоотношение по няколко причини. Те са свързани в новото време с борбите на поробените християнски народи, съпътствани с процесите на национална консолидация, на модернизиращото се общество, оформящо националностно и личностно себеусещане, с изграждането на чувство за историзъм, с инфраструктурни и икономически промени и пр. В процеса на „национално съзряване“, свойствен на всички народи през ХIХ и ХХ век, се изгражда и модерната култура.

За народите от региона на Балканския полуостров обаче, тази модерна култура започва да се развива в условията на чуждо не само по народностен признак господство. И културата се превръща в една от целите на борбата на народите за собственото им отстояване. Така тя влиза в особена конфигурация с противоположни ѝ на пръв (но само на пръв!) поглед явления – въстания и революции. След Берлинския конгрес тази взаимовръзка прераства в друг тип отношения, още по-парадоксални – култура (а в случая – литература) и война, тъй като новообразуваните държави са принудени да решават заплетените си териториални и национални проблеми със силата на оръжието – един път срещу доскоро общия враг, сетне помежду си. Без да правят изключение от другите, отдавна „свободни“ народи, които също решават проблемите си през ХХ в. под въздействието на Марс, балканските държави развиват и своя култура, подчинена на идеята за национално себеотстояване и свързана с техните революционни борби, въстания и войни.

Тези най-общи характеристики налагат избирателен подход, тъй като проблемът е сложен и обхватен. За да потърсим отговора на тези въпроси и мястото им в „координатната система“ на общественото развитие, ще разгледаме някои изяви на войната и българската литература, опиращи до най-общите характеристики на не само оформената, но и формираната представата за съседа. Тя е поетапно исторически взаимообвързана и поради тази причина е и в пространствено-времева последователност.

Култура и революция

Както вече споменах, поробените народи от Балканския полуостров развиват своята модерна национална култура в сложна взаимовръзка на градеж върху основателното отрицание. Опозицията култура – въстание, култура – борба, култура – революция е стожерът при изграждането на националните култури на сърби, българи, гърци. Започнали от идеята за национална история и формиране на историзъм у своите народи, първите дейци на „новобалканската култура“ работят в условията на чуждо потисничество именно с призива за образование и просвета. Призивът-протест на Паисий „О, неразумний и юроде“ е повсеместен за всички поробени народи. Знанието и рационализмът на здравия разум се издига в култ и фактор на борбата. Доситей Обрадович, например, пише още през 1764 г. към един свой псалтир в съответствие с възгласа за знание и просвета, че който не „части“ святото писмо ще пати „много зло“. Или: „Што су, брате, птици крила,/То jе нам писмена сила.“[89] Осъзнати като потребност на новото време, подобни призиви изпълват литературите на всички балкански страни. Те са добре известни на специалистите. За нас важен е по-скоро обединяващият момент в призива за свобода и просвета, свобода чрез просвета. Защото това е и началната фаза на взаимовръзката между културата и революцията, културата и войната. А за Балканите тя е политическа.

Образец за повечето дейци от региона на Балканите са Френските революции от 1789 и 1848 г. Техни привърженици и горещи популяризатори в своите страни са Вук Караджич, Бранко Радичевич, Джура Якшич, Й. Й. Змай и др. от Сърбия; Дионисиос Соломос и Ригас Велестинис от Гърция; илирийците от Хърватия – Людовит Гай, Станко Враз и Август Шеноа; патиоптистите от Румъния – Николае Балческу, Болинтиняну, Богдан Петричейку, Цезар Болиак, Хъждеу и пр. Техните имена се свързват именно с тази особена задача, поставена пред народите им – да отхвърлят чужд гнет чрез въстание, революция или война като едно от средствата на тази битка е културата. А „първите воини“ – формиращият се балкански интелектуален елит. При тези общи задачи на християнските народи съседът-християнин има свои особености, но не е основният неприятел.

Един кратък поглед на литературата у нас от втората половина на ХIХ век например показва категорично противопоставянето народ – поробител. В „Къде си, вярна ти любов народна“ Добри Чинтулов наред с призива „На кръст си тънки саби запашете, за бащината си земя станете“ приканва „Тъпчете турски племена, пълнете с техните тела пространните ни равнини, дълбоките ни долини“. А във „Вятър ечи, Балкан стене“, той е поет на мигновената революция: „Догде е мъничка змията, елате да се съберем, с крака да ѝ строшим главата“.

Георги Раковски пък нарича владетеля „свирепи турци“, обвинява ги, че нашите храмове са „потъпкани от турска поганска звярска невярност.“ Или поривът за тези войнствени настроения обяснява Ботев: „Тиранинът върлува и безчести край наш роден: коли, беси, бие, псува и глоби народ поробен“.

Какво е особеното при тази взаимовръзка литература-революция? Свойствена за всички балкански народи и характерна и за останалите европейски държави (особено тези, които държат в подчинение свободни преди народности), тя разкрива съпричастието към един цялостен културен процес на модерното човечество. С оглед търсенето на мигновено въздействие (култура – революция[90]) литературата е и волунтаристична. Изрази като „тъпчете турски племена“, „турска поганска звярска невярност“ са лишени от художественост и естетическо въздействие. Но те имат онова широко и популярно влияние, което при задачите на националната революция може да бъде „духовен порив“.

Но това е едната страна на тази взаимовръзка. Емоционалната. Тя е повърхностният слой, а в същността на културата остават дълбоки философски предложения и решения на Просвещението. Намирайки се в постоянно общуване (пряко или посредствено) помежду си, черпейки, идеи и мотиви, използвайки едни и същи или сходни образци и модели, идейните автори на отношението култура – революция стават своеобразни „посланици“ на една всеобща хуманистична насоченост (като изключим по-горните конкретни примери), заимствайки кога повече, кога с по-слаба интензивност постижения от съседа или по-далечния съмишленик. И в това няма нищо лошо. Напротив – именно това явление дообогатява националните култури и ги сближава в по-общите и по-конкретните мотиви и тенденции. Всеизвестен факт например е, че новобългарската култура се изгражда не само на собствена територия, а и често създава основополагащи елементи (вестници, училища, дружества, печатници) в извоювали вече свободата си балкански държави или пък страни, поддържащи по една или друга причина основанията на българите в революционната борба (какъвто е примерът с Румъния и Русия) и създадените от тях условия за развитие на българската култура.

Парадоксалното тук е в това, че независимо от тесните взаимовръзки между народите, изявата на културата на всяка една страна е вътрешно-национално ориентирана. Така в борбата с петвековния поробител, съпричастният доскоро по съдба поробен народ (гръцкият) е хитър и злоблив. Румънецът (на чиято територия се изгражда първата културна институция у нас, а цели колонии българи са намерили подслон) е асимилатор и в много от преписките срещаме сблъсък в амбицията за подчинение от страна на приютяващата нашите емигранти страна[91] и пр. Тази особеност ще изникне с много по-голяма категоричност в началото на ХХ век, когато националните интереси ще бъдат ръководни в културната ориентация.

Всеобщо валидните и наднационални на практика идеи на революцията в областта на културата придобиват в системата култура – революция нови характерологични черти и се подчиняват на други закони – национално-консолидиращи всяка една отделна нация в Югоизточна Европа.

Подобен път имат и институциите на културата – „координатната система“ на културата. Всяка една страна от Балканския регион учредява през ХIХ в. основните и водещи звена на „културното администриране“. Създават се училища, дружества, академии, печатници и пр., а в годините на самостойно държавно развитие – и държавни културни институции. Задачите на тези културни институции съвпадат с идеите на национално-освободителните революции. Нещо повече. Те сега започват именно в условията на национално-освободителните борби да общуват помежду си не само междуличностно, а и междуинституционално. Подготвя се на практика в условията и най-вече следствие на взаимовръзката култура – революция един нов тип културно общуване – междудържавно. То е много съществено за културата в края на ХIХ и особено началото на ХХ век, разкрива нейните възможности за влияние в обществото и за обогатяване представата за другите народи. Така всъщност се постига и една по-голяма плътност в опознаването на самия себе си, съизмервайки се с другите. Или, както един от дейците на революционното движение беше извел като верую, „мирното културно съревнование между народите“. Без да абсолютизираме термина „съревнование“, тъй той като може да има различни тълкувания, показателен е именно стремежът към лелеян мирен културен съвместен вървеж. Тези нови основи на културно взаимодействие между балканските народи опират и до втория основен въпрос:

Култура и национално-освободителни или отбранителни войни

Балканските народи възвръщат своята държавност през ХIХ в. Едни по-рано, други малко по-късно. Причините за това са различни, отдавна изследвани и обяснени от науката. Важното е, че с постиженията и в резултат на революционните борби, културата влиза в ново състояние на развитие – в свободна, собствена държава и поема всички отговорности, които тази държава ѝ възлага. Нека вземем за пример някои институции.

Университетът в Атина се учредява през 1841 г., в Яш през 1861 г., в Букурещ – през 1864, а в Белград – също в началото на 60-те години. Появата на ново модерно университетско образование е свързано с извоюването на самостоятелно държавно управление. Т. е. те са резултат на отношението култура – националноосвободителни войни. В България Университетът е факт с близо 20-годишно закъснение именно поради изтеглената във времето гореспомената взаимовръзка.

Същото важи и за академиите на науките в тези страни. Те се обособяват в общности от модерни учени, поставили си съвременните научни амбиции, също в този период – през 70-те години. Поради изтъкнатата особеност, единствено Българското книжовно дружество е националната научната институция извън територията на националната държава и в отсъствието на национална държава.

Пак в условията на държавност се учредяват националните библиотеки, театри, опери, художествени академии, музеи и пр.

Ясно е, че свободните държави от Балканския полуостров изпращат ХIХ в. с решената от националните им програми взаимовръзка култура – революция. Те посрещат новия ХХ век с всички принадлежащи му предизвикателства, притежавайки една уплътнена културна институционалност, която им дава тила, опората и самочувствието на изградени и изграждащи се модерни култури. В края на ХIХ и началото на ХХ век балканските народи са в усилено културно общуване помежду си. Те се „съизмерват“ по всички показатели – брой на грамотни, пълнота на училищната мрежа, степен на „еманципиране“ на висшето образование, обменят си научни поредици, гостуват си с постановки, интензивно се превеждат едни други и така културите им стават бързо по-достъпни. Младежите от балканските страни много бързо се вливат в останалите европейски университети и там те са в особено съревнование помежду си. Именно поради тази сходност в историята и културата. А и в резултат на назряващите конфронтации по различни въпроси на историята и свързаната с нея актуална политика.[92]

Вече можем да говорим за осъществените задачи на взаимовръзката култура – националноосвободителни войни. Вследствие на тези няколко последователни националноосвободителни войни (на Гърция, Сърбия и България), културите на Балканите осъществяват на практика задачите, поставили си чрез взаимовръзката култура – революция.

Тези националноосвободителни войни, обаче, водят до още по-заплетения възел на отношението национална литература и култура – война поради „квесторството“ на голямата дипломация в Берлин през 1878 г. Разделили се предимно на две – „за“ и „против“ разпадането на Османската империя[93] (или както проф. К. Косев справедливо изтъква, че „Берлинският конгрес се превръща в своеобразен търг за разпродажба на фалиралата империя край Босфора“[94]), заседаващите в Берлин през горещите юлски дни на 1878 г. слабо се вълнуват от съдбата на възвърналите се на европейската карта балкански народи. В целия немски печат от тези съдбовни дни едва ли ще открием статия за която и да било балканска държава, за нейната култура или история. „Младите“ държави по-скоро имат функциите на обект във взаимовръзката култура – националноосвободителни войни, отколкото на субект на собствената си съдба и бъдеще, а в това число, разбира се, и култура.[95]

Тази „присъда“ води до няколко същностни особености в развитието на културите. От една страна, наблюдаваме „интензифициране“ на културното развитие. Специално за България нерешените национални и териториални проблеми доказват това по един безспорен начин. Още в хода на Руско-турската война 1878/79 в страната се изграждат първите институции на културата.[96] Особеният статут на Източна Румелия ускорява процеса на национално културно консолидиране. Интелектуалците са тези, които подготвят Съединението на България през 1885 г. и изграждат силния дух на българските войници в отстояването на това съединение в Сръбско-българската война през ноември същата година.[97]

Рожба на преплетени международни отношения, тази първа в новото време война между двата съседски народа става и пръв изразител на новите особености на литературата при завишени температурни условия. Скоростта на куршумите са в пропорционална зависимост от словесните атаки и нападки. Най-гръмогласни са и едни от най-популярните поети на току-що съединилото се царство – Иван Вазов и Михалаки Георгиев.[98] В стихосбирката „Новото гробище на Сливница“ авторът на „Под игото“ е намерил нов враг. Това е сръбският князът Милош, който подтикнат от Дунавската монархия нападнал съседа-брат. Този Каин е за поета безумний с кръвнишка ръка, обречен на вечно проклятие, отречен и от Господа.[99] А в „На Милош Милоевич и съдружие“ читателят е напълно наясно, че сръбските управници са основните неприятели. Те, а не сръбският народ (който за Вазов си остава братски[100]) са виновни за посятата ненавист към българите.

Повлек посявахте лъжата гнусна

В земята сръбска, о жреци коварни,

И вашто семе плод обилен пусна:

Пожнахте срам – не сте ли благодарни?

Полвек народу разума мрачихте,

Убихте правата му свяст природна,

Душа му млада с татул вий поихте,

Хранихте го с вражда неблагородна.

Тази неестествена за братски народ вражда е резултат на пропагандната активност от страна на „жреци коварни“. Тя не съдържа характеристика, която да обогати образа за съседа от запад. Напротив, внася още един мотив, свойствен не само за литературата, където не народите носят вината за действията на управниците си. И все пак един отпечатък остава. Дори и не напълно негативен, дори и гротескно ироничен, емблематичният герой на Алеко Константинов възкликва „Сърбите ли? Знам ги аз тях!“ Фокусирано е и невежество по въпросите на „другия“, и снизхождение към възклицаващия, и автоосмиване, но не и омраза. Тя идва впоследствие и е резултат на двустранна политика и агитация, огласители на която са интелектуалците и от двете страни. Може би твърдението, че „българската литература е все още длъжница на Сръбско-българската война в битието ѝ на историческа тема“[101] съдържа и отговорът, че сърбите все още не са онзи отблъскващ образ, в какъвто ще се превърнат през Втората балканска война.

Литературата често е снизходителна и спрямо доскорошния поробител. В годините след Освобождението Вазов пише най-ярките си произведения и за Ботев, и за Левски, и за Раковски. Героите от Априлското въстание са възпети в „Епопея на забравените“. Но образоформиращият подход е свързан не с потисника, а с героя. И тук контрастът се получава чрез пластичното опоетизиране на бореца, при Вазов с главно Б. Турчинът-изедник е на заден план. Бесилото е славно.

„Дядо Нистор“ е разказ, писан от Вазов през 1888 г., и основната му задача е да представи изкривените политически и обществени отношения, настанили се в България след Освобождението. „Разместването на пластовете“ е в центъра на разсъжденията на възрастния човек Нистор Барабойков, който и преди не е бил политизиран, но сега е направо аполитичен. Той не желае да говори за ставащото в нашето общество, защото недоумява, как млади хлапаци прескачат бариери и възрастови групи, заобикалят довчерашни борци са свобода и стават министри и чиновници. Същото се отнася и за четиримата му синове. А и вече нямало весели хора…

Изобщо, разсъждава главният герой, – някои от промените станали „опаки“ и „противни“. Той като човек от миналото се чувствал „чужденец в тая нова България“, създание на един политически трус. И продължава да се пита по повод разпадането на патриархалността: „Каква полза, че се освободихме? В турско време чиляк знаеше, че има челяд…“ Сега всички се били разпръснали. А и милост у хората вече нямало: „При турците беше лошо наистина, но като паднеш на аман, като пуснеш нещо под седжето, намираш милост и прошка, ако ще и човек да си утрепал. Не, не имаше човещина у турците. Биеха, ама и милуваха… Милостив народ бяха. Ние сме зверове, боже прости.“[102]

Колкото и нетипична да е за Вазов, тази „визия“ за нас е съществена поради особения подход да противопостави съвременните му политически порядки в България на онези, които народът помни и отхвърли като „черно робство“. И едва ли има друг такъв обобщителен образ на народа-поробител: Милостив народ бяха. Това е и естествено. Вече изпратено в миналото, потисничеството дава възможност и за известен положителен анализ, па макар и само в устата на един недоволен от реалността герой.

Не бива и за момент да се предполага, че литературата до 1918 г., – периодът в който се решават на практика повечето национални проблеми в Европа, а и годината, с която може би завършва ХIХ век, ще бъде отделена от злободневните въпроси. Затова „другият“ в българската литература се появява само или предимно паралелно с някакво политическо събитие (война, въстание, заплаха). Тя е, така да се каже, хроника-литература. Такъв е и фейлетонът на Алеко Константинов „Мобилизацията на окупационния корпус“ от 1895 г. с основна тема „румънската окупация на България“. Алеко осмива амбициите на някои правителствени кръгове в северната ни съседка да изградят „Велика Румъния“ като щели да извършат и „цивилизаторска мисия в България“. В отговор на това сатирикът представя предложение за екипировка на румънската армия: Да се реквизирали 500 коли сено и слама и да се вържели „на всякой войник на десния крак по едно снопче сено и на левия – снопче слама, за да могат да разпознаят кой е десният и кой е левият им крак“. Освен това напомня, че „власите накрая на Дунава се давят“ и ги призовава: „Вий, прями потомци на славните римски пълководци, поведете непобедимата армия към слава и величие; на върховете на вашите сабли виси будущата Велика Втора римска империя. Напред Света Мамалига да вие на помощ! Съ тряска цара румуняска!“[103]

С този фейлетон А. Константинов не добавя нищо различно от наследения в етно-националните пластове образ за северния съсед. Тук по-скоро виждаме отново управниците на прицел, а народът (ако подминем намека за неграмотност или любовта към качамака) в неговата цялост е пощаден. И това не е случайно. Защото литературите от балканските страни навлизат в нови национални и „наднационални“ общувания, където се забелязва (поне на повърхностния слой) опит да се превъзмогне или направо избегне каквато и да е била категоризация в името на взаимното общуване. Напрежението между „националното“ и „наднационалното“ е често обаче в полза на първото.

В края на ХIХ и началото на ХХ в. българската литература се развива с небивал по своите мащаби размах, с географска и идейно-мисловна уплътненост.[104] Разраства и общобалканското културно сътрудничество, изразило се не само в междуличностни и междуинституционални контакти, но и в създаването на общобалкански или пък общославянски културни институции, какъвто е случаят със съюза „Лада“, например[105]. Вярно е, че развитието на славянската идея в началото на ХХ век е водеща по отношение на общобалканската. Но връзките на БАН, например, със Сръбската академия на науките, с Матица сръбска и Матица хърватска, опират и до общобалкански проблеми на науката и културата.

Породените следствие на Берлинския конгрес нови въпроси на взаимоотношението култура-национално освобождение предопределят за дълги години развитието на всяка една от балканските култури в тясна посока с националното. И така успоредно с „отварянето“ на националните култури се наблюдава и обратният процес – силно дистанциране от тези култури, дори и противопоставяне в онези деликатни въпроси, свързани с националната история и култура на всеки един народ поотделно. Националното в културата се превръща в своеобразно убежище на новите модерни култури и векторът е винаги политически ориентиран. Това капсулиране е със същата интензивност, c каквато е „отварянето“. И това е следващият въпрос от голямата тема за Балканите между културата и войната, а именно:

Литература и национално-обединителни войни

Както вече споменахме, Берлинският конгрес подготвя една бъдеща Балканска война, в която всеки от балканските народи има да решава национално-обединителни задачи. Въпросът е обаче в това, че обектът на „приютяване под родна стряха“ често съвпада и така войната срещу дълговековния поробител е в самия ѝ зародиш обречена като война между потърпевшите – отделните балкански държави.

В областта на литературата взаимовръзката ѝ с тази първа война (между християни и мюсюлмани) придобива нови характеристики. Сключилите помежду си съюз българи, гърци и сърби общуват на културно-институционално равнище във всички етажи на културната политика. Това се отразява и върху поведението на интелектуалния елит – учени, писатели, художници, актьори, музиканти и пр.[106]

„Дългоочакваните събития“ превръщат твореца в изразител на тогавашните вълнения, излени в стихове и песни. Той става своеобразен хроникьор, чието основно изказно средство е художественото слово. Това е важен и слабо изследван въпрос от балканската културна история.

За България вече знаем каква е била реакцията на интелектуалците. Показателна е дори само най-бързо и ефектно въздействащата поезия, отпечатвана буквално за часове в периодичния печат. На третия ден от обявяването на мобилизацията в. „Мир“ публикува стихотворението на Ив. Вазов „Македония“. Следващият ден първа страница на вестника започва с подписаната с псевдонима Боян (отново Вазов) войнишка песен „Напред, към Македония!“: „Екна глас… вред приятна вест донесе – вест за кървав бой/ Бой със турци неразбрани/ Да избавим наште братя страдални – наша плът и кръв… Бой за правда и свобода/ Да избавим три (к. м., Р. К.) народа!“…

Константин Михайлов-Стоян пък посвещава стихотворение на деня на мобилизацията – „17-ий септември“ и изповядва на руски: „На бой тот кровавый мы с песней пойдем! Пойдем как на праздник!“ Близо шейсетгодишен тогава, прочутият български тенор и артист в „Большой театр“, основател, директор, режисьор и изпълнител в Българската оперна дружба, явно със светоусещането на гражданин-творец подема всеобщата песен. Вазов е три години по-възрастен, в публикуваното в следващия брой негово стихотворение „Там!“ намираме същите мотиви: „Напред! Часът удари славен. Меча / Изтеглен е, България ечи / От боен вик! Напред в борбата, в сеча.“[107] (к. м., Р. К.)

На 26 септември се предлага „Марш“ по текст на Кирил Христов и музика на Добри Христов:

Пред стените цариградски

Идвали сме – идем пак!

Братя сърби, хайде братски

Да сломиме общий враг!

…

Идем, идем, сган проклета,

Срещай ни и трепери!

Виж, тракийските полета

Неброена рат покри![108] (к. м., Р. К.)

Нека запомним това: сърбите са братя, а врагът – „сган проклета“ К. Христов продължава да обяснява в стихотворна форма:

Нас сбрала е под знамената

Не плячката, а мъка свята,

Нечувано тегло:

И който пътя ни прегражда,

Днес повеч огъня подклажда

И готви ново зло.

(„Към опекуните на България“)

Внимателният анализ на тези стихотворения и песни разкрива няколко съществени тематики, които характеризират в най-общи линии поетичното творчество тогава и го обособяват в ново, нетипично, но присъстващо в случая в българската литература направление. Те могат да се групират в следните по-обобщени мотиви: 1. Причини за войната, набляга се на далото траен народностен отпечатък „петвековно робство“; 2. Убеждението в правотата, с която съюзниците „отпочват“ войната за освобождаване на сънародниците си; 3. Събитийно представяне на войната; 4. Психологически аспекти на величав подвиг и житейски трагедии. И всички те съпоставени на основата на силен контраст между съюзници-братя и поробител.

Примерите за стихотворната мотивация на войната са много. Хр. Ц. Борина приветства съвместната борба на съюзниците, които „потиснати от общо зло“, забравят „враждите дребни“, защото „петвековно зинало тегло днес отвсякъде ни дебне.“[109] Той, подобно на останалите поети, заема трибуната на политика:

Ето цели тридесет и пет години

Чакаме ний ваш’та воля: да речете

Стига вече из тез хубави долини

Кръв човешка да се лее…[110]

Авторът визира годините след Берлинския конгрес, когато всеки опит на останалото под турско господство население да отхвърли „робството“ се наказва жестоко, а модерна Европа слабо се трогва от воплите на разпокъсаните народности. Тази идея той доразвива в стихотворението си „Балканският съюз“:

Друго време нас ни призовава!

Време ново с идеали нови.

На Балканите грей нов живот:

Чупят се вековните окови

И се ражда нов балкански род.

Идеята за балканска взаимност, а също и за славянско единение е втъкана в не едно произведение. Хроникьорският характер на военната поезия обаче се изразява и в променливото отношение на едни и същи автори към тази идея, тясно свързана с текущата политика.

В хода на войната, когато противоречията между отделните балкански народи излизат от „прикритие“, посоката на „врага“ се променя. Александър Балабанов пише още на 6 октомври 1912 г.:

Аз знам един жезъл в Охрида син,

От чисто е злато и ясен рубин;

И кой го извади от студни води

Венча го щат в Солун цар да седи.[111]

На 30 ноември прочутият учен е във Велес, в родния си край, където, надвесил се над моста на Вардар, си спомня как като дете отсядал там и слушал Вардарските жълти вълни да разказват за „чети, комити, воеводи, кланета и бомби, терор, хуриет… реформи“. И продължава:

И пукна войната, и екна Балкана,

Ура и на нож и на хиляди тигри ревът…

И днес съм на моста. Но Вардар едва се обажда…[112]

Стихотворното представяне на войната се развива успоредно с промените на фронтовата линия. За Балабанов войната е началото на едно грандиозно очакване, но попаднало в чужди ръце, „полето е пустиня, гората е черна тъга“. Затова са и „молитвите“ на Ст. Михайловски в „Пред олтаря“ да даде на българската майка сила да понесе тази иначе разрушаваща стихия:

О, Господи, войната често бива дело

Потребно, мъдро, чисто и благословено;

Макар да сломва същества разумни често

Оръжието бива сечиво свещенно![113]

Образът на войната (насочена срещу съседа) пресъздава К. Христов в „Стария войн“:

Война! И полуде светът… Война

С турците! И хукнаха. Не плака

Ни майка, ни сестра, нито жена,

Търчат – като че веселба ги чака![114]

За Ив. Вазов пък „Духът… в сватба кървавия бой превръща“, а „Таз война“ за него е:

Война ужасна, зла стихия разярена,

Бич изтребителен, ектеж от гняв, ридания,

Война безмилостна, море от плач, страдания -

О Боже мой – и все пак война свещена![115]

Макар и по-типичен за втората фаза на войната, а и за времето след свършека ѝ, мотивът за страданията, разбитите човешки съдби, за насила прекъснат живот или за участта на ранените и пленените от двете страни на бойната линия навлиза наред с патетичното възпяване на величави подвизи. Така спорният и предизвикателен Кирил Христов, особнякът и чудакът, трудно разбираем и още по-трудно възприеман от традиционалиста, състрадава веднага на първите вражески пленници. Извикал, изкрещял дори „убивай!“ (к. м., Р. К.), „сечи, муши!“, „по пет нож!“, сега той забелязва, че при вида на пленниците „светът притихва сякаш“ и както „посърнали, окъсани вървят“, ги оприличава на „роби клети“[116]. Защото сам носейки в историческата памет спомена за миналото, поетът знае, че робът няма националност, а е категория, характеризираща всички потиснати и потискани, той е „клет“. Вазов пък в стихотворението „Неприятели“ обрисува сцената, как българският войник предлага на ранения неприятел да го превърже, обратно на очакванията му да бъде убит или изоставен в страданието[117]. Този мотив ще срещнем по-късно и в „знаменития“ извод на Димчо Дебелянов „мъртвият не ни е враг“.

В художественото пресъздаване на атмосферата от Балканските войни участват и поетеси. Екатерина Иванова публикува в началото на октомври стихотворението „Война“, в което e обрисуван образът на майката, изпращаща детето си „с весело лице на бойното поле“[118]. Този подсилен възторг е разбираем и макар да е нетипичен за отношението майка-син (все пак майката е проливала скришом сълзи), той е синхронизиран с проникналия и проникновен оптимизъм. На 7 ноември същата авторка отпечатва „Победна песен“ – още една нетипична изява в нетипична ситуация:

Там далеко в Анадола

Да върви таз орда гола,

За Европа е позор

Да владее тя Босфор[119].

Поезията ни от началото на 1913 г. има малко по-различен характер. Въодушевлението продължава да присъства, но проблемите вече са по-разграничени. Войната не е само „стихия“. Тя има конкретни изяви и съответно изображения – отразяват се боевете при Чаталджа, Булаир, Одрин… На 13 януари Вазов публикува две стихотворения – „Новейшата турска история“ и „Революцията в Цариград“. Не може един отдалечен и безпристрастен поглед да подмине квалификации като „последни гърчове предсмъртни на издихающия звяр“ или пък за Люле Бургаския бой: „Гледам там далеко в кръгозора Стамболските клатят се стени“; пред Булаир той призовава: „нов триумф над орди азиатски“[120]. Всички тези изблици, публицистични по своята същност, са и едно откровение на изживяваните мигове. Войната изправя хората един срещу друг и сам Вазов описва тези сгъстени месеци:

От четири месеца ний не живеем -

Горим и топим се от остри вълнения,

Надежди, тревоги, душевни мъчения -

В кошмарен живот ние тлеем!

…

И радост и скърби, възторг и страданье -

Не четири месеца – четири века![121]

Такива са противоречията в самия Вазов. С цялата си чувствителност той непрекъснато обяснява, че не може да съпреживее, без да сподели. Обвиненията спрямо него са едностранчиви. Вероятно и защото, като надарен с талантливо и образно перо, той е и най-магически, и спонтанен в изказа. Но няма българин тогава, който да не притежава същата чувствителност. Саможертвата не може да не възпламени. Въпреки естествените страсти, подсилени от наслоявани чувства през вековете, Вазов не пропуска да призове „Люби си ближният и враговете!“, търсейки оправдание за наслоената враждебност и обяснявайки основни черти във връзката между борбата и културата:

И дор трай злото, бича и хомота

Не ще да може помири света

Евангелието светло на Христа

С евангелието люто на живота.[122]

Особено изострена политически е поезията ни през пролетта и лятото на 1913 г. Тя реагира на дипломати, журналисти, воини, на игрите между малки и големи държави. Когато българските учени отправят апел към сръбската интелигенция за разум в отношенията ни, Вазов нарича сръбския народ братски като го моли да се предотврати „коварний удар днес, който дава брат на брата“. На 7 февруари пък Ст. Михайловски пише „Към румънските държавници и общественици“:

И що не разберете

…

Ред векове добрувахте посред Славяни -

И ще добрувате навеки посред тях.

Славяноедецът ви шепне днес – „Сгазете

Сподвижника си!“ – Не правете този грях![123]

През март 1913 г. Ст. Михайловски публикува множество политически стихотворения: „Към сръбските мегаломани“, „Възмущението на Дервишина“, „Мир за Рахим“, „Към сръбските паликарета“, „Латински вой“, „Към сръбския престолонаследник“ и други. В „Към фанариотите“, например, е вече непремерено остър:

Догдето при Чаталджа ний се борим -

Владичество позорно да гломим,

Империя чудовищна догдето

Ний преобръщаме на прах и дим,

Вий шушнете закани зад гърба ни,

Вий правите комплоти против нас, -

В духа си будите заспала завист,

старовековен византийски бес…

Добре! Помнете туй: лисица гръцка

Обаче кожата ѝ най-подир

Отива у славянски кожухар![124]

Свойственият в началото на 1913 г. тон-подкана бързо се сменя с нападателност и настървеност срещу доскорошните съюзници. През април Вазов е вече ироничен към западните ни съседи. „Мир“ помества „След Сливница“, „Па шта си ти?“ и други стихотворения, в които настроението е определено недружелюбно. Най-настойчив и настъпателен в агресивността си е К. Христов. Поради силното си късогледство той е освободен от военна служба, което вероятно подсилва чувството му за дълг и го насочва към бързо възпяване на българския подвиг.[125] От друга страна обаче го лишава от непосредствени усещания и породени във войната размисли, което е предпоставка за еднозначно и екзалтирано възпяване на бушуващите у него патриотични страсти. Той призовава: „Високо дръжте знамената! Ний борим се за правда свята! На нож!“ В духа на тази екзалтираност е и неговата нагласена към момента констатация: „Цял свят към нази замаян гледа как от победа на победа кат вихър ний летим през пламъци и дим!“ И озлобено призовава: „Ей, българино, не бъди светия, сърбú я Сърбия, сърбú я!“ Изразеното тук чувство на омраза е и в основата на други стихотворения, някои от които започва стръвно: „Е, изверги, стана ли тясно Вам?“ или цитираното вече: „Идем, идем, сган проклета, срещай ни и трепери!“

Във военната си лирика К. Христов е популярен предимно с тези си екстремни изригвания. Останали по същество извън хуманистичните измерения на взаимовръзката култура – война, война – култура в българската литература, те са пример за индивидуалистично-пристрастеното и антихудожествено изображение на войната. Макар и да имат отделни сходства с представителни за тази линия творби, те бележат значително отклонение от човеколюбивите идеали на българската литература и в този смисъл нямат аналог в нея. Всичко това обхваща и анализира само едната посока в баталното творчество на поета. Тя е, така да се каже, стихийна и волунтаристична. Приведените примери потвърждават и оформената в нашата наука отрицателна оценка за произведенията на К. Христов с военни мотиви. И макар че тази оценка обхваща въпроса в най-голяма степен, тя не е лишена от едностранчивост. В много стихотворения на К. Христов поетичният образ на войната е социално и нравствено извисен. „Старият войн“, „Керванът на ранените“, „Малкият предводител“, „Осиротелите старци“, „Пристъп“, „Печална Коледа“, „На младите български инвалиди“, „Самотна жетварка“ и др. все още не са оценени и остават изместени от утвърдената представа за шовинистичното и екзалтираното във военната му лирика. А това е погрешно и ограничава истината за мястото на войната в родната ни литература. Картините от бита на войника, от останалите в тила майка, любима, сестра са в противоречие с другата му насоченост в патриотичната му поезия. Затова би могъл и да се постави въпросът дали този дълбок по природа хуманист не иронизира собствените си чувства. Сам с неотрадна съдба от Стара Загора, с убит баща от турците при отстъпването на руските войски, с пленена в Одрин с двегодишно дете на ръце майка, починала рано, отгледан от вуйчовците и баба си, К. Христов освен печално детство, носи в себе си спомена за нерадостни съдби на мнозина близки и познати, а чувството на съпреживяното от сънародниците му неминуемо има изострен и личностен мотив. И не е изключено „военолюбивото“ му творчество да е своеобразен обърнат навътре сарказъм, бунт срещу всеобщото военно въодушевление, срещу обругаването, чиито последици той познава от малък. Едно такова предположение обяснява задушевния и вълнуващ език в стихотворението „На младите български инвалиди“:

О, мили юноши! По чудо оживели,

вървят – кой без ръце, кой със една нога…

До вчера бяха те тъй пъргави и смели

и виж: по-немощни от старци са сега.[126]

Тези идеи и мотиви (само на примера на поезията или по-скоро репортажната лирика) са свойствени за всички балкански страни и за всички културни пластове в условията на войната. Българските учени изпращат писмо-апел до сръбските си колеги да решат спора научно.[127] „На братята сърби – четем в изявлението – се падна в сегашната освободителна война да навлязат в българските земи – в Западна Македония, и с право се очакваше, че тази случайна масова среща на двата родствени народа ще създаде отношения на взаимно зачитане и братска любов – нов залог и за бъдеща научна дейност. За жалост, оказа се, че не е тъй: от самото начало на сръбската окупация на Западна Македония се почнаха там систематични и жестоки гонения на българската народност.“[128] Сръбската кралска академия реагира с контра-изявление, с което „протестира против опита на българската академия да въвлече в дискусия славянските академии по политическите несъгласия между отделните славянски държави, тъй като задача на научните тела, както и на Съюза на славянските академии, не е да оценяват политическите постъпки на отделни власти. То е замислено от неговите основатели като чисто научна общност, а не като изборен съд, пред който да се разглеждат политически спорове“.[129] Това на пръв поглед логично обяснение измества същността на ролята на науката (културата) в условията на война. Защото учените от балканските страни участват наравно с всички воюващи и са в подкрепа на политическите амбиции на своите държави.[130]

След Балканските войни се търсят отново на академично равнище подкрепа на една или друга теза на отделните балкански университети. За зверствата на българите, за зверствата на сърбите, за зверствата на гърците…[131] Всички вкупом са забравили „зверствата“ на доскорошния поробител. Сега се появява нов източник на напрежение – румънският народ. И така, с такива настроения културите на страните от югоизтока влизат в третата за тях Балканска война, известна в историографията като Първа световна война. И оттук следващият основен въпрос:

Балкански войни и „балканизация на културата?“

За Балканите често се говори именно в изтъкната по-горе посока. Нерядко те са и синоним на напрежение.[132] Но първият изстрел в Европейската война от 1914 г. е само географски свързан с тях. Напрежението идва от другаде, има друг автор и подстрекател. Културите на „старите“ европейски народи влизат във войната с такава „антикултура“, оправдание за която няма, или пък ще бъде обяснявана като „балканизация на културата“.

Всъщност взаимовръзката между културата и войната на Балканите е един завършек на процеса още от времето на формирането на нациите в условието на културно чуждо господство, което може да бъде отхвърлено само чрез революция. А терминът „балканизация на културите“ по време на Първата световна война е общовалидна характеристика на взаимовръзката култура – война за всички воюващи.

При обявяването на Първата световна война литературата ни слабо се различава по тоналност от есента на 1912 г. Точно след 3 години поетите ни отново са възпламенени от националната надежда и в печата продължават да съпътстват българския войник по фронтовете. На 18 октомври 1915 г. сп. „Отечество“ публикува стихотворението на Вазов „Там!“, посветено на Македония и придружено с мото: „Всички плачеха от радост. Възторгът бе неописуем. Официално съобщение.“[133] На 15 ноември поетът обнародва във в. „Мир“ стихотворението си „Allons, enfants de la patrie!“, което се препечатва в „Народни права“, „Нов век“, превежда се на френски език в проза за „Echo de Bulgarie“ и изразява отношението му към политиката на Франция спрямо България.[134] Словесни престрелки с противниците срещаме у много автори. В познатия си стил Кирил Христов пише стихотворението „На коварна Сърбия“:

Е, изверги, стана ли тесно вам?

Не гледайте със ужас към небето

То празно е сега над вас. Където

гинете – днес Бог го няма там.[135]

И след една седмица продължава още по-агресивно в стихотворението „Пленници“:

Минавайте, не ще да чуйте смях,

Не ще да се погаври никой с вази!

…

Ний гледаме ви със такваз печал -

И за самите нази ни е жал,

Че вярвахме: блажен кой с вас се мери

По дух – със вас, лъжци и лицемери![136]

Излишен е коментарът на подобни „творения“. Още повече, че вече видяхме предишното му стихотворение „Пленници“ от Балканската война. Но през 1912 или началото на фаталната 1913 г. К. Христов още не е усетил националната обида, нанесена ни от съюзниците. В страстите си той е единствен и без да бъде оправдаван, съзвучен е с цялата злоба на времето. Чувството за мъст обладава много писатели и поети. То присъства дори и у Стилиян Чилингиров в късната есен на същата година, макар да не е съпроводено с обичайната за останалите поети „омраза“:

И все напред с едничко слово на уста -

„На нож!“ – реки, чукари, върхове прегази!

Ти врага би, преследва го, но го не намрази

От люта мъст не стъпка свойта чест в калта,

И де вериги дрънкат, тамо участ лека

Занесе с любовта на богочеловека.

(„На моята Родина“)[137]

Новото „съюзничество“ пренасочва политически лирата на поетите. За разлика от Балканските войни обаче, държавите, с които България участва в световната война, не се възпяват така безрезервно. Погледът е вторачен предимно към Сърбия и Румъния и по-малко към техните политически и военни поддръжници. Вазовите стихотворения, повечето комплектовани в стихосбирката „Песни за Македония“ (1916), а по-късно в „Нови екове“[138] са най-вече свързани с темата за възвръщане на националното достойнство, обидено от съседите ни през 1913 г.:“Има провидение!“, „Час велик“, „Горко на победените“, „След Вардарската експедиция“ и др. Той също е пристрастен в оценките си – стихотворението „Българската доброта“ противопоставя, а в „На англо-френските пленници (Когато ги видях карани из улиците)“ – е малко краен.[139] Вазов продължава да реагира на всяко военно действие. По повод бомбардирането на Дедеагач той пише на 25 декември стихотворението „Пирати“, а на сърбите се заканва през януари 1916 г.: „Ще ви строшим зъбите.“[140]

Три неща правят впечатление. Първо, темата от Балканските войни за вековния поробител е поизоставена, макар участието на България в европейския пожар да произтича от изминалите векове. Второ, първите месеци носят повече акордите на „Съюзници-разбойници“ от Любомир Бобевски и, трето, възмездието като чувство е водещо във всяка поведенческа и поетическа мотивация. Всичко това не е повлияно от нечие „внушение“, а е било народностна потребност, колкото от съвременни позиции и да звучи странно и дори неприемливо. И докато за някои народи причините или вътрешните двигатели за война са повече външно пропагандни, у нас поводът е ясно формулиран:

Погром и удар страшен

На гадната хиена!

О, Родино, не си ли

Достойно отмъстена?[141]

Заслужава да се помисли върху проблема за „отмъщението“. Вярно е, че едно такова чувство като водещо не е родило нищо градивно, още по-малко художествени са изрази, като гадна хиена, изверги, лъжци и лицемери и пр., но ако се потопим в онзи климат, можем и да разберем този, който е изгубил брат, баща, близък или дори само е бил излъган в собствените се надежди и копнежи. Получава се неуправляема стихия. Така в стихотворението „13-а година“ Вазов рисува образа на бащата, който изпраща седемте си сина в Добруджа и им нарежда да не забравят „тринаесетата година“. Същите думи повтарят майката и любимата.[142]

Следващата година Людмил Стоянов издава стихосбирката „Меч и слово. Героични песни за България 1915-1916 г.“ със следното послание: „На мъдрия воин и победителен мълчаливец стражът на родината посветява сърцето си авторът.“ В самото начало той започва с мото от „Тъй рече Заратустра“:

Не към работа ви призовавам, а към борба,

Не към мир ви призовавам, а към победа,

Да бъде мирът ви борба, а вашият мир – победа!

И по-нататък бъдещият автор на „Холера“ предлага на читателя редица стихотворения, посветени на българската бойна слава. Ще цитирам само две от тях, за да добием по-обективна представа за младия тогава поет:

Възпявам войната

И нейната ярост стремителна

…

Пролятата кръв изкупителна

…

Червеното слънце на име Война!

…

В часа на буйствената ярост

Бъди съюзник на смъртта!

Бъди макар искра в пожара,

Умри с усмивка на уста!

(„Война“)

Пак ли нож е вдигнал влаха

Срещу нас, хайдушки син?

Ще го бием, сиромаха,

Ще изгинат до един

Малко диви ли пълчища

Нашта ярост удържа?

Или Сливница е нищо?

Или Шипка е лъжа? (к. м., Р. К)

(„Войнишка песен“)[143]

Има и българи в чужбина, които са вдъхновени от победните битки на нашия воин. И пак по-силно е чувството за несправедливост от преди няколко години. Никола Герджиков е в Ню Орлеан и оттам изпраща на К. Христов стихотворения, публикувани в тамошните български вестници:

С що да те сравня, сръбска щерко?

Вещица на Балкана си ти и нямаш мерка

Скръбта ти: скръб-море те от добро дели:

Кой може, клетнице, теб днес да изцели?[144]

Подобни „творби“ не правят чест на нито един автор и на нито един народ. Колкото и да са типични за всички воюващи (страниците на световната преса и публицистика са изпълнени с тях) тези настроения донасят само страдания на милиони семейства. Същият е и Любомир Бобевски. През 1917 г. той пише стихотворението „За отвлечените Добруджанци“, в което нарича румънците вражеска сган, обяснява, че „възмездихме (к. м., Р. К.) вразите“, моли небето за „светъл ден“, вярва, че „иде тоз час велик, свещен“.[145] В „Към добруджанеца“ пък обяснявя, че е дошла „стихийна мощ“ след „дълга нощ“.

Сходни особености наблюдаваме и в белетристиката ни по време на Първата световна война. Бащата на българския военен разказ Йордан Йовков е в редакцията на „Военни известия“. Там и в „Отечество“ той публикува по-голямата част от произведенията си. Повечето от тях продължават да имат репортажен характер („Седемте“,“Българка“ и др.), а в „Белият ескадрон“ той направо възхвалява войната. Всичко е много красиво: и тръбите, с които се свири сбор или пък „атака“, белите коне; атаката, разбира се, е успешна и авторът тръпне от красивото зрелище.[146] В „Пръстенът“ кавалерийският поручик Арсений Ламбрев отива в сражения и походи „спокойно, без всякакъв трепет, с една сурова и мрачна решителност, която сякаш беше предизвикателство и мъст в лицето на самата съдба“. А когато среща пленници или пък след боя вижда да се „чернеят трупове, паднали ничком по лицата си“, „тихо и кротко чувство обземаше душата му“.[147]

Разказът „Мустафа ачи“ пресъздава боя с румънските войски при едноименната местност. В него се представя решителността на българската армия, докато „стремителна атака беше нещо непривично и странно за румъните“. След като българските войници свършват патроните, те са принудени да се предадат на „гъстите румънски вериги“. На помощ се притичва обаче конната батарея. Капитанът се провиква: „Никой няма да отстъпва! -… Тук ще измрем, но ни крачка назад!“ Йовков рисува как „светкавиците (оръдията на конницата – б. м., Р. К.) греят в набучените ножове (на румънската пехота -б. а., Р. К.)“. И продължава: „Те бяха шепа хора. А ставаше някакво чудо и в него възкръсваше сякаш старинна легенда.“ И раненият румънски офицер (у Йовков той е елегантен, изискан и образован младеж) възкликва по повод на боя: „С’etait terrible, c’etait extraordinaire!“[148]

Колкото топъл, лиричен и човеколюбив да е в разказите си Йордан Йовков, по време на Първата световна война той е воден предимно от чувството за победата на българите. Когато те са пред Бабадаг, наблизо се намирало село, наименовано Слава Българска. „Колко устни шепнат сега това име, колко души, които очакват, потръпват с умиление и радост. Те са там, те идат неотразими и силни. Там – при Слава Българска. И това име толкова познато и известно, за първи път открива същинския си смисъл (к. м., Р. К.).[149]

Всички тези въпроси вълнуват и Кирил Христов. За разлика от Йовков обаче, при когото българският воин е централна фигура и е възвеличаван, К. Христов е обладан най-вече от ненавист. В сборника му от разкази „Огнен път“ този мотив е доста ярък. Особено към северната ни съседка. Едноименната героиня в разказа „Тотка“ получава от баща си кукла за рождения ден. Прегърнало драгоценния подарък, момиченцето говори на своята нова малка приятелка, че ще е много нещастно, ако е румънка, защото всички румънки „били циганки“. Все същата груба, противохудожествена и отблъскваща постановка отличава и разказа „Отчаяният“. Оженен за румънка, героят на тази творба ненавижда и жена си, и децата си. Единственият изход за него е да отиде на фронта и да се бие срещу румънците. Авторът не забравя и старата си страст – сърбите. В „Царски пир“ от същия сборник ги представя така: „Привечер сърбите бидоха откъртени от скалите, в които се бяха залостили, и се сринаха като камънаци надолу в урвата.“ В „Събитие“ пък воюва направо с целия свят: по време на световната война на Русия ѝ липсвали „копчета за ризи и гащи – навярно за да не се чуди светът, че е толкова разгащена“; на Англия ѝ липсвала „армия и сигурност по морета и океани“; на Франция – Хинденбурговци; на Италия – понятието „напред“, на Сърбия – досетливост да се съобразява с пословицата „цървули няма – гайда иска“; на Румъния – крепости, които да се бранят автоматически; на Германия – възможност да увери даже с най-голяма готовност за отстъпки завистниците си, че и тя винаги е желаела мир, но не на всяка цена; Австро-Унгария нямала достатъчно салами; на Турция и трябвали втори, непотребни Дарданели да ги хариже на Русия, за да се отърве веднъж завинаги от апетитите ѝ. За нас българите казва, че не сме имали „достатъчно сол, за да посолим сърбите и власите и газ – за да се повеселим вечер на видело след толкова победи.“[150] И така, докато Йовковите разкази са репортажни в по-голямата си част, Кирил Христовите са евтино пропагандни. Без да бъде напълно оправдаван, той е съзвучен с времето си и не може да овладее бушуващата в него стихия. И все пак, нека отново повторим – той е и вътрешно ироничен, сам се подиграва на това, което пише.

Колкото и екстремни да са образоформиращите произведения в българската литература, те са встрани от общия образ за съседа. Формирайки омраза и чувство за „люта мъст“ към противника творецът изгражда българския образ в тази война. За щастие и двата образа са изкривени и нетипични. Българската литература от края на ХIХ и началото на ХХ век осмива или обижда съседа единствено в екстремни ситуации, когато народностната ѝ национална цялост е застрашена. В мирно време литературата, а също така и интелектуалците се стремят да изтрият този образ и да изградят съвместно друг, нов, позитивен, утвърждаващ взаимността и добросъседството.

Победителите в хотел „Риц“ и победените музи

За самите народи поотделно, а така също и за тяхната интелигенция, войната има национално-консoлидиращо и национално-активиращо въздействие. Може да се говори за един особен вид емоционална и дори творческа „среща“ на народите сами със себе си. Успоредно с това обаче във взаимовръзката култура – война, победител – победен на фронтовата линия на победените остава самотна и изолирана културата. Или: ако се осмелим да прибавим към хилядите определения за културата, че всичко, което не е политика, е култура, то тогава във всички политически намеси потърпевша е културата. Така и образът, формиран за съседа, не е плод на културно-антропологично обобщение, а цели площаден ефект. България и Турция са на страната на победените в Първата световна война. И когато победителите празнуват през 1918 г. в лондонския хотел „Риц“, едва ли се досещат, че победители са отделен вид политики, воини или държави. А всъщност наред с всеобщата човешка трагедия, изменила менталността на човека от първите десетилетия на ХХ в., сломени са и музите. А интелектуалците от двете фронтови линии са за пореден път жертва на един победен свят. „Ликуващи“ и покрусени народи и отчаяни творци, участвали в надпреварата на осмиване на най-близкия до теб – съседа. Или както Антон Страшимиров пише през същата година: „Един изход за трите народа е федерирането (а не конфедерирането) на България, Гърция и Сърбия.“[151] А за такъв извод се иска много мъжество и сила и то току-що излязъл от надпреварата в тяхното обругаване.

Източник

Румяна Конева е българска историчка, старши научен сътрудник в Института по история, БАН.

Смисълът на историографските митове за ислямизацията

Автор: Евгений Радушев

Разсъждавайки върху историчния характер на човешкото битие немският философ Х.-Г. Гадамер твърди, че смисълът на една житейска съдба е специфична цялост, оформена не от нейния край, а от една смислообразуваща среда. Не около последното, а около решаващото преживяване се образува значението на целостта; един миг може да бъде решаващ за цял живот, заключава Гадамер[152].

Идеята за „решаващото преживяване“ в конкретна „смислообразуваща среда“ е ключът, който опитвам да приложа към разгадаване същността на религиозното обръщенство в една отделно взета част от балканското пространство под османска власт. Решаващият миг в битието на нявгашния родопски конвертит, определил и съдбата на потомството му, несъмнено е преминаването към господстващия ислям. Съвкупността от всички индивидуални „решаващи битието преживявания“ съставлява процеса на обръщенството. Той е детерминиран от значими причини и мотиви, из чиято среда произлиза цялото, и в която то е единствено разбираемо.

Изграждането на понятие за среда (социално- икономическа, поли – тическа, културно – религиозна…) изглежда най-сложната част от задачата. Историкът на ислямизацията прекрасно разбира, че успехът му зависи от възможно най-пълното разкриване на цялото многообразие от обстоятелства, дало смисъл на религиозното поведение на безчет конвертити. Но редом с това същият историк е наясно и с главната трудност – хетерогенността, недостигът и фрагментарността, а в много случаи и несигурността на изворите, с които е принуден да работи. Към това трябва да се добавят и идеологическите ограничения, а и самоограниченията, които тегнеха върху българските изследвачи по време на комунистическия режим. Затова едва през последните години българската историография опитва да осъществи едни по ползотворни наблюдения върху историята на отделните пространства – социалното, религиозното, културното – и на поведението на групите в тях[153].

Европейската историография отдавна демонстрира как реконструкцията на реалности от битието на индивидите и групите в един географско-социално-културен комплекс разкрива по адекватен начин смисъла на големите исторически движения. За Ф. Бродел този път минава през наблюденията върху „дългата и скучна история на всекидневието“, за да стигне до осмисляне на „дълговременните движения в историята“. Немската философско-историческа мисъл също е пристрастна към такъв подход, оценявайки го с краткото „от реалността към тоталността“. Но не пропуска да подчертае, че тоталността не е завършено цяло на протеклата до съвремието история, а се изгражда от среда, от едно центриращо значение[154].

Когато се отбелязват сериозните намерения на българските изследвачи да разкрият османските реалности в духа на модерната европейска историография, следва да бъде отчетено едно важно обстоятелство, неблагоприятно за самите тях. Опитът за доближаване към реалностите чрез новоразкрити извори и нови подходи среща съпротивата на една трайно изградена представа за османска историческа среда, претоварена от митове. Още на времето Фр. Ницше пише, че „неисторическото и историческото са в еднаква степен необходими за здравето на отделния човек, на един народ и на една култура“[155]. Той добавя още, че историческото самосъзнание може да бъде различно по вид – съхраняващо, формиращо образци и чувстващо упадък. В равновесието на тези различни начини да се прави история би трябвало да се запази пластичната сила, само чрез която е способна да живее да дена култура. Тази пластична сила се проявява в интуитивната нужда от един „обкръжен с митове хоризонт“, който да балансира мощта на историческото просвещение[156].

Това „несвоевременно размишление“ на Ницше по забележителен начин се отнася към българския контекст. Тук, според схемата на немския философ, можем да наблюдаваме ситуация на нарушено равновесие между различните начини да се прави история. Става дума за следното: два от видовете историческо самосъзнание – съхраняващото и формиращото образци, са постоянно провокирани от едно характерно чувство за упадък, предизвикано от спомена за многовековно „турско робство“ и последвалите го унижения от балканските съседи. Така много от представите за преживяното се съхраняват и възпроизвеждат в писаната история с претенцията, че тъкмо в тях е кодиран смисълът на историческото ни битие. Затова хоризонтът на българската историопис върху османския период се оказва не само обкръжен, но и претоварен с митове. Ситуацията далеч не придава нужната пластичност на националната култура, а създава комплекси, отхвърля възможността да се приеме и осмисли другостта като неизбежен исторически резултат.

Може да се възрази, че нашата представа за история не съвпада с лишената от митове безкрайна пустиня на просветеното съзнание. Тази просветеност, напротив, е исторически обусловена и ограничена, тя е само фаза в осъществяването на съдбата ни. X.-Г. Гадамер твърди, че „историческата просветеност погрешно разбира себе си, когато се мисли като лишена от съдба свобода на историческото съзнание. Което ще рече: историята е това, което ние винаги сме били. Тя е необходимото в нашата съдба“[157].

Проблемът обаче е в осмислянето на т. нар. историческа съдба. В „български вариант“ нещата изглеждат обърнати. Тук обремененото от митове съзнание за историзъм доминира над историческата просветеност. И ако парафразираме Гадамер, то тогава историята е това, което сме искали да бъдем и искаме да сме. В такъв един смисъл историческият мит, а не историята (това което сме били), става необходимото в нашата съдба.

Има и още нещо. Когато модерната хуманитаристика поставя въпроса за мястото, ролята и смисъла на митовете в историческото познание, тя си представя твърде отдалечени времена в историята на човечеството, характеризиращи се с „примитивно мислене“ (за разлика от епохата на научната мисъл). Съвсем по друг начин изглежда този въпрос, когато се изправим пред склонността на просветеното историческо съзнание да из ползва митологеми, произведени от легенди, предания, анонимни летописи и пр., за да обясни поставени от самото него проблеми. Най-често това приключва с моделиране на такива исторически представи, които днес наричаме съвременен или „историографски мит“[158] в смисъл на опит за реконструкция на миналото със спорен резултат.

В българската историография върху ислямизацията отчетливо се наблюдават два митологични пласта. Първият включва добре известната група от съмнителни „домашни извори“, възприемани като автентични паметници на насилствената ислямизация по българските земи главно в Родопите. Макар и не много на брой, въпросните източници послужиха за изграждането на най-популярния сред българите историографски образ на османската политика за „масово помохамеданчване“, впечатляващ с ужасяващи акции на въоръжено насилие, убийства и погроми. Коректно е да се отбележи, че „домашните извори“ винаги са предизвиквали съмнения в достоверността на описваните в тях събития и в автентичността на съставителството им. Още навремето М. Дринов, разглеждайки прословутото „Второ разорение на България“, дава пример на критично отношение към подобни извори. Най-първо той бърза да съобщи, че „за кратката повест о времени второго разорения Болгарии може да се мисли, че е излязла из перото на Неофита Xилендарскаго (Бозвели)“. Дринов не пропуща да отбележи и това, че изворът на автора е някаква неизвестна бележка и той се ползва от нея „по своему“[159]. (По-късно българските изследвачи ще забележат, че „оригиналите“ на домашните извори за ислямизацията се оказват винаги изгубени, но у мнозинството историци това така и не доведе до сериозни размишления върху автентичността им).

„Известията, които срещаме тук – пише Дринов, – на пръв поглед се показват съмнителни, дори и невероятни…“[160] Затова ученият подлага на критичен анализ текста, посочвайки хронологичните несъответствия в него, след което предлага няколко предпазливи версии относно възможния ход на събитията и развитието на ситуациите. В крайна сметка Дринов заключава, че каквито и да са били описаните опустошения, те „не са разсипали все от Черного моря до Видин, нито пък са довършили християнското население в Крайдунавска България до такава степен, каквато ни се представя в повестта“. Така още на времето, през далечната 1884 г., този изтъкнат български историк оставя пример на адекватно за времето си отношение към такива източници. Ала намекът на Дринов, че „Второто разорение…“ не е автентичен исторически текст от XVI век, а късно съчинение от епохата на националното възраждане през XIX век, не даде повод на следващите поколения подир него за по-критичен подход към т. нар. „домашни извори“. Появилите се междувременно още подобни свидетелства, предназначени да разкрият разпространението на исляма в Родопите, безпрепятствено и трайно навлязоха в научен оборот, дори станаха едни от най солидните доказателства за жестоката османска политика на „помохамеданчване“.

Упоритият критик на историческите митове за ислямизацията – холандският историк М. Кил, отбелязва, че в модерните български изследвания все пак „от време на време са възниквали съмнения относно автентичността на тези извори, но повечето историци заключават, че дори разказите за разорението на България и кампанията по насилствената ислямизация да съдържат грешки относно владетели и дати, в тях има все пак много историческа истина“[161]. Опонентите на Кил заявяват, че той „се заема с разбиването на отворени врати“. Защото в българската историография още от 70 -те години на XX-и век има изградено критично отношение към най-разпространените митове относно ислямизацията[162]. Ала при холандския изследвач нещата стоят по-конкретно. Той вече не се ограничава само да напомня на българските си колеги несъстоятелността на „домашните извори“, а ги призовава да „демаскират подобни писания“, както това вече са сторили други европейски народи, прибягнали до фалшификации на епизоди от собствената си история, които не им харесват[163].

Работата е там обаче, че митовете не са маски на историческата действителност, които разумът може с лекота да смъкне от нещата, за да се появят те пред нас такива, каквито се били. Защото на края на всяка критика на изворите и свидетелствата стои един последен критерий за достоверност, който не зависи от нищо друго, освен от това какво смятаме за възможно и на какво сме готови да повярваме. В този смисъл Стр. Димитров изглежда прав като подчертава, че „нищо не е в състояние да заличи обстоятелството, че в българската книжовна история има едно произведение, наречено „Летописна бележка на поп Методи Драгинов“, което е оказало изключително въздействие върху умовете и поведението на българите през XIX и ХХ век, и което е стояло в основата на съдбовни политически и културно-религиозни решения“[164]. Звучи тягостно, но същият автор е прав и в това, че „всяко от тези измислени произведения е оказало по-силно въздействие върху общественото поведение и идеологическото развитие на българите, отколкото, да речем, творчеството на Теодор Траянов или „Чифликът край границата“ на Й. Йовков… Те ще си останат като пример как една измислена история-повест може да породи много сериозни движения, стига да отговаря на някаква обществена потребност“[165]. Именно тази потребност, въплътена в убеждението, че нещата са протекли по начина, описан в „домашните извори“, очертава границата на втория митологичен пласт в българската историография върху ислямизацията.

Знае се, че от османския регистров материал може да се извлече приблизителна представа за количествените показатели и темповете в разпространението на исляма на Балканите. Разбира се при условие, че разполагаме с достатъчно извори от този вид. По-трудно ще ни бъде чрез наблюдения върху регистрите да си отговорим на въпроса: „защо и как броят на мюсюлманите расте?“ Приемем ли обаче, че „домашните извори“ са достоверни, ние вече сме разрешили този проблем. В тези съчинения „неизвестните летописци“ съобщават, че ислямизацията се развива по инициативата на държавата или на нейни високопоставени служители: „През царуването на султан Мехмед IV излезе заповед да се потурчат българите…“ (Исторически бележник); „…някой си Мехмед паша заплашил планинските села, че на връщане всичко ще заробят и ще изколят християните, ами да се потурчат“ (Беловска хроника); „И Мехмед паша с много еничери дойде… и заповяда да изколят [населението]. Някой си Кара имам Хасан ходжа измоли пашата да ги опрости, ако се потурчат“ (Летописен разказ на поп Методи Драгинов).

Същите съчинения съобщават и как се осъществява насилието: „С огън и меч турците успяха и потурчиха населението в следните села…“ (Исторически бележник); „Хайде, какво чакате още, та не приемате исляма? Или чакате пред вас да се търкалят човешки глави?“ (Предание за помохамеданчването в Разложко); „Мехмед паша заплаши, че… ще изколи християните и ги съветвал да се потурчат…“ (Летопис на Пазарджишкия манастир „Св. Петър“); „При помохамеданчването турците… избиха много мъже, жени и деца, които не склониха да приемат исляма“ (Исторически бележник); „…всички планински села се потурчиха от страх… Едни се съпротивляваха и [тогава] убиха мнозина, за да се уплашат другите“ (Беловска хроника); ‘Хасан ходжа за кашмер [подигравка] накара потурнаците, та разрушиха всички църкви от Костенец до Станимака – 33 манастира и 218 църкви“ (Летописен разказ на поп Методи Драгинов).

И така, „домашните извори“ твърдят, че обръщането на хората в ислям става по инициатива на османската държава чрез прилагането на въоръжено насилие и терор върху големи групи население. Това дава основание на българската историография от края на XIX – началото на XX век да изгради теорията за масовото насилствено помохамеданчване като официална държавна политика в Османската империя, а поколения изследвачи след това да се придържат към нея, прибавяйки нови нюанси. Прочее, този възглед не налага издирване на нови доказателства и задълбочаване на изследванията върху същността на религиозното обръщенство. По-скоро той изисква предложената от митовете вероятна ситуация да бъде потвърдена по най убедителен начин в духа на историческия позитивизъм. Затова ислямизацията бе подложена на анализ в контекста на османските политически и социални реалности, за да се обоснове, че насилието и верската нетърпимост са иманентни на принципите, върху които е изградена империята.

Едно смущаващо обстоятелство присъства в тази схема: липсата на преки свидетелства от османски произход за масово и насилствено „помохамеданчване“. То обаче отстъпва пред всеобщата увереност, че „домашните извори“ са достатъчни да компенсират мълчанието на османските архиви; в края на краищата никоя държавна администрация не би оста вила подире си компрометиращи я следи. Тогава вече на преден план излиза най важната задача: общите и твърде приблизителни количествени представи за разпространението на исляма, които предлагат фрагментите от османския кадастър, да бъдат „напаснати“ към ситуациите и духа на османската епоха, описани в християнските летописи и хроники.

В това направление се работи дълго и ползотворно. Последното определение е употребено без всякаква ирония в хода на проучванията си българската османистика разкри и обработи солидно количество османски изворов материал, публикува го в научен превод, предложи оригинални разработки, в някои от които пространството на мита е стеснено максимално. Когато обаче историческият позитивизъм на изследвачите се изчерпи поради липсата на достатъчно извори, неизменно се появява спасителният хоризонт на „домашните извори“. По този повод Стр. Димитров сполучливо отбелязва: „И даже да не искаме – пише той, – пак се натрапват на съзнанието епизоди от различните бележки и приписки на Методи Драгинов, на Бельовския хронист и други незнайни грамотни люде – за поход на „Мехмед паша“, на „шест паши“…, за разсипването на българщината по време на този поход“[166]. Така че вторият митологичен пласт е изграден от многобройни опити да се обоснове с аргументи от изворите, предимно от османски произход, един имагинерен епизод от българското минало, наречен „масово насилствено помохамеданчване“.

Забележително е, че историческият мит ситуира събитията почти изключително в Родопите. Не по-малко забележително е, че след като митологемата веднъж бъде легитимирана чрез историографията, впоследствие тя се превръща в модел при обясняване разпространението на исляма и из други части на българските земи. Още на времето ентусиазираният проучвател на родопското минало Ст. Шишков разпростира заключенията си относно характера на религиозното обръщенство в Родопите върху историята на етнорелигиозните процеси из всички ония краища, където след Руско-турската война (1877-1878) турците мюсюлмани остават по родните си места. Според този автор цялото това население в границите на възстановената българска държава е безспорно „българомохамеданско“. Той убедено твърди, че през османската епоха ислямските конвертити от града губят езика си и бързо се асимилират под влияние на турската администрация, а по селата този процес тече в контакт с турски преселници от Анадола. За Шишков „турците в Делиормана и Източна Родопа са също от това смешение и с течение на времето се превърнали в окончателно турцизирани българи, но и там все ще са се запазили следи – утайки от българското“[167]. Авторът допълва, че в Централните и Западните Родопи „сливането“ (турцизирането) още не е завършено. Ще рече, че заради нявгашната липса на анадолски заселници в планината, „помохамеданчените“ хора там запазват българския си език за разлика от обръщенците в градовете и равнинните части. (Забележително е, че 50 години по-късно същата теза е „на въоръжение“ в хода на насилствената асимилация на етническите турци в България).

За доказване историческата достоверност на митовете се разчиташе най-вече на ограничената изворова база на османския архив в София: фрагменти от кадастъра, малко единични документи и сравнително по обилна документация около събирането на верския данък джизие. Относно интерпретацията на този материал с оглед доказване на предпоставени тези е казано не малко[168], може да се добави и още. На следващите страници ще се занимаем конкретно с някои от най представителните историографски митове, призвани да обяснят различни страни на ислямизацията в Западните Родопи. Но преди това ми се ще да спра вниманието на читателя върху една по-обща ситуация в българските османистични изследвания.

Известно е, че в Софийския османски архив се съхраняват не малко документи, отнасящи се до събирането на данъка джизие. През 1942 г. Б. Недков обърна внимание върху значението на тези извори за проучване историята на българите под османска власт[169]. Студията му предизвиква интерес в Турция и две години след нейното обнародване в Германия тя се появява по страниците на списание „Belleten“ – орган на Турското историческо дружество[170]. Първи представителен опит в полето на историческата демография чрез използване на масов изворов материал за джизието прави Н. Тодоров, предизвиквайки с труда си турския историк О. Л. Баркан на дискусия[171]. Междувременно Стр. Димитров успешно използва данни от джизие регистри, за да разкрие някои страни от демографското развитие и състоянието на етнорелигиозните отношения в Западните Родопи и долината на р. Места[172]. Не след дълго се появява и трудът на Хр. Гандев „Българската народност през 15-ти век“ с впечатляващата теза за демографската катастрофа и биологичния колапс на българския етнос през XV век – резултат от османското завоевание. В нейната основа е вграден материал от подробните описи на земи и население (mufassal tahrir defterleri) и регистрите за джизието. Научната критика непосредствено отхвърли онези изчисления на Гандев, извършени чрез повсеместно отъждествяване на мезрите с разрушени и изчезнали селища. Не пропусна също да изтъкне и съмнителните резултати в историко-демографските реконструкции, постигнати въз основа на данни за събирането на джизие[173]. Всъщност самият Хр. Гандев усеща недостатъците на документацията за този данък, щом като определя похватите на османските регистратори като „странна манипулация“, „абсурден факт“, „произволност на числовите данни“ и т. н.[174]

Тази ситуация е много показателна в следния смисъл: българската историография от онова време изглежда готова да заяви отношението си към етнорелигозните и демографски последици от османското завоевание и да го обоснове по убедителен начин. Използването на т. нар. числени методи – обработка, наблюдения и анализи върху масов статистически материал, е най-подходящо за целта. Изворовата база, върху която може да бъде осъществено това, е ясна: османските подробни описи и данъчните регистри. Подробните описи на земи и население са с безспорни преимущества, но е знайно, че в Софийския архив извори от такъв вид не са в изобилие. Преобладават фрагменти от различни годи ни и отразяващи броя на населението в едничка категория земевладение – тимарското; такъв материал по-скоро ще подведе изследвача, отколкото да му е от полза[175]. Така единствената възможност за работа с масови изворови данни, представителни ако не за всичко онуй, що наричаме български земи, то поне за една голяма негова част, се оказаха документите за джизието. Въпреки констатираните слабости, първоначалните резултати изглеждаха обнадеждаващи. Още повече, че това бяха слабости на приложената методика от отделни автори, а не на самите извори.

Прочее известният турският изследвач О. Л. Баркан, който има предимството да работи в необятния Истанбулски архив, още през 1964 г. изтъкна голямата стойност на джизие регистрите за историко-демографските проучвания. Но посочи и три неблагоприятни обстоятелства, с които изследвачите трябва да се съобразяват: този вид данъчни регистри не обхваща вакъфската рая – тя подлежи на отделна регистрация; не е обхванато и част от населението с т нар. „специални задължения“ към държавата – войнуците например, които просто не плащат джизие; и накрая най важното не е ясно какво съдържание влагали османските финансови служби във фискалната категория джизие хане, основна за статистическите изчисления[176]. Тук бих добавил и това, че изворите за джизието дават представа само за процесите сред християнското и юдейското население. Тъй че реконструираната демографска картина ще изглежда винаги непълна, ако не се намери начин да се разкрият актуалните тенденции и сред мюсюлманите.

Въпреки всичко тези извори съвсем доскоро нямаха алтернатива, поне за българските изследвачи на демографските и етнорелигиозните развития. Още повече, че от началото на XVII век нататък османците постепенно изоставят традицията си да поддържат подробния кадастър на земите и населението[177], известен повече като „timar defterler“. Това пък е още една причина, щото изследвачите да удостоят изворите за джизието с по-специално внимание. Наложилият се траен интерес у българските османисти към този вид документация беше овеществен в два представителни тома с научни преводи на материали от колекцията на Софийския архив и многобройни изследвания върху демографските процеси в българското пространство под османска власт[178].

Измежду всички изтъкнати дотук неблагоприятни обстоятелства около джизието едно от тях непосредствено заплашва извършените вече историко-демографски реконструкции с квалификацията „историографски мит“. Това са пренебрегваните доскоро наблюдения върху демографските параметри, характеризиращи мюсюлманската съставка на населението в завладените от османците Балкани. Да видим за какво става дума.

При положение, че няма поне приблизителна яснота около съдържанието на демографските процеси сред разнородното по верски признак население на Полуострова, всяко категорично заключение относно причините за спада на християнската му съставка ще изглежда съмнително. Да речем констатираното рязко съкращаване на джизие ханетата в българските земи под османска власт за периода от 40-те години на XVII век насетне. В случай, че отдадем това на преминаване към исляма, тогава би трябвало да се наблюдава съответно нарастване в броя на мюсюлманското население. Всъщност българската османистика не стои далеч от идеята, че положението през въпросния период се характеризира със загуби на етноса „…в резултат на масови репресии, ислямизацията и турцизирането му или изселването му извън пределите на българските земи или Османската империя въобще“[179]. Колкото до причини като епидемии, природни бедствия, глад и др. подобни, те „не дават основание да се твърди, че особено резкият и силно изразен спад в броя на немюсюлманските домакинства…, може да се обясни с този демографски фактор или поне само с него“[180]. Защото всичко това би трябвало да влияе „с не по малка сила върху броя и на мюсюлманските домакинства на същата тази територия (българските земи, бел. моя, Е. Р.). Вместо това броят на мюсюлманските домакинства тук неудържимо нараства с темпове, които не биха могли да се обяснят нито с традиционното сред мохамеданите многоженство, нито с други причини от естествен характер“[181].

Очевидно авторката на тези редове Е. Грозданова трябва да доказва ситуация, която може да бъде наречена „едните (християните) намаляват за сметка увеличаването на другите (мюсюлманите)“. За целта тя насочва читателите си към изследвачески приноси, които са в състояние единствено да убедят, че „това явление е подробно документирано с цифрови данни и за предишното XVI столетие“[182]. А откъде ще разберем, че положението е такова и през следващия XVII век – не става ясно.

Вярно е, че по страниците на подробните описни регистри (mufassal tahrir defterleri) от предходния XVI век изследвачите наблюдават увеличение на мюсюлманското население в доста балкански градове и села. В известна степен това се дължи и на религиозното обръщенство сред местните християни. За следващото XVII – то столетие обаче такива извори почти липсват и не защото българският архив не разполага с тях, ами защото османците просто не ги съставят повече. Вярно е и това, че документацията за джизието разкрива намаляване на християнското население през въпросния XVII век. Но за разлика от документацията на предходното столетие, където служебното име „син на Абдуллах“ ориентира към първото поколение нови мюсюлмани, джизие регистрите не дават никакъв повод за категорична увереност, че намаленият брой християни е резултат на едната само ислямизация. Така че тук ни се внушава да приемем по аналогия и на доверие тезата за „загуби на етноса“, причинени единствено от репресии и масова насилствена ислямизация.

[…]

Оказва се, че през последната четвърт на XVII – началото на XVIII век неврокопчани са сполетени от най страшните опасности, които постоянно дебнат тогавашния човек „черната смърт“ (чумата) и преминаващи през района военни походи. И двете беди не правят разлика между християни и мюсюлмани, затуй и последиците за цялото население са съкрушителни. Подробният регистър от 1723 г. предлага картината на една истинска демографска катастрофа. Първото впечатление за катастрофични събития иде от многобройните глави на домакинства, вписани в графата „починал“, чиито имоти са отметнати като „запустяло, разрушено“. Покрай това вниманието привлича несъразмерно големият брой вдовици почти във всяко село – било християнско или мюсюлманско. Тук-там са отбелязани ранени и нетрудоспособни мюсюлмани. Изобилстват отметките „забягнал“, отнасящи се както за християни тъй и за мюсюлмани. Емблематично обаче е масовото бягство на мюсюлмани от станалия твърде опасен за тях роден край. Една бележка към описа на помашкото село Рашово казва така: „Махала Дере гьолю, спадаща към споменатото село [Рашово]. През 1127 [7. I. 1715 – 26. XII. 1715] г. населението на въпросната махала забягнало и понастоящем, както се съобщава, живее в две новоосновани села в казата Филибе“[183].

Това не са обичайните наблюдения на чиновниците по данъчната регистрация, чрез които те периодично установяват текущите промени в броя на платците. Пред нас са констатациите за нанесени поражения от поредица извънредни събития, спрямо които фискът е принуден да реагира също тъй извънредно, съкращавайки броя на данъчните единици (ханета) в рамките на цяла една каза. Важното в случая е, че мярката се отнася за цялото население, без оглед на религиозната му принадлежност.

По-горе видяхме, че подобни съкращения се извършват и при събирането на джизието. Най-пълните засега наблюдения върху документацията за българските земи разкриват, че в хода на XVII век етносът не само че не отбелязва никакъв естествен прираст, „а по една или друга причина от данъчните списъци за джизието „изчезват“ поне 1/3 от първоначално регистрираните немюсюлмански домакинства“[184]. Ето така кръгът се затваря и отново се изправяме пред въпроса: по какви причини ханетата, респ. християнското население, намалява?

Дотук опитах да убедя читателите, че изходът от този кръг е в разширяване изворовата база на изследванията. Всяко историко-демографско проучване с основание включва ислямизацията сред факторите, определящи развитието на християнските етноси под османска власт. Липсата на подходяща документация, която да дава най-обща количествена представа за мюсюлманите (каквато дават джизие регистрите за християните), се отчита от изследвачите като пречка пред установяването на „евентуален преход от едната в другата религиозна общност“[185]. Казано с други думи, изследваческата практика среща трудности в определяне съотношението християни – мюсюлмани, без което е невъзможно убедително да се обоснове „евентуалният преход“ към исляма като главна причина за спадовете в броя на християнското население. Но това означава още, че вън от периметъра на наблюдения, или най много по тяхната периферия, стоят пренебрегнатите причини от демографско естество. Затова напълно оправдани изглеждат съмненията, че конкретно-числовите анализи, извършени върху ограничената база на джизие документацията, най-често водят до неаргументирани изводи.

Съмненията се засилват още повече от обстоятелството, че този род изследвания привеждат допълнителна аргументация от известните с липсата си на историческа достоверност „домашни извори за ислямизаци ята“. Те обикновено се появяват там, където не достигат аргументите в полза на извода, че спадът на демографските показатели се дължи в голя ма степен на „османската политика за масово и насилствено помохамедан чване“. Така намеренията да се съчетае позитивното историческо знание със сюжети от легендарен (митологичен) произход, неизменно превръщат изследваческия процес във фабрикуване на историографски митове.

Тук трябва да се изтъкне, че историографски мит се получава не само чрез привличане на източници със съмнителна историческа стойност. Това става и по обратния ред: чрез тълкуване на османския изворов материал с оглед доказване на предпоставени тези. Да видим за какво става дума.

Въпреки доскорошната непълна представа за количествените измерения на ислямското обръщенство в Западните Родопи, в историографията отдавна се настани представата за катастрофичните размери на процеса. Заповедта от 1660 г. за намаляване броя на джизие ханетата в неврокопския данъчен район с 500 – от 2053 на 1553, прави нещата да изглеждат още по мрачни в очите на някои изследвачи. Видяхме, че проф. П. Петров без колебание заключава: „несъмнено това е могло да стане по пътя на ислямизацията“. Но видяхме и това, че османският документ недвусмислено изтъква като причина за намаляване на ханетата „измиране и разбягване“ на раята. Да си припомним, че тези събития протичат във вече стеснения по обхват неврокопски данъчен район за джизието, за който казахме, че включва 50-ина села, повечето от които запазват принадлежността си към християнството до края на османския период. Това е много важен факт, който иде да подскаже, че трябва да се отнесем с доверие към съобщението на османския чиновник за „измиране и разбягване“, сиреч да приемем, че спадът се дължи не на друго, а на демографски причини.

Преводачът на този документ – проф. Стр. Димитров, в тълкуването си допуска, че съставителят спестява важни обстоятелства. Според него „трябвало да е имало някаква екстрена, изключителна причина, която да е поставила Неврокопския край в по-тежко положение…“[186]. Ежедневието, пък било то и османско, едва ли може да поднесе на хората нещо по екстрено от „измирането и разбягването“… Но в случая явно намерението е да се види дали е възможна връзката между резкия спад на джизие ханетата и ситуациите, пресъздадени в митовете за масовото „помохамеданчване“ на Родопите. Защото „…тези бележки (в т. нар. „домашни извори“, бел. моя, Е. Р) свързват „разсипването“ на българското население в Западните Родопи не само с разбягване, а главно с помохамеданчването му“[187].

Работата обаче е там, че между голямото намаляване на джизие ханетата през 1660 г. и предполагаемите трагични събития в Родопите, описаните в „домашните извори“, съществува солидна разлика във времето. Освен това един османски документ от същата 1660 г. съобщава за идентична ситуация на „измиране и разбягване“ и в съседната каза Разлог. Съставителите му са по-словоохотливи, тъй че текстът вече не оставя съмнения за нещо премълчано или преиначено. Непосредствената географска близост на казите, абсолютното съвпадение във времето на описаните обстоятелства (неврокопският и разложкият документи не само че са от една и съща година, но и от един и същ месец – март), дават да се разбере, че в двата съседни района положението било едно и също.

[…]

Ето най-съществените детайли в очерталата се дотук картина:

1. Християнското население в Западните Родопи рязко намалява. След анализ на османските документи може да се окаже, че спадът значително надхвърля досегашните представи;

2. Една от причините за това е разпространението на исляма, но очевидно – не единствената. Всъщност османските извори от предходното XVI-то столетие дават достатъчно сведения за разпространението на исляма сред християнското население на Западните Родопи, като причините са главно от икономически характер[188]. И да не можем да наблюдаваме хода на този процес през следващия XVII век (за този период изследванията страдат от липса на достоверни извори), то документацията за предход – ното столетие стига, за да ориентира в развитието на нещата;

3. Ала безусловно ясно е и това, че разнообразни причини от демографско естество също оказват влияние върху спада на християнското население. Дори в много случаи тяхното значение е решаващо.

Следователно тук въпросът не е дали през османската епоха балкански християни преминавали към исляма или не. Конкретно за района на Западните Родопи, разкритият напоследък изворов материал по безспорен начин доказва, че в този край протича продължителен във време то процес на ислямизация, който обхваща огромни групи от местното християнско население. Тъй че е налице и масовост на обръщенството, за която настояват доста изследвачи. Остава проблемът около технологията на религиозното обръщенство. Той всъщност престава да съществува, ако „с лека ръка“ се доверим на твърденията в „домашните извори“ за специално замислени от османското правителство терористични акции за масово и насилствено производство на мюсюлмани. Всъщност наблюдаваните в османските извори резки спадове в броя на джизие ха нетата досега най често се тълкуват в полза на масовата ислямизация, постигната чрез периодични актове на насилие. При това действието на демографските фактори по правило се отчита като несъществено.

Стр. Димитров, който пръв констатира, че около 1660 г. броят на джизие ханетата в Неврокопския край силно намалява, изтъква обстоятелството, че османските наративни източници от онзи период не дават „никакви сведения за развихрилото се там ислямизиране на българите. Даже словоохотливият Евлия Челеби, който през 50-те – 60-те години прекосил Западните Родопи…, се въздържа да спомене и дума за населението и събитията из този край…“[189]

Дали пък в крайна сметка да не приемем, че османската страна притеснено мълчи за сторените злини, а единствено „домашните извори“ представят ситуацията в истинската ѝ драматична светлина? Стр. Димитров обаче не е склонен на този вариант: „Нуждата от обстоен критичен преглед на тяхната хронология ни заставя сега да отминем споменатите приписки“[190]. Той така и не се връща повече към тези извори в следващите си изследвания, заявявайки в края на творческия си път, че представляват нищо повече от „измислени произведения“[191].

Тук проблемът около хронологията на събитията наистина се оказва възлов. Очевидната липса на съвпадение във времето не дава възможност катастрофичните ситуации от „домашните извори“ да се потвърдят със сведенията на османската архивна документация. Но в контекста на наложената в българската историография представа за османското господство е възможно да се мисли, че хората се „разбягват и измрат“ именно в резултат на периодично прилагано насилие над християнското население; подразбира се, че оцелелите са изправени пред едничкия избор – да приемат исляма. В този смисъл П. Петров предлага следното тълкуване: „помохамеданчванията“ в Неврокопско от XVI век продължават с пълна сила и през следващото столетие, като „само за периода 1635-1660 г. българското християнско население намаляло над 40%“. Но изглежда апогеят, според представите на този автор, тепърва предстои, защото „голямото масово помохамеданчване в Средните Родопи през 1669 г. несъмнено засегнало и Неврокопско. Идването на султана на лов в Доспат (в Западните Родопи, бел. Е. Р.) през пролетта на 1671 г. показва, че с християнския елемент в този край било свършено“[192].

Така описаната ситуация около някакъв въображаем ислямизационен натиск в Неврокопско разчита на ограничена, но ясно ориентирана във времето изворова база. Първият хронологичен маркер е наречен „Неврокопско в навечерието на второто[193] масово помохамеданчване“; това е добре известният ни регистър за събирането на джизие от 51 неврокопски села през 1660 г., където видяхме, че броят на ханетата намалява рязко. Следващият се явява самото „второ масово помохамеданчване“, сиреч – имагинерното ислямизационно насилие през 1669 г., описано от несъществуващия поп Методи Драгинов[194] (от П. Петров разбрахме, че въпросното насилие „несъмнено засегнало и Неврокопско“). Третият хронологичен ориентир е един османски документ от 1671 г., за който се твърди, че разкрива последиците от случилото се през 1669-та и затова е наречен „Неврокопските села след второто масово помохамеданчване“[195].

[…]

Смисълът на историографските митове за ислямизацията в Родопите е двояк. От една страна те изразяват слабостта на историческия позитивизъм да се реализира подобава, затруднен от липсата на подходящи извори или пък от безсилието на изследвачите да се разделят с романтичните си увлечения и националния патос. Същевременно, вслушвайки се в традицията, историографията вече цял век пресъздава мрачни епизоди от верското насилие в османската държава според легенди, приписки и летописни бележки. И най-често се случва така, че всяка критика на традицията, до която достигаме като историци, първоначално бива посрещана като опит за накърняване на историческото познание. Затова не е чудно, че едва напоследък се появиха критичните анализи върху „домашните“ извори и изградените върху тяхната основа историографски митове. Постепенно става ясно, че критичният поглед не поставя под съмнение възможностите на поколенията за самопознание и оценка на собственото минало. Защото това преди всичко е стремеж за постигане на една свързана с позицията на познаващия историческа истина.

Всеобщо известно е, че това, което познаваме исторически, в последна сметка сме самите ние. Ала никъде заблудата не е толкова лесна и близка, както при самопознанието и самооценката. Така че историографските митове се появяват най-лесно там, където очакваме традиция – та да разкрие самите нас, както сме свикнали да се познаваме или пък такива, каквито искаме да сме. В този смисъл българската историография се озова пред едно дълбоко вътрешно противоречие: да утвърди за вярно онуй, което съответства на обществените представи за миналото или да задълбочи критичния поглед върху традицията.

Дотук се видя какви резултати следват от намерението да се обоснове по убедителен начин историческата достоверност на „домашните“ извори (традицията). Във всички случаи се получават историографски митове, сиреч, поредица от опити за реконструкция на миналото с твърде спорни резултати. На тях щеше да се гледа само като на един не особено ползотворен период в развитието на изследванията върху ислямизация та, ако историографските митове не се бяха оказали удобни за обосноваване на съдбовно грешни обществено политически решения в близкото минало (насилствената смяна на имената на помаците и етническите турци по времето на комунистическия режим). Тук може да се запитаме: ако българските историци още преди време разполагаха с достоверни извори в такава достатъчност, която се появи едва след демократичните промени, щеше ли да се създаде мътната смес от митология и исторически емоции, предизвикала политически действия и обществени реакции с траен негативен резултат? Въпросът може да изглежда наивен най-малкото заради това, че отрицателният отговор всъщност предлага една не възможна вече алтернатива на събития, които днес дружно порицаваме. Но отнесен към бъдещето на османистичните проучвания въпросът вече придобива конкретен смисъл. Благополучно разширената изворова база дава увереност, че неудачите на предходниците може и да не споходят днешното и следващите поколения изследвачи. Така че си заслужава да се опита пак.

Евгений Радушев: „Помаците: Християнство и ислям в западните Родопи с долината на река Места, XV – 30-те години на XVIII век“, София 2008, стр. 230–257

Евгений Радославов Радушев е роден на 11 октомври 1952 г. в гр. София. Завършва Софийския университет „Св. Климент Охридски“ – специалност „Турски език и литература“ (1977). През 1978-1981 г е редовен аспирант (докторант) в Института по балканистика – БАН под научното ръководство на проф. Вера Мутафчиева. Защитава дисертация за кандидат на историческите науки (доктор по история) на тема „Османски аграрни институции през XVII-XVIII век“ (1982). От 1983 до 2002 г. работи последователно в Института за балканистика и Ориенталския отдел към Народна библиотека „Св. Св. Кирил и Методий“. Изследователската му дейност е насочена към проблеми от историята на българските земи и Балканите през османската епоха. Автор на монографии, студии, статии, съставител на документални сборници. Изнася курсове от лекции в Историческия факултет на Софийския университет и в Югозападния университет – Благоевград. През 2003 г. получава научната степен „доктор на историческите науки“ с дисертация на тема „Християнство и ислям в Западните Родопи с долината на река Места“. Понастоящем преподава в департамента по история на университета „Билкент“ – Анкара, Р Турция.

Коментари (2)

- 17-09-2012|Slex – Насилствената ислямизация

Т. е., няма достатъчно доказателства да се сметне и че насилствено помохамеданчване не се е осъществявало. Едва ли някой застъпва виждането, че всички християни през този период са приели исляма насила. Въпросът е, имало ли е опити за принудително ислямизиране. Хипотезата, че османската власт е предприемала такива мерки, при появата на съмнения в лоялността на християнското население, звучи напълно резонна.

Преди няколко месеца трябваше да събирам информация за Разградска област и в една книга (авторът ми е непознат, а иначе книгата я има в интернет като PDF) имаше следният цитат, който говори за насилствено помохамеданчване и в Лудогорието, пак през 17 век. Вярно, източникът не е официален и става дума за устни предания. Освен това авторът нещо не си беше направил библиографията както трябва и препратките към използваната литература не бяха пълни, но предполагам, че хора, за които това представлява професионален интерес, могат да се обърнат директно към него и да получат достъп до първоизточника. Обръщам внимание на това, че налагането на исляма става след опит за въстание от местното християнско население. Освен това се говори и за някакво неортодоксално течение в исляма, което е популярно по тези земи и как те също трябва да приемат традиционния ислям.

Ето го цитатът:

„Влиянието на казълбашкото-алианско учение, център на което станало текето Демир баба трябвало да се пресече. Още в началото на века шейх Азиз Махмуд Хидаи бил отправил писмено оплакване до султан Ахмед I, че в Дели орман живеят все още „симавенист“, последователи на шейх Бедредин Симави, които имат голямо влияние сред населението и са в много добри отношения с казълбашите. Всички трябвало да бъдат насочени към дин исляма. Към дин исляма трябвало да бъдат привлечени и запазилите се все още българи, които в отзвук на настъпателните войни на Австрия и на избухналите въстания в Търново и Чипровци, се вдигали с оръжие и през 1689 г. в редица села от Провадийско и Разградско, където „по сговор помежду си, набрали бойно оръжие и муниции и започнали бунтовни и разбойнически действия, с цел да вредят злостно на мохамедовия народ от съседните околии.“

Въстанията били потушени, хиляди семейства се изселили в чужбина, а други трябвало да променят веярата си. По предание, разказано от 75-годишния Пъндък Юсеин на Георги Кисьов през 1915 г., „Тогава станало потурчването и в с. Завет. Имало черква, тогава я разрушили. Една част от българското население, ония които не искали да променят вярата си, избягали в Бесарабия. Други пък били изклани (в Касап кулак). Останалите се потурчили. Тогава се потурчил и нашият прадядо, родоначалникът на Пъндъците и направил джамия срещу черквата. Направил я на разстояние 200 крачки от разрушената черква.“

Илиев, Б. 2008. „Исторически очерци“, стр. 26

- 17-09-2012|Златко

Интерпретацията на този цитат ми се струва неправомерна, по следните причини:

Алианството (казълбашеството) е вътрешно-мюсюлманска схизма (разцепление, секта), водеща началото си още от 14 век, доколкото си спомням (дали не беше още по времето на Баязид Светкавицата – не ми се рови сега из мрежата). Както е добре известно, в исляма има повеля за търпимост към „религиите на книгата“, тоест юдеизма и християнството, но не и към собствените схизми, които винаги са били преследвани безкрайно жестоко и изкоренявани из дъно. В такъв смисъл, да се ислямизират християни поради вътрешно-мюсюлманското разцепление в Лудогорието, за самия мен изглежда абсолютно анти-логично: докато са християни, те не заплашват вярата с нищо, но ако станат мюсюлмани в един традиционно-размирен регион, това само увеличава изгледите за бъдещи още по-големи неприятности.

А инак съм съгласен с принципната теза, че еднозначни доказателства за липса на насилствена ислямизация няма. В смисъл такъв, няма доказателства нито за насилствена ислямизация, нито за нейната липса. Има данъчни документи, които могат да бъдат интерпретирани по различни начини, в зависимост от идеологическата нагласа на интерпретаторите. Досега тя винаги е била еднозначна – никой не е искал да вярва, че е възможно да не е имало масови насилствени акции. Сега за пръв път полека-лека започва да се появява убеждението, че те наистина са измислица (говорим за МАСОВИ и НАСИЛСТВЕНИ ислямизации; това не означава, че не е имало масови и доброволни такива, или пък насилствени, но единични). Героично-романтичният образ на „непокорните българи“, които „глава дават, но вяра не дават“, разбира се, не се вмества добре в една такава либерална хипотеза. Оттук и неприятното усещане, предполагам.

Кратката история на евреите в Народна Република България

Автор: Улрих Бюксеншютц

Българските евреи и „окончателното решение“

През 30-те години България попада все по-силно в икономическа зависимост от германския райх, който до началото на Втората световна война става нейн основен търговски партньор. Стопанската обвързаност с Германия и териториалните претенции на българското правителство спрямо държавите, свързани със съюзниците (Румъния прави изключение) довеждат почти неизбежно до присъединяването на България към силите от Оста през 1941 година, смята американският историк Чари.[196] За еврейското малцинство в страната, наброяващо към този момент около 51500 души или 0,5% от цялото население[197], политическото сближаване между България и Германия има съдбоносни последици.

Една от първите мерки е изработването и приемането на антиеврейския „Закон за защита на нацията“ в края на 1940 г., в основата на който залягат германските закони за расата от Нюрнберг. Този закон задължава евреите да носят жълтата давидова звезда и въвежда квоти за упражняването на определени професии. На първо място обаче законът засяга икономическата дейност на еврейското население. Всички евреи се облагат еднократно със специален данък, който принуждава много от тях да се разделят със собствеността си, защото не са в състояние да платят данъка. От германска страна впоследствие се критикува, че законът имал твърде много вратички и се прилагал не особено стриктно. Действително, българското правителство изглежда прилага последователно само отчуждаването на еврейска собственост.[198]

В края на август 1942 г. след приемането на „окончателното решение“ (die Endlösung) на конференцията във Ванзее, при българското вътрешно министерство се създава „комисариат по еврейските въпроси“. Неговата задача се състои в това, да регистрира всички живеещи в България евреи и да подготвя тяхната депортация както от старите граници на страната, така и от намиращите се под българско управление области Западна Тракия, Вардарска Македония и Пирот.[199] Най-напред още през юли 1942 всички мъже евреи на възраст между 20 и 45 години са привлечени към трудова повинност. След август същата година са блокирани сметките на евреи в българските банки, а тяхното движимо имущество се предоставя на разположение на комисариата. Освен това се ограничава свободата на придвижване на евреите; радиоапарати и други технически уреди се конфискуват. Много по-тежко са засегнати от тези мерки евреите в окупираните от България територии. Тяхната собственост изцяло е иззета.[200]

Решението за същинската депортация се взема от кабинета на 2.3.1943, което по начало трябвало да засегне само евреите от окупираните територии. В същото време обаче, комисариатът включва в плановете си и евреите от старите граници на България и създава депортационни центрове във Вардарска Македония и Западна България. Основание за тези мерки дава един германско-български договор, който предвижда депортацията на общо 14 000 души от окупираните територии и на 6000 от старите граници.[201]

Протестите в България се зараждат през март 1943 г., когато полицията подгонва евреите и започва да ги събира в лагери. В София новината за предстоящата депортация бързо стига до еврейската общност. Благодарение на личните си контакти някои евреи успяват да убедят заместник-председателя на парламента и други високопоставени личности да интервенират при цар Борис Трети и при министър-председателя. Вследствие на тази намеса вътрешният министър бива принуден да отложи акцията в пределите на България. При това правителството се позовава на несъответствието между започналите гонения и решението на кабинета, което изрично визира само македонските и гръцките евреи. Пред германските власти се обръща внимание на факта, че евреите били необходими за строежа на пътища и железопътни линии в страната.[202] В окупираните територии обаче депортацията протича без да предизвика големи вълнения. Там около 11 500 души[203] са събрани насилствено в нощни акции, след което са изпратени във влакове към лагерите на смъртта, минавайки през българска територия.[204]

От този момент нататък българското правителство прилага един вид тактика на протакане спрямо германския райх. Очевидно вече никой не възнамерява сериозно да предаде на националсоциалистите евреите, живеещи в пределите на България. Обратът в хода на войната и смъртта на цар Борис в началото на август 1943 г. предотвратяват по-нататъшни депортационни мерки. Със смяната на кабинета и назначаването на нов комисар по еврейските въпроси настъпва същинският завой в българската политика спрямо евреите. От лятото на 1944 г. постепенно се отменят законите, засягащи съдбата на евреите.[205]

В последвалите години многобройни български публикации застъпват позицията, че вината се състои в нещастливо стечение на редица обстоятелства, а народът е спасил българските евреи и че България е единствената страна, където еврейското население е запазено от унищожение. Особено показателен в тази връзка е следният цитат от Тодор Живков, с който започва един сборник от документи върху „спасяването на българските евреи“[206]. Тук ясно се вижда начинът, по който БКП иска да се интерпретира времето на Втората световна война:

„Българският народ винаги е бил чужд на расовите предразсъдъци. В най-трудни моменти той е оказвал помощ на жертвите на расизма и националното потисничество. Позволете ми да припомня само един факт от близката история на моята страна. През време на Втората световна война българският народ, вдъхновяван от Комунистическата партия, се противопостави на плановете на монархофашистката клика да съдействува на хитлеристката Германия за унищожаване на еврейското население в България. Благодарение на борбата на нашия народ България се оказа единствена от европейските страни, прегазени от хитлерофашизма, където животът и сигурността на евреите бяха напълно запазени. Това е един всепризнат исторически факт.“[207]

Оценката за този период от западни историци обаче е доста амбивалентна: Българското правителство е било принудено да възприеме един „политически антисемитизъм“[208] поради съюза си с германския райх. В заключението на известната си книга Чари релативира ролята на българските комунисти и на правителството за „спасяването“ на евреите и подчертава значението на външнополитическите фактори, които са повлияли на това решение.[209] Трьобст също дава критична оценка на периода 1939-1944 г. Според него, българските евреи са се разминали на косъм от депортиране само поради едновременното действие на различни фактори като хода на войната, алармирането на евреите и личните контакти с влиятелни кръгове в правителството. Равносметката на холокоста се оказва поне амбивалентна, защото не са спасени всички евреи в България, а само четири пети от тях. Нали окупираните територии де факто са били анексирани от България.[210] В по-новата българска литература върху спасяването на евреите до голяма степен се приема западната гледна точка. Спорове се водят най-вече по второстепенни въпроси като например ролята на царя.[211]

Следвоенният период 1944-1952 г.

Политическите течения сред еврейското население

Днес трудно може да се прецени кое политическо течение е имало преобладаващо влияние сред евреите в годините преди войната. От различните еврейски организации и институции в следвоенния период отговорност за духовните и светските работи носи Централният консисториум на евреите в България. С политическото представителство са натоварени Единната ционистка организация (ЕЦО) и Еврейският Отечествен фронт (ЕОФ). Политиката на ЕОФ се контролира от Централната еврейска комисия при ЦК на БРП (к). Освен това съществуват и редица други, по-малки обединения, които имат по-скоро характер на културни или благотворителни организации. Основните контрагенти в тази констелация си остават масовите организации ЕЦО и ЕОФ.[212] Докато ционистите се застъпват за емиграция в Палестина, доминираният от комунистите ЕОФ отхвърля емиграцията до момента, когато Сталин се съгласява със създаването на независимата държава Израел през 1947 г.[213] От друга страна членовете на ЕЦО и ЕОФ все по-често започват да сътрудничат помежду си, особено когато става въпрос да се повлияе на международното обществено мнение преди мирните преговори в Париж.[214] В крайна сметка постепенното сближаване на различните позиции води дотам, че представители на ЕОФ предлагат цялата ЕЦО да стане член на фронта.[215] Това става през месец май 1946 г. и съществена роля изиграва без съмнение засилването на комунистическото влияние по това време.[216] По-късно, когато Отечественият фронт се превръща в масова обществена организация, всички еврейски организации, включително и ЕОФ, трябва да се обединят в рамките на ЕДФ, Еврейския демократичен фронт. Това предложение обаче е отхвърлено от Георги Димитров. Накрая ЕОФ бива разпуснат през май 1948 г. в полза на Еврейския комитет към Националния съвет на Отечествения фронт, а на Централния консисториум е признато правото единствен да представлява еврейското малцинство. За разлика от ЕОФ и ЕЦО в миналото, сега консисториумът вече е лишен от възможността да поддържа международни контакти.[217]

Социални и икономически проблеми на еврейското население

Първото статистическо проучване след войната през 1945 г. показва един необичаен резултат: вместо очакваните около 44 000 евреи по данни на „Комисариата по еврейските въпроси“, се регистрират 49 172. Това вероятно се дължи на факта, че по време на войната са пристигали евреи от съседните на България страни, предполага Майер. Около 27 700 евреи живеят в София, 5 800 – в Пловдив, 1 927 – в Русе, 1 223 – във Варна и 1 100 – в Кюстендил, където са най-големите общности.[218]

Най-неотложните проблеми на еврейското население са връщането на отчужденото вследствие на антиеврейското законодателство имущество и високата безработица. Само няколко месеца след завземането на властта от Отечествения фронт, правителството предприема стъпки за уреждане на реституционния въпрос. Поради многото пропуски обаче скоро след публикуването на документа възникват протести сред различните еврейски групи. Поначало условията за връщането на имуществото се оказват неприемливи за засегнатите: те трябва да доизплащат ипотеки и данъци за отчуждените имоти. Освен това е предвиден само двумесечен срок за издирване на бившите собственици. Връщането на отнетите от данъчните власти имоти е също така зле уредено, както и обезщетяването на евреите, принудени да продадат имущество, за да могат да платят извънредния данък. Възстановяването на платените суми за този данък става без лихвите, а повишаването на стойността на определени имоти не се взема под внимание.[219]

През есента на 1945 г. първият секретар на БКП Трайчо Костов обещава да съдейства за коригирането на тези пропуски. През август 1946 г. е издадена нова наредба, чиято цел е да отстрани най-важните основания за недоволство. Причината за относително бързото решаване на конфликта за обезщетенията вероятно се крие в предстоящото откриване на мирната конференция в Париж, където правителството разчита на международните контакти на еврейските организации, смята Василева. Освен това в България предстоят избори за Велико народно събрание и комунистите се надяват да спечелят по този начин подкрепата на евреите.[220] От друга страна обаче един проектозакон, обявен през юли 1946 г. и имащ за цел да възобнови еврейската банка Геула чрез държавен кредит с благоприятна лихва, потъва в пълно забвение. По всичко личи, че правителството е искало да прехвърли тази инвестиция на благотворителната организация Джойнт.[221]

Едно изследване на икономическото положение на българските евреи, поръчано от Централния консисториум през 1945 г. показва следната картина: 70% от занаятчиите и 80% от търговците в провинцията са без работа, докато в столицата броят им достига дори 90%. От търговските и работни помещения около половината са били отчуждени, а четвърт от тях са продадени, се посочва в изследването.[222] Още през 1947 г. чуждестранните наблюдатели в страната добиват впечатлението, че сред евреите цари масова безработица, противно на официалната статистика, която отчита за този период само 5% безработица.[223]

По всичко личи, че правителството допринася твърде малко за да се подобри това тревожно състояние. Политиката му в това отношение се свежда дотам, да не обременява с ненужни ограничения чуждестранните помощни организации, най-активната от които е еврейско-американската Джойнт. Благодарение тъкмо на тази организация между 1947-ма и 1949 г. се създават редица еврейски или смесени еврейско-български занаятчийски и производствени кооперации, в които членуват общо 2 700 души.[224] Със средства на други еврейски хуманитарни групи се изграждат също редица професионални училища, осигурява се снабдяването на учениците от възстановените еврейски училища с учебни помагала и храна, финансира се медицинското обслужване на еврейските общности.[225]

Училища и религиозна организация

Забраната на еврейските училища по време на Втората световна война представлява друг важен проблем за евреите в следвоенния период. Естествено най-напред училищата трябва да бъдат отново открити, за да продължи учебното образование. Освен това пред учениците стои въпросът с признаването на изгубените учебни години. Правителството на Отечествения фронт приема съответен закон само два месеца след идването си на власт.[226] Законът си поставя за цел, да се приспособи учебното съдържание на еврейските училища към българската учебна система. Както при другите училища на малцинствата, и тук се утвърждава учебен план, който предвижда преподаването да се извършва и на староеврейски (иврит), макар че това не е майчин език на повечето български евреи. В преобладаващата си част те са сефаради и говорят вкъщи джудезмо, т. е. „еврейско-испански“. Въвеждането на преподаване на иврит по желание на ционистите цели да възпита у децата специфично еврейско чувство за идентичност и да ги подготви по този начин за желаната емиграция в Палестина. И еврейските училища, които са одържавени през юни 1946 г., не са пощадени от общата идеологизация на учебното дело. Четенето на тора изчезва от учебните планове, а броят на часовете с преподаване на иврит се съкращава. Освен това единствената разрешена организация в училищата остава комунистическият детски съюз „Септемврийче“, след като зачестяват съобщенията за предполагаеми сбивания между деца, членуващи в ционистката младежка организация „Ецхалуц“ и техните другари от „Септемврийче“.[227] Еврейските училища първоначално се подпомагат от отделните еврейски общности, по-късно започват да получават финансова помощ от чужбина, особено от Джойнт, чийто пратки продължават и след одържавяването на училищата. Както посочва Василева, през май 1948 г. е предприет нов опит за промяна в учебното съдържание, който не предизвиква протести, защото подготовката за емиграция на българските евреи в Израел вече се намира в напреднала фаза.[228]

За разлика от въпросите около обезщетението, емиграцията или училищата, религиозната реорганизация на еврейските общности в България не заема толкова централно място. Въпреки че главният равин на Лондон предлага на българските общности голяма парична сума за съхраняването на синагогите, от това предложение никой не се възползва. Освен това възникват различия между позициите на върховния равин на България и централния консисториум, дължащи се на стремежа на върховния равин към по-голяма власт и обществена поддръжка. Влиянието на еврейското духовенство намалява още повече с началото на емиграцията през 1948/1949 г. и с приемането на „Закона за вероизповеданията“[229]. С този закон състоящото се вече само от комунисти правителство възнамерява не да раздели вероизповеданията от държавата, както се казва в текста, а тъкмо обратното – да засили държавния контрол върху тях. Законът задължава вероизповеданията да изработят устав за своите организации. Еврейската общност изпълнява това задължение през 1951 г. Този устав обаче едва ли има някакво влияние върху религиозния живот на евреите, тъй като останалите в България около 6 000 евреи са слабо религиозни, както посочва Пундев.[230]

Exodus (Изселване)

Както вече споменах по-горе, сред българските евреи съществува голям спор по въпроса дали да останат в страната след горчивия опит по време на Втората световна война или да предпочетат емиграцията в Палестина. Още от 1944 г. най-напред в Русе и Пловдив се създава комитет, който да подготвя изселването в Палестина с легални или – при нужда – с нелегални средства. По-късно комитетът се премества в София. Негова главна задача е да снабдява желаещите да емигрират с входна виза за Палестина. Непосредствено след 9. септември 1944 емиграционният комитет организира отпътуването на над 700 души, предимно семейства и неженени юноши.[231] Това „нелегално“ преселване се оказва по принцип възможно, но бива възпрепятствано от различни фактори. Така например Съюзническата Контролна комисия (СКК) въвежда строг разрешителен режим за влизане и излизане от страната, без да се взема под внимание произхода на лицата. Освен това турското правителство скоро започва да изисква транзитни визи за преминаване през турска територия.

Василева споменава в тази връзка цифрата 33 000 издадени разрешения за напускане, без да става ясно обаче кой е издал тези документи. В същия пасаж се казва, че до края на 1944 г. са емигрирали само 1 346 души.[232] Според решението на СКК по това време е могло да става дума единствено за разрешенията за влизане в Палестина. Ако се позовем на факта, че от октомври 1948-ма до май 1949 г. са емигрирали в крайна сметка около 32 000 евреи, то това може да означава само едно – почти три четвърти от всички български евреи е трябвало да чакат четири години, докато най-после получат разрешение да напуснат страната.

Изселническият проблем се решава през 1947 г., когато съветският посланик в ООН Андрей Громико се съгласява със създаването на независимата държава Израел пред Общото събрание на Обединените нации. БКП реагира на промяната в курса на Сталин по палестинския въпрос с решение на Секретариата на ЦК от 9. март 1948 г. В него изрично се посочва, че решението за независимата държава Израел и позицията на Съветския съюз изискват от комунистите „да се застъпват публично и недвусмислено за една свободна и независима република Палестина и да работят за нейното изграждане.“[233] С решението на Секретариата на ЦК комунистите разрешават свободното отпътуване на евреите. От това решение не са изключени и членовете на компартията с еврейски произход. Единствената разлика е че те са задължени „като дисциплинирани партийни членове да поискат разрешението на ЦК на партията“. И освен това изселващите се комунисти трябвало да продължат да се борят с англо-американския империализъм и да агитират еврейското население в този дух.

Решението на ЦК засяга също и интересите на евреите, които желаят да останат в България. В точка 4-та се казва, че евреите могат да продължат да получават финансова помощ от международни организации; тези организации обаче са длъжни да посочват, че помощите са предназначени и за части от българското население. Нали в крайна сметка евреи и българи заедно са се борили срещу фашизма. Точка 7-ма постановява разпускането на Еврейския Отечествен фронт и на Еврейския комитет при Отечествения фронт. Същевременно се набляга, колко важно е от този момент нататък, „в чии ръце се намира ръководството на Консисториума“, който заедно с комисията по малцинствата при Националния съвет на Отечествения фронт е отговорен за еврейското малцинство. Еврейската общност е дотолкова засегната от това решение, доколкото там се подчертава, че „като самостоятелна стопанска и управленческа единица тя няма място в нашата страна. В тази връзка може да става дума само за еврейска културна автономия (език, училища, читалища и т. н.).“ Решението е подписано от Георги Димитров, който изглежда освен това е заличил и един пасаж в документа.[234]

На това развитие на нещата българските евреи реагират като възлагат на Централния консисториум да се заеме с организацията на преселването. Към него през септември 1947 г. се образува една комисия по емиграцията, която трябва да изяснява технически въпроси, издаването на паспорти, митнически и транспортни проблеми. Отпътуването трябва по идея да стане на няколко вълни и без да предизвиква голям шум, за да се избегне впечатлението, че евреите едва ли не са изгонени. От 1950 г. организацията на изселването се поема от Министерството на вътрешните работи, тъй като основната преселническа вълна вече е преминала. Както споменах по-горе, от октомври 1948 г. до май 1949 г. напускат България 32 106 евреи[235], според Василева, последвани през следващите три години от още емигранти. Резултатът е че в края на 1951 г. в България живеят само 7 676 евреи[236], а преброяването на населението през 1952 регистрира още по-малко – 6 027.

Много се спекулира в литературата относно мотивите за емиграцията. Тук няма да се спирам подробно на тях, а ще скицирам само две основни линии на аргументация, които са най-широко застъпени. Според едната позиция, възможните основания за правителството да разреши преселването са стремежът да се избегне по този начин уреждането на реституционните искове, да се натрие носа на англичаните и да се хомогенизира етнически страната.[237] Другата линия, развита от Василева, посочва сред основните мотиви за емиграция стремежа на ционистите да засилят националното чувство към новата еврейска държава, икономически мотиви, а също така и отчасти оказваната принуда от страна на правителството.[238] Ако си припомним, че правителството не предприема особени усилия да подпомогне икономическото възстановяване, а дори заплашва да заличи с колективизацията постигнатите благодарение на чуждестранна помощ успехи, то емиграцията за евреите вероятно е изглеждала като по-малкото зло. Освен това, възобновените ограничения върху частната икономика сигурно са събудили сред части от българските евреи неприятните спомени от годините на войната.

В годините след голямата емиграционна вълна броят на евреите в България непрекъснато намалява, което най-вероятно се дължи на силното застаряване на тази група от населението. На възрастни хора (с някои отделни изключения) властите не разрешават да емигрират, въпреки свободата за преселване.[239] Последното преброяване на населението през 1992 г. регистрира 3 461 евреи. Според устава, залегнал в приетия през 1949 г. закон за религията, „Централният израелтянски духовен съвет“ се грижи за религиозните въпроси на евреите. През 1955 г. от Секретариата на ЦК отказват правото на Централния консисториум да представя еврейското население. Основание за това е твърдението, че „народната власт е представителят на евреите в България, а не Консисториумът“.[240] На мястото на Централния консисториум през 1957 г. се създава „Обществена културно-просветна организация на евреите“ (ОКПОЕ).[241]

Според оценката на Василева, фактическото разпускане на специалните еврейски организации отнема възможността на останалото, и без това числено отслабено, еврейско малцинство да се изявява като етническа група. То е до такава степен асимилирано, че едва ли може да се възприема повече като национално малцинство.[242] Този извод според мен още по-добре характеризира евреите като „показно малцинство“: едно удобно за показване пред света, асимилирано, и по тази причина вече незабележимо малцинство, служещо като образец за другите етнически групи.

Източник

Улрих Бюксеншютц е немски историк и политически анализатор, специализиращ в областите на източно- и югоизточноевропейскта история, както и Балканските изследвания.

Коментари (30)

- 17-09-2012|Манол Глишев – Ще си позволя една грубост

Ето я и нея: честно казано, не смятам, че точно немските историци имат правото да говорят по историята на малцинствата в други страни. Ако историята беше наистина просто наука, а не инструмент за политическо нравоучение, нямаше да пиша тези думи. Но историята е и инструмент. И точно заради това си позволявам да повдигна неодобрително вежди, когато немски историк демонстрира изострено морално чувство по история на малцинствата в друга страна. Мисля, че би било проява на известно приличие, ако г-н Бюксеншютц не продължи с идеите си в тази област.

А ето и нещо по-малко грубо.

Да, вярно е, че евреите са „показно малцинство“ – доколкото са най-добре интегрираното (и най-добре интегриращото!) малцинство. Евреите са най-добрият пример за традиционно малцинство в най-добрия смисъл на думата. Учители по гражданство по силата на общественото си поведение. Всъщност те не са малцинство, а гражданска прослойка.

В този смисъл много други малцинства могат да се учат от евреите.

Колкото до НРБ, евреите и другите малцинства – откриване на топлата вода е да се изтъкват безобразията от 1944-1990. Историкът все пак не бива да пише баналности.

- 17-09-2012|Златко

„Че какво толкова“ е малко опасна позиция, особено за млад човек, Маноле (още повече, че я заемаш не за пръв път тук). Опитите за омаловажаване на нечии твърдения, като бъдат представени те за банални, обикновено рикошират обратно, тъй като най-естественият въпрос, идещ след тях е „А какво тогава не е банално?“ В смисъл, тук, в този кратък откъс от един доста по-голям материал, в който последователно се анализират малцинствените политики на БКП, са (меко) отхвърлени всички по-важни клишета във връзка с „българската еврейска теза“, ако мога да я нарека така: за „народа-спасител“, за „българската етническа и расова толерантност“ (!!!), която в края на краищата се оказва вариант на добре познатото „добър индианец е само мъртвият индианец“, тоест в България се толерират единствено малцинства, които са на практика неприсъстващи, поне като брой, плюс още едно-две неща (дискретно се намеква, че може би евреите не са били чак толкова благодарни, след като са побързали да се изнесат от страната-спасителка при първа възможност). Та, щом всичко това ти се струва толкова банално, то би ли ми казал твоята не-банална версия на същото?

А що се отнася до правото или липсата на такова, на един немец, да говори по въпросите на чужди малцинства, то с какво пък точно един млад българин е заслужил право на мнение по именно този въпрос? С добро познаване на днешна Германия и нейната интелигенция, може би? Или по-скоро с липсата на каквото и да е знание за съвременна Германия – което и може да бъде единственото оправдание на една толкова клиширано-провинциална изцепка? Хората, Маноле, особено мислещите хора, отдавна вече са престанали да се посрещат и изпращат по национални одежди; вместо това те предпочитат простото пипе, доколкото го има. Виж, ония, които гледат откъм някое и друго десетилетие изотзад…

- 18-09-2012|Силвърмен

Мнението на германците за евреите е правилно, хе хе!

Съответно на българите не е. Нашето мнение никога не е правилно на фона на това на чужденците.

Народ, пълен със самоубийствени инстинкти, драги ми Златко.

- 18-09-2012|Златко

Кои „германци“, Силвъре? Тия дето плащат за изграждането на страната ти или дядовците и бабите им? Я вземи та поизлез малко от пещерата, може и да ти е от полза, а?

- 18-09-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

…Дискретно се намеква, че може би евреите не са били чак толкова благодарни, след като са побързали да се изнесат от страната-спасителка при първа възможност…

Може да са били много благодарни и пак да не са виждали смисъл да стоят в бившата страна-спасителка, бързо превръщаща се в нещо като съветска република. Пропуснем ли общата политическа обстановка в Народната република, бихме могли да направим извода, че след като относителният дял на комунистите сред оставащите евреи е повишен, те са най-благодарни. А знаем, че това не отговаря на истината. Нали точно такива евреи мъкнаха вода от девет сухи дерета, докато успяха да изтрият от плочата името на ненавистния им Димитър Пешев и да го заменят с нелепото „българския народ“.

Впрочем, без да оспорвам правото на всеки да защитава каквото си иска становище по всеки въпрос, съм съгласна с Манол, че изразът за „окупираните територии, де факто анексирани от България“, написан от германец, не ми прави добро впечатление. Ей такива нещица имах предвид, когато писах, че според някои съвременни историци май България е дала на Германия идеята за Холокоста.

- 18-09-2012|Златко

Както веднъж вече писах: изглежда ще ми се наложи да надживея поне едно поколение читатели, докато най-после започна да разговарям с българи, които могат да виждат и малко по-далеч от различните национални клишета, ЕЛЕ пък интерпретирани чрез логика, идеща от времето на Втората световна война… Няма да стане скоро, знам. Но пък и аз особено бърза работа нямам…

- 18-09-2012|Иван Меморов

От този същия автор (Бюксеншютц) има една книга, издадена в България на български през 2000 г. Книгата е със заглавие „Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци (1944-1989)“

В тази своя книга, като описва политиката на БКП спрямо турското малцинство, Бюксеншютц стига до лятото на 1989 г. и се произнася за събитията тогава така:

„Това, което последва, е вълна от изселвания, характеризирана от български социолози като „масова психоза“. В хода на тази изселническа вълна пред очите на световната общественост около 300 000 души напускат България в посока Турция до момента, когато под тежестта на наплива през август 1989 г. Турция преустановява приемането на емигранти без визи. Едновременно със затваряне на границата започва и обратно движение – мнозина турци отново се връщат в България, което „обогатява историята на трансграничната миграция с един куриоз“, по думите на Хьопкен.[98]“

Както виждаме, Бюксеншютц и дума не отваря да нарече тези събития „етническо прочистване“ – както съм виждал тук някои хора да предпочитат да ги наричат …

Всъщност, допълнителни аргументи в полза на тезата, че турците през 1989 г. изобщо не са били „гонени“ от правителството на България, а по-скоро са жертва на собствената си психоза, е и този факт, посочен от същия Бюксеншютц:

„Често пъти избухвали протести пред общинските управления, защото властите не искали да издават готовите паспорти.“

И накрая, ето и още един много интересен цитат от книгата на Бюксеншютц, който ни дава нещо като „мост“ от чисто емоционалното възприемане на нещата към една по-прагматична гледна точка:

„Едно изследване в бившия окръг Търговище показва, че емиграционната вълна предизвикала по-скоро положителен ефект в отделни промишлени предприятия, колкото и цинично да звучи това. Така ръководствата на заводите били принудени да организират разделението на труда по-рационално и бил ликвидиран един съществуващ от дълго време порок – скритият излишък на работна сила. В изследването, проведено между септември и декември 1989 г., се казва следното:

„(…) Общо взето, икономическа ефективност се е повишила. Икономистът, обработващ получената информация от предприятията, ако не е запознат с другите обстоятелства, не би определил ситуацията като „екстремна“. (…) Всъщност, икономическият анализ на самата екстремна ситуация показва, че реакцията на стопанските ръководства спрямо рязкото намаляване на заетите в предприятията е била в някои случаи хипертрофирана, преувеличена. Онова, което главно е подействувало върху ръководствата, е броят на напускащите. Но в повечето случаи това са били хора с невисока квалификация и заеманите от тях работни места обикновено са били „периферни“ по отношение на нормалното протичане на производствения процес. Поради това едва ли са могли да изиграят решаваща роля и в широки мащаби за цялата индустрия в общината. За това говори и допълнителният разчет, който бе извършен. Той показва, че скритият излишък от работна сила е бил приблизително равен на броя на напусналите до последното тримесечие на 1989 г.“[43]

- 18-09-2012|Златко
Цитат:

Както виждаме, Бюксеншютц и дума не отваря да нарече тези събития „етническо прочистване“ – както съм виждал тук някои хора да предпочитат да ги наричат …

Определянето на „възродителния процес“ като етническо прочистванее е извършено с Декларация на Народното събрание на Република България от 11 януари 2011 година, уважаеми Иван Меморов. Това първо.

Второ, текстът тук е извадка от точно същата, по-голяма студия на Бюксеншютц, която цитирате вие (с очевидното убеждение, че етническите прочиствания са нещо лошо само когато се случват другаде; в България те са нещо хубаво, разбира се).

Имайте добрината да се вглеждате малко в текстовете, които публикувам, както и да се информирате поне от малко за нещата, които се случват в собствената ви страна… Това ще спести на всички ни едно или друго недоразумение…

- 18-09-2012|Иван Меморов – Недоразумение

Ако има тук някакво недоразумение, то, разбира се, е в Декларацията на народното събрание от 11 януари 2011 г. Това е просто поредният случай, в който политици се опитват да манипулират историята – което не е нищо ново.

Както виждаме, дори и предубедените историци от типа на Бюксеншютц, които в някои части от своите текстове се престарават да служат на своите господари, в други части от своите книги успяват да запазят известна обективност.

Именно като се вглеждаме в текстовете, които се публикуват, и като ги съпоставяме с текстовете, които НЕ се публикуват, ние, читателите, много добре усещаме кога даден текст се публикува просто за да НЕ обърнем ние внимание на друг, по-важен текст – понякога и от СЪЩИЯ автор, както беше случаят по-горе.

- 18-09-2012|Златко

Нямам проблеми с повечето от извъртанията по този въпрос. Разбирам вече доста добре, че, също както и за турците, за мнозинството българи от наше време е въпрос на чест да отрекат онова, което е очевидно за всички останали (нали разбирате, че деликатността на Бюксеншютц в никакъв случай не трябва да се бърка с онзи вид съзнателно затъмняване на собственото пипе, в което така прилежно се упражняват и нашенци, и турци, когато стане дума за колективните ни болни места)? Впрочем, предполагам, че по въпроса за геноцида срещу арменците вие ще сте сред първите, които ще скокнат да охулват турците (двете неща – отрицанието на собственото и охулването на съседското колективно престъпление, обикновено вървят ръка за ръка, доколкото мога да съдя по собствените си срещи с този тип поведение)…

Е, турците поне имат оправданието, че това се е случило далеч преди да започнат собствените им животи…

- 19-09-2012|Майя Маркова – Има ли значение как го наричаме?

През 1989 г. българската държава, не разрешавайки (все още) на своите граждани-етнически българи да се спасяват от нейната благодат, даде такова разрешение на етническите турци. Този факт, съчетан с факта, че въпросните турци още носеха натресените им насила 5 години преди това български имена, придава на цялата история неизветрима миризма на етническо прочистване. Разбира се, ние можем да го наричаме „Голяма екскурзия“ или както искаме. Но с това май само се излагаме допълнително.

- 19-09-2012|Златко

Едно етническо прочистване, разбира се, има далеч по-зловещи и мащабни измерения от простото разрешение за напускане на страната. Етническото прочистване – това означава целенасочена политика за премахване на най-голямото етническо малцинство в България, осъществявана с целите на безразборен терор – икономически, политически, полицейски, военен. Това означава безпощадно преследване и непрестанна принуда за замяна на собствената идентичност с друга, натрапена, нежелана и в отричаща абсолютно всичко, което днес свързваме с понятието „права на човека“. Това означава завръщане към дълбокото и тъмно минало, в което с толкова много усилия се опитваме да намерим доказателства за това, че с нас са вършени точно същите неща, преди около 300 години. Етническото прочистване – това е опит да се върне България назад в Средновековието. Не съвсем безуспешен, струва ми се…

- 19-09-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Впрочем, предполагам, че по въпроса за геноцида срещу арменците вие ще сте сред първите, които ще скокнат да охулват турците (двете неща – отрицанието на собственото и охулването на съседското колективно престъпление, обикновено вървят ръка за ръка…

Оставам несъгласна със схващането за „колективното престъпление“ (и съотв. колективната вина). Преди арменския геноцид никой не е питал турския народ дали иска избиване на арменци. И доколкото знам, немалко турци са крили и спасявали арменци или поне са направили такъв опит. Аз виждам само едно основание да се бием в гърдите пред турците: че нашата държава призна и осъди „Възродителния процес“, докато турската още не е направила същото за арменския геноцид.

- 19-09-2012|Златко – re: re:
Майя Маркова писа:

Оставам несъгласна със схващането за „колективното престъпление“ (и съотв. колективната вина). Преди арменския геноцид никой не е питал турския народ дали иска избиване на арменци. И доколкото знам, немалко турци са крили и спасявали арменци или поне са направили такъв опит. Аз виждам само едно основание да се бием в гърдите пред турците: че нашата държава призна и осъди „Възродителния процес“, докато турската още не е направила същото за арменския геноцид.

Тук си много права, Майа, защото понятието „колективно престъпление“ сигурно е глупост както от юридическа, така и от чисто човешка гледна точка. И въпреки това аз поне не виждам възможност да се избегне употребата му, колкото и неправилна да е, поради простия факт, че едно такова събитие, веднъж случило се, тежнее към опетняване името, реномето и международния имидж на цялото общество, в което то е било извършено (спомни си собствените думи по адрес на немците от вчера, примерно). Колективното престъпление е като грозен прякор, който се залепва за гърба на човека (или нацията), и продължава да го/я съпътства неотстъпно, понякога далеч след като всички вече са забравили за какво точно става дума. Човешката памет е доста зло нещо, Майа. Доста зло – и доста безпощадно справедливо… Така поне си мисля при честите срещи с историята.

- 19-09-2012|Самолет 005

През комунизЪма не знаех какво е евреин. Мислех ги всичките за българи. То пък се оказало, че не били.

Възможно ли е човек да е евреин и това да не му бъде навирано в носа поне по пет пъти на ден. Не е възможно! Както не е възможно да си гей и това да не ти бъде навирано поне по пет пъти на ден. Както има гей активисти, така има и евреи активисти. Както сред гейовете има куиър и ши-мейлс и още хиляди разфасовки, така и сред евреите има ционисти, ортодоксали и още хиляди разфасовки. Светът е обречен на борба с малцинствата. Българите трябва да се благодарим, че не сме малцинство. Ние засега сме невидимство, което е и предимство.

Отвратителното в писаниците за евреи е вечната промяна на същественото в едно писане за някого, а именно – не каква е природата му, а каква е историята му. Стремежът към историческа справедливост и истинност е денгуба, защото историята се води в училище като „разказвателен предмет“, както казваха другарките в моето училище. Ако се пише за евреи, трябва да се пише за тяхното естество. Само тогава, след като чуем, че евреи и гейове са мразени, ще можем да си отговорим защо са мразени и от кого са мразени. За да можем да предотвратим омразата не популистки, както в момента в София са се напънали кметица и куп еврейски организации, а да предотвратим омразата по същество.

Хора, които обичат да мразят, има във всяко мнозинство. Но мнозинството има право на глупост. Малцинствата нямаме право на глупост, защото в нас се вглеждат преднамерено. Когато малцинствата започнат да практикуват глупост, се получават академични трудове, но и холокостове… Ако светът признае, че българите са спасили евреите си, то тогава възниква въпросът – защо другите не са искали да ги спасят. Забележете – защо не са искали да ги спасят… И отговорът е много гаден! Защото предизвиква размисъл с какво жертвата е предизвикала агресията срущу нея. Но за такъв размисъл не ни стиска нито на професорско, нито на делнично ниво. Защото това е труден размисъл, а ние сме по водевилите… Изказването на каквото и да е становище е вече риск. Затова изказването на клишета е всъщност бръщолевене. Има просемитско и антисемитско бръщолевене. Чакам изказването на становище. А това е като да чакаш неродена мома…

- 19-09-2012|Златко

Ето ти го моето становище, Самолетски: одъртяваш, това е. Много си бит, много си тормозен и гонен, а такива неща няма как да не утрепят нещо в душата на човека, или поне да я изкривят до такава степен, че да я направят като снимка от учебник по пато-анатомия: гледаш нещо, под него написано примерно „черен дроб на алкохолик“, умът ти уж го възприема, а стомахът ти не ще, нали разбираш…

Извинявай, всъщност. Ако има нещо реално в отношението ми към теб, то в никакъв случай не е раздразнение или отрицание, а по-скоро мъка една такава, макар че това може и да те засегне по-силно от простичката конфронтация. Всеки път като прочета тука нещо от тебе и си мисля, „гòркият“. А после, „да пази Господ“. Един голям човек беше казал, че ако някой гледа прекалено дълго време в някоя пропаст, то и пропастта започва да гледа обратно в него. Та така и с всички много тормозени, много измъчвани хора на тоя свят, Самолетски – изгубва се някаква светлинка в душите на такива хора, престават очите им да различават светло и тъмно, и накрая цялата мъдрост, до която могат да достигнат, е най-много онази от Еклезиаста, само че в един малко по-изчанчен, по-приземен вариант. Един вид, „всичко е лайна, от лайна сме направени всички и на лайна ще станем, няма оправия, няма спасение, няма смисъл от борба, няма смисъл от съпротива…“

Е, какво да ти кажа? Не че и в моя живот не е имало тормоз, то в кой ли живот няма такива неща, но изглежда все пак съм имал късмета (или ината, знам ли), да опазя отвътре оная машинка, която прави възможно разграничаването между светлото и тъмното, между вярата и отчаянието, между надеждата и погледа към ямата…

Стига, че започна да ме избива на поезия, а това е сигурен знак, че започвам да говоря глупости… Ти пак извинявай, ама няма да стане тая, дето ти си я вярваш; търкаля се колелото световно, а щем не щем, и ние с него; има и развитие, и прогрес, и смисъл от борба и съпротива, и всичко. Има, Самолетски, има!

А инак, докато си жив, здрав и все така сухо-саркастичен, моето уважение го имаш, това поне е сигурно. Което не ми пречи, както виждаш, да не давам пет пари за премъдростите, дето ги сипеш тук от време на време. Няма лошо, давай и занапред така, има място за всинца ни тука…

Хайде, със здраве!

З.

- 19-09-2012|Златко

И, за да подкрепя твърдението, че всъщност основното ми чувство към теб е симпатия, ето ти тук едно нещо хубаво, стопля душата, както се казва. Виж дали ще ти свърши някаква работа, на мен много ми стана хубаво докато го гледах…

Happy! The movie. The movement.

- 19-09-2012|Самолет 005 – Все пак…

Все пак искам да кажа, че горенаписаното от Златко си е мнение на Златко, нали…:)

Въпросът е – тези, които не виждат непременно в мен битият и тормозеният, какво разбраха от написаното. Има и смислено писане за евреи. Важното е да подходим прагматистки, за да го разпознаем.

При последната ми среща с един евреин в софиийския „Шератон“ разбрах, че човек може да не изпитва нищо носталгично по младостта си. И той горкият бит и тормозен… Разликата е, че той живее сега в Ел Ей, а аз на „Крива ливада“. Оказа се обаче, че ге чувствителен към неразбирането. Аз, като селяндур от „Крива ливада“ пък казах, че няма неразбиране, а има криво разбиране. Той изключи такава опция – все пак той не беше интеркултуралист като мен, а бизнесмен и при това досадно хетеросексуален…:))) Егати и случая! Но все пак аз настоявам, че има и други нюанси и те не са видимите клишета…

Viva la revolition, Златко!

Viva la masturbation!

(това е бъзик! не да се вържеш!)

- 19-09-2012|Ц.

Сега чета Хана Аренд, книгата за Айхман. Съвсем в началото съм. Това което ми прави впечатление е първо информацията за липсата на искреножелание в Германия от 60те да накаже убийците (причина за това са огромният брой свързани със стария режим хора), личността на Айхман--безпътен човек, който попада случайно в Гестапо, не особено образован, недоволен и често менящ работата си преди да влезе в СС, и най-вече, най-вече (!) ми направи впечатление как идеологията на расова и културна омраза се просмуква в държавните институции (разбира се, чрез хората), втвърдява се в закони и реална политика на ограничаване на правата на евреите, как с времето тази политика става все по-криминална и парадосално (!) все по-“нормална“, дори в очите на самите евреи…

Нормалността е това, което ме плаши в цялата история. Плаши ме защото историята е реална. Неспособността на огромното мнозинство от хора да видят криминалното в собствените си действия и бездействия.

Фактът, че цяло едно цивилизовано общество изпада в несъзнателно, фантазно състояние, което приема за нормално изключването и подтискането на малцинствени групи и работи, забележете, напълносъзнателно за тяхното унищожаване ме кара, мен лично, да се страхувам. Още повече, че виждам както в България, така и в Канада сеячите на семената на злото все така енергични, идеалистични и приемани за нормални… Айхман, организатор на масови депортации в лагерите на смъртта, по собствените му думи, е „идеалист“. По думите на една дузина психиатри -- напълно нормален. Според свещеника, който го посещава в затвора -- човек, който може да служи за пример в обществото, стига да не беше убиец…

- 19-09-2012|Златко

Радвам се на онова, което казваш, Цончо.

Вече за никого не е тайна, че ситуацията в пост-комунистическа България е силно сравнима с онази от пост-нацистка Германия. Но у нас има и една друга, много съществена, силно затормозяваща процеса на либерализация, „подробност“: в днешна България, дори и сред немалко действително интелигентни и образовани хора, няма и следа от осъзнаване на факта, че истинският идеологически проблем на България и българите има само малко общо с комунизма. „Идеологията“ на България открай време е национализмът, в неговата типична балканска, всеразяждаща форма, която, ако се замисли човек, към началото на 80-те години вече напълно беше изсмукала отвътре интернационалното, космополитно ядро на комунизма и беше го заменила със собствената си ДНК, също като някой вирус. („Възродителният процес“ няма нищо общо с идеите на комунизма, това е чисто националистически феномен – и това изглежда е нещо, което хората не осъзнават, когато обвиняват за него „комунистите“). Именно затова днес е толкова трудно да се проникне в умовете и сърцата на хората – защото те си въобразяват, че са се „разделили с миналото“, като са осъдили комунизма, и тъй и не могат да разберат защо така светлото бъдеще отказва да дойде в страната им, когато простичкото обяснение е, че раздялата с комунизма не е раздяла с българския национализъм, анти-европеизъм, провинциално-ксенофобска затвореност и липса на каквато и да било по-сериозна способност за възприемане на хуманистично-космополитните идеи, които вдъхновяват най-новото развитие на Европа. Страх и омраза към „чуждото“, силно недоверие към всякакви идеи-финтифлюшки, които се опитват да ги убедят, че пътят към бъдещето минава единствено през реална раздяла със залъгалките на българската идеология – и най-вече националистически интерпретираната история, традиционното недоверие (възможно най-меко казано) към малцинствата, непрестанния страх от съседите и т. н. – това е преобладаващата умонагласа, да не кажа „всичко“. Останалото са приказки откъм космоса, които хората не могат и не искат да възприемат (и което само по себе си не е чак такъв непознат феномен). Най-тежкият проблем според мен е в това, че тези умонагласи се репродуцират и в следващите поколения, поради простата причина, че срещу тях няма реална критика, няма реално осъзнаване на това колко разрушителни и несъвместими с едно европейско бъдеще са те. Не знам какво точно се случва с младите хора, които завършват образование на Запад, защото по принцип те са единствената реална надежда, но поне засега не дочувам някакви по-алтернативни гласове. Масата продължава да настоява на правото си да бъде „различна от Европа“, тоест да приема парите, но не и идеите на Запада, и това засега е всичко. Според мен има силни основания да се очаква, че раздялата с тоталитарното минало, която в Германия се случи директно при следващото поколение (68-ма), в България и на Балканите изобщо, вероятно ще отнеме доста по-дълго време, може би две или три поколения. Тепърва се появяват първите „кокичета“, като това тук мижаво изданийце, които разпространяват сред няколко хиляди души идеята, че проблемът български не е в наследството на комунизма и че раздялата с това наследство дори не е начало…

А колко време ще мине, докато от всичко това се получи някаква по-свързана идеология, докато се появят по-масови формации, повече привърженици, постепенно размиване на националистическото ядро, това и Господ не може да каже…

- 20-09-2012|Майя Маркова – re:
Самолет 005 писа:

Ако светът признае, че българите са спасили евреите си, то тогава възниква въпросът – защо другите не са искали да ги спасят.

Общо взето, искали са. Но които държави са се противопоставили на Германия и са били победени и окупирани, вече не са можели да защитят своите евреи като общност. Само отделни граждани са спасявали отделни евреи в някоя „задна къща“ като семейството на Ане Франк. Съюзниците на Германия – Унгария и Италия, докато са били съюзници, са съумявали да опазят евреите си. Но когато тръгват да се цепят от Пакта и вече не са съюзници, Германия ги удря с големия чук и откарва евреите им.

„Nevertheless, Mr Miklós Kállay, Prime Minister from March 9, 1942 and Regent Horthy resisted German pressure and refused to allow the deportation of Hungarian Jews to the German extermination camps in occupied Poland. This „anomalous“ situation lasted until March 19, 1944, when German troops occupied Hungary and forced Horthy to oust Kállay.“

here

„In 1942 the Italian military commander in Croatia refuses to hand over Jews in his zone to the Nazis. In January 1943 the Italians refused to cooperate with the Nazis in rounding up the Jews living in the occupied zone of France under their control and in March prevented the Nazis from deporting Jews in their zone. German Foreign Minister Joachim von Ribbentrop complained to Benito Mussolini that „Italian military circles… lack a proper understanding of the Jewish question.“

The deporations of Italian Jews to Nazi death camps began after September 1943, when Italy capitulated to the Allies and, in response, the German troops invaded Italy from the North.“

here

Ще ми се също да вметна, че страните, които воюват срещу Германия, макар и победени и принудени да предадат евреите си, със своята съпротива малко или много отслабват германските сили и така ускоряват края на нацизма и непряко спасяват други евреи, както и неевреи, които при различен ход на нещата са щели да станат жертви. И обратно – дори България да беше успяла да спаси освен своите евреи и тези от Македония и Беломорието, нашият съюз с Германия, изпращаното нататък жито и други стоки несъмнено са позволили на Германия да унищожи някакъв, макар и неопределим точно, брой евреи и други хора. За мен е изумително, че тази страна на въпроса се пренебрегва. Може би защото пряко спасените и погубените могат да бъдат преброени, представени, дори видени (на снимки), а тези, които германците са успели да избият, защото са били заредени с наши суровини, не се виждат. Сещам се за есето на Ф. Бастиа „Това, което се вижда, и това, което не се вижда“.

Най-странно за мен е защо Великобритания и САЩ отказват да приемат и спасят еврейски бежанци, когато това е нямало да им струва кой знае какво.

- 20-09-2012|Златко

Между другото, НИКОЙ тук не отрича, че България е спасила по-голямата част от евреите си. Онова, за което става дума в тези статии е същото, за което става дума и в почти всички политически материали тук – да се види другата, много по-опасна, по-отровна и по-застрашаваща бъдещето ни страна на нещата: българският национализъм, който по принцип е срещу всички „чужди“, и който не позволява реално отваряне на страната за идеите на модерна Европа. Историята е само неговата най-яка крепост, затова тук я разравям отново и отново. Където и да копне човек – дали ще е Македония, дали ще са малцинствата, дали ще е популярната българска култура – навсякъде едно и също, навсякъде отричане на всичко чуждо и непознато, навсякъде „борба“ срещу „другите“… Е, как тогава да дойде това пусто светло бъдеще, как да станем европейци, като всичко отдолу ни е анти-европейско и по принцип същото, каквото е било по времето на Освобождението? Дори комунизмът не успя да промени нищо съществено в това отношение – не че е успял някъде другаде, разбира се. Но по принцип всеки поглед към след-деветосептевмрийската история показва начаса как само десет-петнадесет години след 44-та започва една постепенна подмяна на чисто комунистическите идеи (които са интернационални и космополитни) с националистически. И към турците, и към македонците е имало един кратък период на абсолютно нетипична за тукашните земи толерантност (някъде докъм края на 50-те), след което започва пак старата песен. Интернационализъм ли? Равенство и братство ли? Я ела тук аз да ти обясня кой кум, кой сват… Ето затова евреите, които са доста интелигентно племе, каквото и друго да каже човек, напускат страната бързо-бързо, преди да се е развихрил онзи национализъм, на когото малко по-късно ядоха попарата и помаци, и турци, и македонци в България. Нещата са толкова очевидни, че просто се чудя къде са очите на историците, които не виждат едни толкова елементарни закономерности, с чиято помощ може да се обясни само с пет приказки цялото обществено-политическо развитие след 44-та, та чак до днес… Постепенно изместване на комунизма от национализма, това е всичко. Всъщност, по-точно казано, постепенно завръщане към национализма, който си е единствената твърда балканска идеология, след няколко години на заигравки с космополитни комунистически идеи, които са напълно чужди за тукашния свят. Всичко е толкова очевидно, наистина…

- 20-09-2012|Ц.

Преди време се захванах да изуча историята на Китай. Оказа се, че в Китай няма нито комунизъм, нито капитализъм, а по-скоро специфичен за цивилизацията национализъм. Жълтият император и средното царство винаги са имали по-голямо значение за Китайците отколкото Маркс и Ленин, та дори и Мао… От обучението на комунистическите армии в люлката на Куоминтанга до анти-империалистката риторика на Мао ние имаме една партия, облякала стария имперски режим, по скоро неговият дух и традиция, в марксистки одежди… Та, съгласен съм с теб, Златко. Национализмът, дори скрит зад интернационалния социалистически ред, бе и остава в сърцето на българската политика, душа и култура.

Това, което забелязвам обаче, и което ме притеснява, е че идеите за над-националното и космополитното, идеи които напълно споделям, са дефицит и в останалия свят, включително Западен. Това не означава, че трябва да се откажем да варвяме в тях. Напротив. С проблеми или без, Европа е истинският проект на бъдещето. Дано успее.

- 23-09-2012|Иван Иванов

Неприятно впечатление прави желанието на Златко, след като в няколко поредни броя пуска нелепи становища за българските евреи (той самият няма позиция, но киснейки в Германия силно люби немските „историци“ и мрази българските, ратувайки да бъдат огласени дори абсурдните сръбски тези, пробутвани с години на македонците и напоследък преднамерено актуализирани), да „затапва“ всеки, който съвсем справедливо изразява възражения срещу недомисленото становище на бай Улрих. Собствените му писания във форума са повече от тези на читателите му – тъпо, Златко! Направи си домашен сайт, публикувай си каквото искаш, чети си го и си възразявай или се самолюбувай.

- 23-09-2012|Златко

Неделя. Ден за размисъл. Получих вече две неща – това тук и едно лично писмо, в което една инак добронамерена дама ме предупреждава, че ако продължавам да изпращам на читателите си само „голата истина“, а не „позитивизъм“, ще ги губя в големи количества. Над което се замислих, и ето какво се получи в резултат.

Не очаквайте особена промяна. Казвам онова, с което би трябвало да завърша, в самото начало, за да спестя четенето на хората, които може би си мислят „а, тоя най-после му дойде ума в главата“. А сега ще ви запозная и с причините за това – за всички, които имат достатъчно време и желание да четат излиянията на един човек, който по принцип функционира много повече като скалпел, отколкото като мехлем. Въпрос на конституция, както се казва…

Та така. Първо, не мога да ви поднасям прекалено много приятни духовно въздигащи литературни или общо културни текстове. Имам много десетки от тях, великолепни са, чета ги с голямо удоволствие, понякога дори с възторг, но…

Прекалено фрустриращо е, вече от години, когато за пореден път великолепни и сравнително голямомщабни текстове не предизвикват дори минимална реакция у четящата публика. Предполагам, че причините за това са смесени, тъй като много хора сигурно си се възхищават тихичко, други се страхуват да се обадят за да не попаднат под градушката, а повечето отдавна вече са престанали да четат списанието (защото в българския Интернет е пълно с великолепни, въздигащи духа алтернативи: кеф ти „Паблик-рипаблик“, кеф ти стотици блогове на позитивно настроени хора… така). И все пак това ме дразни до такава степен, че – съзнавайки напълно колко много ме ограничава и опростява всичко това – в края на краищата аз действително започвам да действам според обратната реакция, която ми поднася средата, в която действам. След като единствените неща, които очевидно докосват някакъв нерв и предизвикват реакции – вярно доста озлобени, доста агресивни реакции, които затварят и мен в порочния кръг на вечната борба – то, съгласете се, те ще бъдат и онези, които ще преобладават. В края на краищата, не можете да очаквате да ви поднесат френско суфле когато сте си поръчали шкембе чорба с чушки. Не става така, ние ще си мълчункаме и трайкаме, в надежда Златко да ни освети и посипе с дълбоки и светли неща. Всеки получава онова, което заслужава (тоест, което е в състояние да си пожелае), милички. Аз също.

Това първо. Второто нещо е собствената ми природа. Няма да ви занимавам надълго, ще кажа само, че по принцип човекът насреща ви е едно сравнително здраво двигателче, чието основно гориво е гневът. Това е голата истина, поредната неприятна, предполагам. Не можете да искате от Вернер Фасбиндер да прави филми в стил Стивън Спилбърг, това просто няма как да стане. Както самите вие, така и аз съм плод и резултат на време, обстоятелства, история и география, които правят от мен същество с доста определени и, ако трябва да бъда откровен, не особено лесни за приемане характерни черти. Положителните неща са, разбира се, важни, но онова, което истински възбужда духа ми, е контроверзията, борбата, усилието, гневът, спорът.

Толкова за второто. А третото, и сравнително най-болезнено нещо в тази констелация е, че в течение на годините аз все повече и повече започвам да губя очакванията си, поне що се отнася до изгледите да се постигне някаква видима промяна в умонагласите и разбиранията на аудиторията ми. Нещата са дълбоки и гигантски; заел съм се с най-неблагодарното нещо на тоя свят – един вероятно напълно нереалистичен опит да променям неща, които докосват директно корените на българския „анти-европейски“ проблем. Колкото повече се занимавам с това, толкова по-ясно разбирам колко далеч назад и надълбоко отиват нещата, колко отдавна ние сме били по принцип определени от средата и историята си като антитеза на европейския рационализъм, колко трудни и слабо вероятни са изгледите за някаква реална промяна, поне в течение на собствения ми живот. Съгласете се, че това не са най-добрите предпоставки за диалог. Човек не може да разговаря кой знае колко задълбочено или дори сериозно с хора, от които по принцип се е отказал да очаква нещо. Знам, че е глупаво да се казва такова нещо – в края на краищата това е обобщение от вида, обикновено наричано „клише“, но с напредването на възрастта все по-ясно осъзнавам, че най-тъпото нещо около клишетата е това, че те се базират на истини. Дълбоки, болезнени истини. Да, разбирам, че това ме лишава от възможността дори да забележа новото, или да го насърча, ако то започне да се появява по някое време, колкото и плахо да става това. По принцип действам като хирург, а не като психотерапевт. А хирургът, то се знае, друго освен ножа не е в състояние да види. Това е, братя и сестри. Пак българска работа, пак само тръни и зъби озъбени… Но в този живот поне така ще бъде. В следващия – повече.

Хайде, сполай ви на всички. Дано се срещнем някой ден в някой по-добър свят, в който душите и телата ни да не са пропити от толкова много киселина, толкова много тротил… Дано…

- 23-09-2012|Севделин Панев

Нека и аз да кажа пет приказки. Харесвам ерудицията, стила, нагласата и мирогледа на Златко и смятам, че от този извор ще потече пълноводна река. Но, сега за евреите и национализма. Имам приятел евреин, предавайки ми разказа на баща му ми каза, че през 1947 г., когато евреите си тръгвали от България, на корабите в Бургас, всички членове на БКП си хвърлили книжките в морето. Съобщавам този разказан ми епизод и не желая да го коментирам по разбираеми причини. За национализма. Хегел е казвал, че не може човешко същество да бъде разглеждано извън неговата националност. А, както е известно, цялата история на 20-век не би могла да бъде разбрана без идеите на Хегел и двете му разклонения – лявото – Маркс, и дясното – Нитцче. Всички изписани неща за нашия национален характер са верни, но защо ние все още нямаме толкова издигнат интелектуалец, който да бъде удостоен с Нобелова награда (за да се свържем същностно с Запада, ако изключим Елиас Канети),… за разлика от нашите съседи? Сърбите – Иво Андрич, гърците – Одисеас Елитис и на другия му забравих името (защото не съм го чел), турците – Орхан Памук, румънците – Ели Визел и още една жена от немски произход. Единственият разумен отговор на този въпрос намерих в студията на Петър Мутафчиев, за което още веднъж благодаря на Златко.

- 24-09-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

…Една инак добронамерена дама ме предупреждава, че ако продължавам да изпращам на читателите си само „голата истина“, а не „позитивизъм“, ще ги губя в големи количества… С напредването на възрастта все по-ясно осъзнавам, че най-тъпото нещо около клишетата е това, че те се базират на истини. Дълбоки, болезнени истини. Да, разбирам, че това ме лишава от възможността дори да забележа новото…

Хубавото на това да пишеш не за пазара е, че не е нужно да ти пука колко хора те четат:).

Това за напредването на възрастта и клишетата е ужасно вярно. Ужасно и в преносен, и в буквален смисъл. Преди броени дни – независимо от теб – и аз изказах нещо такова. Дано младите успеят да спасят света.

- 24-09-2012|Златко

Спокойно, Майче! Имаме още поне по 20-30 години напред (а ти и малко повече), има още много хляб да се яде, много псувни да се псуват, много работа да се върши. То всъщност едва сега започва всичко, досега само загрявахме. Есть еще порох в пороховницах, както казваше Тарас Булба, тоя дивак непокорен и вечен…

- 24-09-2012|Св. Георгиева – re: Ето какво мисли Сами Рафаел по темата
Севделин Панев писа:

Нека и аз да кажа пет приказки. Харесвам ерудицията, стила, нагласата и мирогледа на Златко и смятам, че от този извор ще потече пълноводна река. Но, сега за евреите и национализма. Имам приятел евреин, предавайки ми разказа на баща му ми каза, че през 1947 г., когато евреите си тръгвали от България, на корабите в Бургас, всички членове на БКП си хвърлили книжките в морето. Съобщавам този разказан ми епизод и не желая да го коментирам по разбираеми причини. За национализма. Хегел е казвал, че не може човешко същество да бъде разглеждано извън неговата националност. А, както е известно, цялата история на 20-век не би могла да бъде разбрана без идеите на Хегел и двете му разклонения – лявото – Маркс, и дясното – Нитцче. ……

Моля предварително за извинение, но нямам време да се включа в обсъжданията, затова предлагам на вниманието Ви едно интервю от участник точно в събитията от онова време, изселил се в Израел:

04.05.2011

Сами Рафаел: Царство България единствено в света спаси целокупното еврейско малцинство – свят подвиг и на монарх, и на народ, и на интелигенция

Сами Рафаел е роден в София през 1927 г. в семейството на наши евреи – бащата е от България, а майката – от Македония. Изселен е през 1943 г. заедно със семейството си в Русе. При връщането си в София постъпва като доброволец, завършвайки в парашутната школа в Божурище курса за инструктори. През 1947 г. напуска България и пристига в Израел в навечерието на обявяването на независимата еврейска държава. Един от четиримата основатели на парашутното военно училище и парашутните войски на Израел.

През 1950 г. става първият носител на орен за храброст, връчен му лично от министър-председателя и министър на отбраната Давид Бен Горион. Чин – подполковник.

В момента работи във Фондация на Телавивската община за Латинска Америка. През 1992 г. участва в побратимяването между София и Тел Авив.

Г-н Рафаел. защо през 1947 г. напуснахте България?

Бях ремсист и вярвах, но се сблъсках с комунистическата реалност. Видях и разбрах, че различни групировки от хора взеха съдбините на българския народ в ръцете си и съдеха, без да имат морално право за това. Изхвърляха от работа, от служба и от училище честни и почтени българи, националисти или децата на политици, общественици, фабриканти, земевладелци, тези, дето печелеха материалните средства на народа. Видях закриването на политически партии и организации, имащи „греха“ да не симпатизират на компартията. Унищожаваше се свободното битие на обществения живот – това започна още от първите дни след 9. IX. със „слизането“ на партизаните и освобождаването на политзатворниците, а т. нар. „народен“ съд бе една машина за унищожение на цвета на нацията.

Един ден помощник-командир на военни части – той имаше преди две смъртни присъди за политико-диверсионна дейност и бе прикрит от еврейско семейство, ми каза – вие, евреите, сте спекуланти и не давате мира на жена ми (тя раздаваше дажбите за храна, шушони, облекло).

Това бе последната капка в чашата на един примерен ремсист, който видя, че сме в ерата на болшевишкия терор, а не във време на братство. Напуснах България с болка за народа и хубавата държава.

Какво отнесохте оттук в Израел?

Ще си позволя да говоря от името на цялата българска еврейска емиграция в Израел. Отнесох неимоверно по обхват и ценност благо- основните добродетелни закони на един хилядолетно културен, добър, трудолюбив и благороден народ – българският народ! Говоря за съдържания и за стойности, които не се създават за ден-два. За качества, които определят нивото, ръста на един човек и на един народ. Българският евреин и до днес е търсен в Израел и му се дава да заеме пост и място било в политическия и социалния, било в материалния и културния живот на страната. Българското еврейство там се слави с генерали, министри, лекари, работници, свободни професии и до днес. Отнесох от България и собственото си образование като инструктор-парашутист, което ме направи единият от четиримата, основали израелското военно парашутно училище и парашутните части на израелската войска. И до днес се чувствам благословен от Бога, задето имах щастието да бъда ученик на подп. Георги Алайков, възпитаник на немската парашутна школа – един рядък българин, гражданин, човек (животът му бе жестоко отнесен от комунистическата „правда“).

Какво ви накара да идвате след толкова години отново у нас?

Носталгията по родината! Българската природа. Това „тук“, в което се родих и израснах – българското ми училище в София, черквата „Св. Никола“ на „Пиротска“ и „Опълченска“ (и до днес помня толкова български християнски песнопения), приятелите ми в България, потребността всеки петък да запаля свещ на дедите си в Централните софийски гробища, всички скъпи неща и спомени, обикновени за всеки нормален човек. Помня, връщах се един ден от училище и чувам вкъщи страшно пререкание между баща ми и майка ми – с необичайни викове и заплахи към нея; казала, че според както са я учили в Югославия, Македония принадлежала на нея; а баща ми – „ако още веднъж кажеш, че Македония е югославска територия, няма да го приема равнодушно и ще си имаш проблеми с мен“. За баща ми и за нас, децата, Македония, Тракия, Добруджа бяха и ще бъдат български. Това ми родолюбиво възпитание остана незасегнато и въпреки Закона за защита на нацията. А за баща ми най-големият български генерал си остана ген. Ташев, защото той е първият влязъл в Добруджа. Отечеството ми е Израел, с него съм кръвно свързан и като добър израелец ще работя за Израел, докато имам сили, но моята родина е България. Тук баща ми има своите ордени за храброст, воювал е за България от Балканската война насетне. Царство България спаси, единствено в света, целокупното еврейско малцинство – свят подвиг и на монарх, и на народ, и на интелигенция.

При днешния ви опит – човешки и граждански, какво мислите за комунизма?

Това е една идеология без никакъв смисъл, основата ѝ е пълна утопия. А като практика – терористично учение за насилие и за култ към диктатура. Догма, жестока и нетърпяща никаква критика. Ако бях юрист, а не военен, бих написал акт с хиляди обвинения против комунизма, унищожител на всяко човешко право, лишил хората от най-елементарни свободи, работа, собственост, добродетели, живот. Една абсурдна манипулация с всичко човешко и всичко свято.

Какво мислите за днешното време на България?

Вярвам, че днешните водачи на България могат да се върнат към веруюто на нашите бащи и прадеди, защитници на целостта на България. Петдесетте години комунистическа диктатура отне естественото право на българина да бъде националист. В това отношение, бидейки поколения от тези години, днешните държавници са ощетени и с притъпени народностни чувства. Чувствам се щастлив, че останах незасегнат от комунистическия космополитизъм. Една голяма част от днешните държавни ръководители с в плен на възпитание на неговите норми. Отричам всяка организация на етническа основа – има един народ. Едно знаме – българският трикольор – не еврейската Библия, нито пък Коранът. Има една демократическа държава, в която всяко малцинство може да се развива свободно. И още – пълно възстановяване на частната собственост, на земята, безлихвени заеми, снабдяване с машини и сечива. Богатата българска земя може да изхранва народа си, а той може да произвежда и за себе си, и за износ – за Германия, за западноевропейските страни.

Какво ще кажете за тезата – обвинение към Царство България за съдбата на 11-те хиляди беломорски евреи?

Демагогия, манипулация, неистина! Нашата история, трънената българска съдба, изискват почтеност и затова нека припомним онова време – от цар Борис III до последния човек от народа нямаше друго освен естествен стремеж към надмогване и елиминиране на драконовските клаузи за Ньойския диктат. Присъединяването на България към тристранния пакт през Втората световна война, дошла именно вследствие на Ньойския договор, става заради обещанието на Третия райх за връщане на насилствено изтръгнатото от България. В окупираните гръцки и югославски територии дадохме наш военен корпус – и там български войник не извърши нито едно, нито едно посегателство спрямо евреи.

Заедно с това българският войник пазеше границата ни с Турция заради възможно съветско нападение от южна страна. Но господар вън от границите ни беше Айхман – в окупираните територии нито българският цар, нито българското правителство имаха нужната власт.

Затова и към монарх, и към народ, и към войска – не може да има никакво обвинение за съдбата на беломорските евреи. Смешно и неблагодарно е подобно нещо. Царство България имаше достойнството да не участва във въоръжени действия нито срещу Германия, нито срещу СССР.

Царство България имаше достойнство да притежава личности като екзарх Стефан, митрополит Кирил, Елин Пелин, Димитър Пешев. Кое име по-напред да изброи човек, за да не пропусне нито един свят от жестоко и за българските евреи време…

(Интервюто е публикувано в blog. bg. Заглавието е на kingsimeon. bg. На сминката: СамиРафаел получава ордена си храброст от премиера Давид Бен Гурион. Снимката е от bulg-hond. blogspot. com.)

- 17-03-2013|Игнат – re:

Златко като ти чета коментара разбирам, че и ти си от онези „всезнайковци“ които пишат за неща които неразбират. Изселването както го наричаш, въщност е АЛИЯ и в резултат на почти 30 годишна дейност от страна на самите евреи. Добре би било следващия път преди да коментираш да по прочетеш нещичко по темата.

За културната криза у нас

Автор: Петър Мутафчиев

Ако някой би поискал да си изясни смисъла на живота ни от Освобождението насам, особено през времето на последните десетилетия, останал би слисан от странностите, с които тоя живот е изпълнен. Като че ли основната и най-съществена черта в него е отсъствието на всякаква логика. Казал би човек, че сме живели, за да творим парадокси, да доказваме, че сме способни да извратим или да стигнем тъкмо до опакото на всичко онова, което навсякъде и у всички представя цел на всяко естествено и здраво развитие.

Тоя факт в една или друга степен се набелязва у нас решително всъде. Нигде обаче той не изпъква с такава сила и нигде значението му не е тъй голямо, както в областта на образованието и изобщо на духовното ни битие.

Жертви за народната си просвета ние, общо взето, никога не сме скъпели. За това в делото на народното образование минавахме за народ, който далеко е опредил съседите си. И не само при един случай с гордост сме сочили, че по общия брой на училищата си и по процента на грамотността сме почти достигнали равнището на големите културни народи. Още по-значителен изглежда напредъкът ни в ръста на средното образование. Тук вече по относителното число на своите училища – поне до преди година и половина – ние едва имахме равни на себе си. И рядко някой народ може да се похвали с едно – съответно на числеността си – тъй голямо количество „интелигентни“ със завършено средно или висше образование, каквото вече имаме ние..

Всичко това обаче е само едната страна на въпроса, парадната му външност. Всъщност, всеобщата ни грамотност, за която тъй самодоволно обичаме да говорим, представя истинско недоразумение. Най-малко за три четвърти от всички грамотни хора у нас простото писане си остава най-сложното измежду всички изкуства. Тия, които през време на войните са имали възможността да преглеждат войнишката кореспонденция, знаят, че обикновеният грамотен българин не може сносно да напише дори неколко реда. А неграмотността у нас съвсем не е явление специфично за тия, които дължат образованието си само на първоначалното училище. В известен смисъл нещо съвсем обикновено е тя сред питомците и на средното. Разбира се, тук не е дума за неустановения, а в некои случаи и съвсем непоследователен официален правопис, който след няколкократните си промени поставя при некои случаи в затруднения и най-опитни книжовници. Средният тип образован българин не е в състояние да „съчини“ правилно, без груби граматически, езикови или стилни грешки, нито една страница. За това, въпреки грамадното количество „интелигентни“, с каквито вече е претоварен животът ни, толкова малко са българите, които могат да мислят правилно и да излагат на книга мислите си. Когато един чужденец учи езика на дадена страна, обикновено му препоръчват да чете нейния периодически печат. Това е не само, защото в него се пише просто и ясно, както хората обикновено си говорят, но още и защото главното изискване, на което навсякъде един публицист трябва да отговаря, е – да пише стилно и граматически издържано. Само у нас на това условие никой не държи. И всеки, който е общувал с чужденци, навярно не еднаж е слушал оплаквания от българския език на нашата преса. Тя не само че не съдейства да се развие и затвърди, но обикновено похабява чувството за правилна реч.

Това, което е в пресата, в още по-големи размери e в държавните и обществените ни учреждения. Те открай време си остават най-удобният и спокоен приют на безграмотността. Обикновеният нашенски чиновник – голям или малък – продължава да бъде олицетворение на човек, който не само че не знае граматиката на своя език, но няма и най-елементарен усет за него. Поради това нигде тоя език не се обезобразява тъй, както в благословените български канцеларии. Не напразно най-забавните страници на хумористическия ни печат са тия, в които се поднасят образци от словесното творчество на нашето чиновничество. А езиковата култура е най-елементарното качество на образования човек. И който нея не притежава, е лишен от първото условие за всяко по-нататъшно развитие; както – и училищна система, която не смогва нея да насади у питомците си, сама дава доказателства за своята негодност.

Но това тържествено шествие на полуграмотността у нас не е нещо, което съществува изолирано и само за себе си. То е само частичен и външен израз на друго явление, по-съществено и с по-голямо значение: необикновения ръст на така наречената полуинтелигенция. Особените условия, всред които светът се озова след голямата война, предизвикаха появата на тая социална категория почти във всички страни. Но докато там тя е нещо ново, у нас – поради причини чисто нашенски, тя не е липсвала никога през целия период на свободното ни съществуване.

Освобождението ни завари в много отношения съвсем неподготвени, за да заживеем, както трябва. Държава и общество за устройството и отправлението на многобройните си и разнообразни служби чувстваха нуждата от цяла армия малко или много квалифицирани работници. Потребни бяха хора за разните клонове на държавното и обществено строителство, дейци в стопански и културни институти, школувани специалисти в различните свободни професии или технически служби. Трансформирането на народното ни стопанство, поради новите условия на производството и размяната и поради настъпилата сложност в социалните отношения, изискваше и от обикновения жител на града и селото знания, от каквито в миналото рядко некой чувстваше особена потреба.

Пред тоя, тъй остро усетен, недостиг от образование и от „учени“ хора, държавата не можеше да остане безучастна: тя бе най-рано и най-силно засегната от него. Притури се още и съзнанието, че като народ във всяко отношение сме твърде закъснели и че на всяка цена трябва да догоним тия, които с ни изпредили. Всичко това превърна грижите за екстенсивния ръст на училищната просвета, особено тия за средното и висше образование, в основен стимул на културната ни политика. Колкото недостатъчно подготвени и да се явяваха питомците на нашите училища, и тия, които се изпращаха да добият набързо образованието си в чужди учебни заведения, те все пак се явяваха по-годни от другите, които не бяха минали никаква школа. Увлечени в това направление обаче, ние отивахме към все по-големи крайности. Защото и след като нуждата на държава и общество от масов приток на интелигентски кадри вече значително намаля, процесът на тяхното създаване не само че не бе ограничен, но се и засили. Паралелно с това, вместо да бъдат повишени, намаляваха и изискванията, на които трябва да отговаря образованият човек. Безспорен, но многозначителен факт е непрестанният стремеж у нас от десетилетия насам да се облекчи учението, да се направи то възможно по-просто, следователно, – достъпно и за най-посредствените. „Модерни“ педагогически веяния се надпреварваха, за да се поставят в услуга на това движение, при което всеки можеше да получи формално признание за образован човек.

Така, заживяло още от самото си начало при условия твърде неблагоприятни за работа, българското училище все повече падаше, вместо да се издига и да засиля въздействието си върху своите питомци. И всяко ново поколение от тия последните излизаше от него по-малко подготвено. Вместо да превъзхождат духовно своите бащи, децата се явяваха по-негодни от тях.

Намесиха се причини и от друг характер, които стихийно тласкаха развитието ни в еднаж поетите насоки. Войните предизвикаха дълбоко разстройство в икономическия ни живот. Националното ни богатство намаля; извънредно много се ограничиха и възможностите за поминък чрез непосредствена стопанска дейност. Така животът и земята ни се оказаха вече тесни за поколенията, които подрастват. И при липсата на всякаква други възможности, тям оставаше единствения изход – да се насочат към училището. Знанието е най малкото, което ги интересува; склонност към духовни занятия грамадната част от тях съвсем и не чувства. Това, което те дирят от училището, са дипломите, а от живота – хляб и след това, – удобство и лека кариера.

Така се създаде и увеличи, докато най-сетне доби пълно преобладание в живота ни, тая маса от хора, свършили разни видове училища, претенциозни и самонадеяни, но в голямото си мнозинство лишени от всякаква култура; късогледи егоисти, за които светът свършва там, догдето се простират границите на собственото им благополучие, или – в най-благоприятен случай – задълженията, които им налага тяхното непосредствено занятие. Повърхностни, лениви и равнодушни, те са готови обаче да резоньорстват на всяка тема. Самодоволни, защото им липсва самокритика, те се явяват критически настроени към всяко творческо усилие в нашата общественост, понеже знаят, че тъй се освобождават от задължението да му сътрудничат. В едни случаи безпринципни и способни на всеки компромис, а в други – готови да се наредят зад всяко модно веяние, щом като, без да изисква от тях каквито и да било жертви, то им обещава некакви облаги, или поне им осигурява възможността да минат за напредничави. Това са хората, които дирят равните пътища в живота и се плъзгат по повърхността му, но никога и не помислят да надникнат в скритите му гънки. Цялата мъдрост, с която живеят, се изчерпва със заучени формули. Повечето от тях нищо не търсят да разберат и научат, поради простата причина, че нямат никакви духовни потреби, а не са свикнали и да мислят.

Тая маса от полуобразовани хора се среща днес във всички среди на нашата общественост – от низините до върховете ѝ. Затова животът ни е задръстен и обречен на безплодие. Нашето нещастие обаче произтича не толкова от големия им брой, колкото от това, че те у нас никога не са били лишени от възможността да играят значителна роля в тоя живот, а през последните десетилетия – да изстъпят и като ръководна сила в него. Те се явяват навсякъде: в публичността – като безогледни демагози; в държавни и обществени учреждения – като важни бюрократи. Намираме ги в стопанските и културни институти, гдето дават вид, че промишляват и работят; по стъгдите, гдето шумят, или по ъглите, гдето шепнат, недоволстват и интригуват. От тях зависи всичко. Защото те са, които създават настроенията и смогват да използват всяко обществено недоволство, при все че – като решаващи фактори, – именно те или техни събратя са истинските сеячи на всяко разочарование и отрицание. Те държат в плен и съзнанието на масите. Тия последните в душата си ги ненавиждат, но вървят след тях поради това, че няма други, след които да тръгнат: срещу тях в живота ни липсва всякаква организирана сила. И няма откъде да се яви. Защото през целия период от освобождението си до днес ние не успяхме да създадем в средата си това, което се нарича духовен елит – обществен слой от морално здрави, проникнати от традициите на своя народ и всестранно просветени люде, каквито стоят начело на всяко нормално развиващо се общество, ръководят и съгласуват или контролират отделните негови прояви. А, като що годе значителна обществена величина, не се създаде у нас и оная културна среда, от която такъв духовен елит би могъл непрестанно да се попълва и обновява, която заедно с това би му служила за необходима обществена опора, осигурявала би му възможността да въздейства върху съзнанието на масите. Обществените функции на подобен елит се изпълняват у нас от същата полуинтелигенция.

Тая е причината, загдето нито в една област на националното си и държавно строителство ние нямахме и за това не можехме да следваме здраво обмислени и ясно начертани цели и загдето отсъстваше всяка приемственост в развитието ни. Липсата на кристализирана и носена от обществен елит национална мисъл у нас обяснява също тъй, защо въпроси от съдбоносно значение за племето ни от десетилетия напразно очакват да бъдат, не дори разрешени, а просто съгледани; защо големи културни почини остават в областта на мечтите и на хубавите пожелания, а други, поради това, че липсват хората, които би могли да им дадат плът и кръв, залиняват още при самото си раждане.

До каква степен е опустошен животът ни и колко голяма е липсата на „хора“ у нас, се вижда особено днес, когато тоя живот е спрял върху един от най-съдбоносните си завои. Искаме да ликвидираме с миналото, а не знаем как да сторим това и с какво да го заменим. Нужни са умове, за да покажат пътищата, които трябва да се поемат, водачи, които да поведат из тях, и най-сетне – кадри от изпитани труженици, които да ги разчистят и направят проходими. Не се явяват обаче нито едните, нито другите. И в усета за пълното си безсилие се виждаме принудени да се занимаваме с формите и да припишем всичко тям, забравяйки, че всяка форма е израз на определено, съответно ней съдържание, без наличността на което е обречена неминуемо да се из роди и свърши с резултати тъкмо обратни на тия, които са били очаквани от нея. Нали именно на това обстоятелство – отсъствието на живо, предварително дадено съдържание, т. е. на идеи, които носят разрешение на узрелите проблеми, и на хора, годни да въплътят тия идеи, – се дължи несполуката на всички по-раншни опити да бъде изведен живота ни от безпътица, нали все поради същата причина такъв край, изглежда, ще бъде отсъден и на последния измежду тях?

Обикновено се счита, че изворът на всичкото зло в живота ни днес лежи в нещастния изход на войните, в умората и разочарованията, които те донесоха на народа ни. Вярното в случая е единствено това, че войните с всичките им последици само спомогнаха, щото кризата да получи особено болезнен характер. Защото претърпените погроми не бяха нищо друго, освен естествена последица все на същия основен недъг у нас – отсъствие на зряла национална мисъл и на водачи дорасли за призванието си. Нима нашият физически и духовно тъй здрав народ, след като даде всички поискани от него усилия и жертви в тия войни, би стигнал до катастрофа, ако тия, на които всецяло бе поверил съдбините си и които бяха длъжни да промишляват за него, знаеха какво вършат и накъде го водят?

„Политици“ от разни степени и величини ние винаги сме имали в изобилие, дори много повече, отколкото това е естествено и нужно за един народ като нашия. На политиката у нас винаги се е гледало като на най-лесното и най-достъпното от всички занятия. За това и полуинтелигентът намери в нея най-благодатното измежду всички поприща. И тъкмо тази е причината, загдето тук бе тъй пълна липсата на творчески умове и загдето обикновеният политически деец у нас – както нигде другаде – до такава степен е лишен от подготовката и изобщо от качествата, необходими за тоя, може би, по-сложен от всеки друг род дейност. Някога историкът на нашето време ще се чуди на жизнената сила, развърната от народа ни в преживените големи събития; ще се чуди, може би, и на издръжливостта му в тежките следвоенни години. Това обаче, над което сигурно ще спре най-много вниманието си, ще бъде въпросът – как тоя силен и бодър народ в най-критическите години на новата си история не смогна да излъчи из себе си нужните му водачи, а остави съдбата си в ръцете на недорасли духовно свои синове.

При един или друг случай, когато се е заговаряло у нас по тоя въпрос и са се дирели отговорностите, между другото и в духа или в системата на политическия ни живот, с всички негови тъмни особености, често са се чували позовавания към миналото, към епохата непосредствено след освобождението: от тогава тая система и дух водели началото си и именно тям, все пак, сме дължали ние всичкия си осъществен до сега напредък. Тъй сложената защита обаче ако не представя някакво недоразумение, сигурно разчита на наивността на тия, за които е предназначена. Защото същността тук е именно израждането на онова, което някога бе започнато и, при благоприятни условия, можеше да даде нещо, наистина хубаво и добро. A най-верен признак на подобно израждане винаги са се явявали усилията на недостойните епигони да прикрият със заслугите на големите си предшественици своите собствени прегрешения и нищета.

Както отделните хора, тъй и народите, са склонни във времена на нещастия да се самооправдават, като отдават всичко на стечението на слепи случайности и изобщо на обстоятелства, лежащи вън от самите тях. Нещо подобно като че става в случая и с нас. Казва се, – нима на един народ като нашия, едва що възкръснал от пепелищата на миналото си, лишен и от опита, който само времето може да даде, нима на един такъв народ може да се хвърли упрекът, че в късия период на свободното и съществуване не е успял духовно дотолкова да възмъжее, че да налучка верните пътища на своето развитие, създавайки заедно с това – и необходимите му кадри от ръководители?

Всичко това може да е тъй, но само в известен смисъл и до известна степен. Защото не е напълно вярно, че свободния си живот ние започнахме без всякакъв духовен капитал и без достатъчен свой опит. Нашето политическо освобождение се предшестваше от дълъг период на борби за духовна свобода и църковно самоуправление. В тия борби народът ни прояви не само удивително сцепление и издръжливост, но и рядка дисциплина. За да се стигне обаче до крайния успех, всичко това далеч не бе достатъчно. В превратностите, през които минаха тия борби, тогавашният българин прояви такъв такт, методичност и умение да се подготвят, предугаждат или изчакват събитията и се използват благоприятните обстоятелства, че буди и днес удивлението ни. Народната маса тогава не всякога изстъпваше на сцената. Тя влизаше в действие, само когато – грижливо подготвени от мълчаливата работа на признатите ѝ водачи – настъпваха моментите за нейния натиск и той можеше да произведе желания ефект. Най-важното в тоя бавен процес на национално осъзнаване и възмога бе, че такива избраници, народни водачи не само съществуваха, но образуваха цяла плеяда: всеки достатъчно подготвен за службата, която неговите знания, способности или обществено положения му отреждаха, и всеки напълно проникнат от съзнанието за отговорностите си. Жертвите, които трябваше да се дават, не намаляваха броя на тия труженици, защото чувството за дълг бе вече разпалено в много сърца и на местото на един ратник, излязъл от строя, бяха готови да изстъпят редица други. Тоя духовен елит бе, който със своята мисъл и дело не оставяше започнатото движение да затихне и внушаваше на всяка враждебна сила усета, че има пред себе си съпротива, която мъчно би могла да бъде преодоляна.

Възпитани от примера на тия люде и носители на техните завети бяха и мнозина от първите зидари на новата ни държавност. И тям тя дължеше всичко добро, което понесе в себе си, а ние – всички постижения през новото време. Продължителите на делото, започнато от тия първи зидари, не бяха следователно принудени да градят върху нищо. Те бяха получили едно – наистина не особено голямо, но ценно – наследство и имаха лекия дълг да го запазят. На тоя именно дълг те измениха.

А за да се види какво представяха в това отношение другите и, следователно,– какво можехме да направим и ние, достатъчен е един малък паралел със западните ни съседи. Тяхното освобождение не бе предшествано от тъй буйно просветно движение, както нашето. При устройството на свободния си живот, те нямаха зад себе си нито примери, нито завети като нашите. И все пак, неизминали тридесет години от освобождението им, и там вече съществуваше национална и държавна идеология, от каквато ние и до днес сме лишени; имаха те и нещо по-вече – цяла фаланга от духовни водачи, които заработиха за нейното осъществяване. Още в 1844 година се яви знаменитото „Начертание“ на Илия Гарашанин – програма за разрешение на „югославянската национална проблема“ от тогавашното сръбско княжество. В тоя документ бяха нахвърлени големите линии на сръбската национална и държавна политика, нейните далечни цели. И въпреки превратностите и разочарованията, с които животът на малката съседна държава бе тъй богат, нейните представители следваха тия основни линии неотклонно през течение на много десетилетия. За това, когато настъпи времето на съдбоносните решения, ония там, външно много по-слаби от нас, се оказаха далеч по-подготвени да се справят със задачите си.

Вековете на робството оставиха у нас твърде тежки наслоения и още много време ще трябва да изтече, докато се освободим от тях. Редица външни фактори упражняваха, особено в най-новото време, влияния, също тъй не всякога благотворни върху ни. От особено значение тук бяха двете големи събития, с които почна новото ни свободно съществувание: Освобождението, за което ние сами нямахме никакви заслуги, а след това – неочаквано лекият ни успех при Съединението и войната в 1885 г. Не е местото тук да се спираме върху значението на тия две събития за целия ни по-сетнешен живот. Достатъчно е да обърнем внимание само на една от техните последици. – Ние заживяхме с лекомисленото съзнание, че големите постижения в историческото битие на един народ не се нуждаят от дълга и всестранна подготовка, от предварително и умело организиране на неговите духовни и материални сили, от внимателно претегляне на много външни обстоятелства. Поради това, народът ни навлезе в най-новата си история с психиката на парвенюто и авантюриста: две черти, които и до ден днешен образуват най-характерната особеност в духовния образ на нашия полуинтелигент.

В епохата на възраждането ни – епоха на безшумен труд и постепенна възмога, когато всяка лека кариера бе изключена, а общественото поприще изискваше готовност за саможертва, – тоя психологически тип бе невъзможен. И ние вече знаем, че неговата поява дойде по-късно, а широкото му разпространение – едва през първите десетилетия след Освобождението. Времето, което наследи тоя период, все повече увеличаваше духовната пустота сред нас, за да ни доведе до днешното състояние, при което всяка „духовност“ е почти отречена, а на човека, всецяло живеещ в мира на идеите, се гледа като на чудак или на същество от съвсем други свет. Затова – въпреки страшната „нужда от хора“, каквато се усеща почти навсякъде – такива не се явяват. Или пък, ако все още тук или там могат да се намерят, предпочитат да стоят настрана, усамотени като истински отшелници. Духовните връзки между тях и обществената среда са скъсани, тъй като те знаят, че в нея не ще бъдат разбрани, а още по-малко – достатъчно подкрепени.

***

Така, оставен на слепите сили в него, животът ни тъпче на едно место, за да дочака може би нови катастрофи. Защото всеки изминат ден намалява общата ни съпротивителна способност, а следователно – и възможностите да се преодолее днешното състояние. Истинска заблуда би било да се успокояваме с мисълта, че тъй като криза преживява целият свят, нам не остава друго, освен да очакваме излекуването си чрез него – от мерките или средствата, които по-мъдрите и по-опитните от нас приложат за себе си. Едничкото общо нещо между нас и тях е може би само това, че и тук и там материалните основи на съществуването са разклатени и че върху повърхността на обществения живот, в една или друга степен, е изплувала полуилтелигентността.

Но духовната криза всред напредналите общества е в известен смисъл, нещо съвсем различно по същността си от преживяваното у нас. Там тя е последица от това, което бихме могли да наречем свръхкултура. Развитието там е стигнало една точка, по-нататък от която като че ли е невъзможно да се отиде. А в историята действат същите закони, на каквито е подчинена и биологията: застоят предизвиква разложение и упадък.

Преситено от всичко, що има, човечеството там се чувства отвратено от него. И, безсилно да го замени с нещо по-хубаво и добро, то добива вкус към елементарното и грубото, дори извратеното, предава се на истинска вакханалия. А еднаж настъпила тя, отприщват се всички язове и животът се превръща в мътилка, гдето нещата загубват истинската си стойност.

Би било съвсем несъобразно с действителността да се говори у нас за подобна културна хипертрофия и за пресищане от продуктите на съвременната цивилизация: нейните истински ценности и до днес ни остават непостижими. И ако в некои области или прояви на живота ни, споменатата вакханалия вече прониква, това се дължи на обикновения инстинкт за подражание, особено присъщ на всички недорасли. Упадъкът обаче намира у нас една среда, която, поради низката степен на развитието си, особено му благоприятства. При все това, ако днешното ни състояние се дължеше само на тия нови и външни влияния, то не би било тъй тежко. За жалост има и нещо друго: вътрешната разруха, в която те ни заварват и която засилват.

Какъв изход ще намери светът из днешния хаос, – това днес никой не е в състояние да предвиди. Може би тоя хаос ще се шири и задълбочава, докато най-сетне, след дълги мъки, из него изникне нещо съвсем различно от настоящето. Но може би, уморено от много блуждения, човечеството ще се върне към изпитаните стари ценности, като ги пригоди към изменените си нужди. Подобни ценности съдържа всяко минало. във времена на съмнения те, наред с всичко друго, могат да бъдат отречени и стъпкани, за да бъдат изровени по-късно и запазени като трайно достояние на живота. Едно е само вън от съмнение – че най-безболезнено и леко ще разрешат проблемата за бъдещето си тия общества и народи, у които, въпреки всичко, общото културно равнище остане на най-голема висота и духовното начало – най-малко нащърбено. В тях духовният елит, като по-голем или по-малък обществен слой, никога не ще изчезне, нито пък неговата изолация от останалата обществена среда ще бъде възможна. Не ще бъдат всецяло парализирани и силите на самосъхранението им, които се коренят в преданията на миналото. Тъй или иначе известна приемственост в тяхното развитие все ще бъде запазена.

Всичко това у нас липсва и тъкмо в тая липса лежат опасностите, на които сме изложени. Самата културна криза, която за целия свет настъпи едва след завършека на голямата война, за нас започна всъщност още от първите години на свободния ни живот. Защото именно от онова време тръгна рушенето на народния ни бит, – едничкото завещано нам от миналото културно наследство, – и поведоха своето начало безплодните усилия да пресадим у себе си истинските придобивки на чуждото културно творчество. От тогава, та и до сега, тая криза расте и се задълбочава, тъй като нито едното се помъчихме да спасим, нито пък другите бяхме в състояние да усвоим. Тъй заживяхме съвсем дезориентирани, без своя цел и без свой път, пленници на временни настроения и на необмислени увлечения и за това – без да бъдем способни да влияем на събитията, в които се виждахме замесени, – сами се превръщахме в тяхна играчка. Не от свръхкултура, за каквато може да става дума на Запад, а от истинска културна анемия, с всички нейни последствия, е обхванат животът ни. И главно поради това се оказва той днес лишен от всякакви опори.

Другаде съществуват достатъчно оформени, малко или много крепки обществени класи, със свои обществени и културни идеали. Общото разложение не оставя и тях незасегнати, но все пак те са, които във времена, като днешното, могат да обединят обществата около такива идеали и да стимулират движението към тях. У нас такива класи не успяха да се създадат. Някогашното занаятчийство, което стоеше на чело на развитието ни, днес е превърнато в социална развалина. Останалата част от българската буржоазия, която тогава вървеше наред с него, вече отдавна е абдикирала от националния си и обществен дълг. По-право – тя никога, в най-ново време не се оказа достатъчно дорасла за него. Селото тъне в материална мизерия и духовна нищета и заедно с други обществени среди плаща данък на демагогията. Поради всичко това разнебитена е и държавата ни. На опасност е изложено бъдещето и на самата нация. Така кризата, от която е обхванат животът ни, не само по естество и дълбочина, но и по размери, е доста различна от оная в много други страни. За нас тя вече отдавна е станала криза държавна и национална. Ако другаде въпросът е, в какво личността трябва да вярва и накъде да тръгне, за да добие липсващото ѝ вътрешно спокойствие, у нас е поколебана и все по-вече се руши вярата не в човека изобщо, а в самите нас, в собствените ни сили като народ и в способността ни сами да уреждаме своите съдбини.

Общества, доведени до състояние като нашето, за да бъдат спасени, трябва да развърнат особени усилия. Стимулът, който е в състояние да събуди тия усилия и ги впрегне в действие, може да бъде само съзнанието за размера на опасностите, които трябва да бъдат избегнати. И когато, по-нататък, това съзнание стане факт, нужно е да намери то въплъщението си в хората, които могат да го превърнат в дела.

Некога твърде разпространено бе и с особена почит се ползваше учението, според което личността се явява изпълнител на мисия, възложена ѝ от повелите на времето. Ролята на личността в историческия процес се свеждаше, според тоя възглед, до тая на медиума в спиритическия сеанс.

Днес това схващане е преодоляно. Коригираха го големите световни събития, на които сме съвременници. Личността не е оръдие на некакво фатално предопределение, което направлява историческия процес, а е жива творческа сила в него. Тя е мерилото и гаранцията за всичко. Достатъчно е да си спомним неотдавна преживяното и да се огледаме близко или далеко около нас, за да се убедим, че това е тъй. Излязоха победители от страшните световни стълкновения не изобщо народите с високо съзнание, дисциплина и стегната организация на своите духовни и материал ни средства: победата бе изтръгната от ония, които, свръх всичко това, бяха работили най-всестранно над развитието си и които на чело на всички области в живота си имаха истински ръководители. И днес с най-голем успех срещу вилнеещата разруха се борят все народите, у които по един или друг начин, в зависимост от особените им условия, проблемата за духовното ръководство е най-сполучливо разрешена. Ако в общества, устроени и сравнително здрави вътрешно, значението на личността не може да бъде подценено, толкова по-големо се явява това значение у другите, гдето обществени сили липсват или пък са парализирани, но инстинктът за самосъхранение все още не е всецяло угаснал.

От това гледище не само краят на опитите, правени в областта на нашето обществено и политически преустройство, но и цялото ни бъдеще, зависи само от едно: ще се намерят ли още сега или в най-близко бъдеще умовете, които да прозрат всички истински нужди на живота ни и дадат указание за преобразованията в него; ще се явят ли и волите, способни, без оглед на всички пречки, да осъществят техните идеи. И нека не крием: страховете на всички ни идват не от съзнанието, че потенциалните сили в народа ни са изчерпани, а от това, че хора с потребните качества почти не виждаме. Да се създадат те, може би е най-големата задача на нашето време: от това зависи съществуванието ни като народ. И тук изстъпва историческата роля, която – не на последно место – има да изиграе българското училище. Само то може да ограничи по-нататъшния ръст на полуинтелигенцията в нашия живот и да издигне общото културно равнище на обществото ни, а главно чрез него ще е възможно да се създаде и духовният елит без който ние и занапред, както до сега, ще продължаваме да блуждаем и хабим силите на своя народ, за да видим най-сетне загубени сетните възможности да се спаси независимото му развитие.

Просвета, кн. 4, год. I., декември 1935 г.

Източник

Петър Стоянов Мутафчиев е български историк византолог и специалист по средновековна история, член на БАН (1937), редовен професор в СУ (1937). Автор е на трудовете „Българи и румънци в историята на дунавските земи“ (1927), „Из нашите старопланински манастири“ (1931), „История на българския народ“ в два тома (1943), „Книга за българите“ (1987) и други. Баща е на автора на исторически романи и учен османист акад. Вера Мутафчиева и на физикохимика Боян Мутафчиев.

Коментари (1)

- 02-10-2012|Джони

Да прочетем тази статия във връзка със другата статия на мутафчиев – тази за поп Богомил и Иван Рилски. Темата за духът на отрицанието, за който се в говори в статията за попа и светеца, никак не се открива преди Първата световна война. Изведнъж след като за пореден път са се провалии, националните елити виждат сериозен проблем да надъхват българина с национални утопии. Исксат отново да го пренапрягат, ама той се оказва, че не е баш такъв вол и идиот за къквто са го вземали, обаче линията на националната съдба е вече предначертана и тярбва да се следва. Търсят се причини и вини. Интересно, че не се търсят причините в в това, че са изградили най-милитаристичната общонст в света с абсолютен рекорд по мобилизация във войните /600 000 на 4.3 милиона населиние/и абсолютен рекорд по разходи за въоръжаване /30 процента от бюджета/ при това без да предвидят пари за превенция срещу болескти, от които умират повече от самите военни действия. За сравнение Русия моболизира за руско-турска война 270 000 души на дунавския фронт, и 100 000 в Кавказ. При такова пренатварване магарето се запъва, което силно изненадва гладащите на него като на матрял за собствените си болни амбиции и фантазии милитъри интелектуалци. Спротивата на матряла води до дълбока „загриженост“ и извечната му твърдост се откриват пукнатини, които трябва да бъдат предоляни за изпълни той предопределаната и уловена от първенците мисия. Изведнъж се оказва, че виновни за неуспеха са поп богомил и монасите, които внесли духа на отрицанието, което бива открито като скрит от хилядолетия дух в българина, но трябвало да дойдат откривателите от следвоенното поколение, за да го открият за първи път в историята и да се преборят с него, за да поведат националния дух в светлоначертания път. Представяте ли си как биха реагирали култивирани нации на идеята, че виновни за участта им през 20 век са средновеконите монаси и еретици. В тази статия пък се открива друг дефект в българското, което пречи откритата след първата световна и пропагандирана досега космическа българска същност, призвана на покори света и от която той да просияе и да се удиви. Имало друг дребен дефект във българското:- българинът не бил толкова образован, колкото ме внушавали, че е и не бил култивиран. Възниква въпросът, ами как да култивиран човек, на който 30 процента от бюджета на държавата му отиват за военни разходи и на който се гледа като на зовевателен добитък и дали именно защото е неграмотен е допуснал да бъде превърнат в пушечно месо. Как се култивират 90 процента селяни, на които единствената връзка с цивилизацията е армията, ръковедени от столица, която първоначано не е имало дори един гражданин със средно образование и култиврани от хора, които смятат за виновни за състоянието на нещата поп Богомил и Иван Рилски. Очевидно съпротивлението на матряла след поредното му впрягане в нацонално космологическата одисея не води до изводи за смяна на посоката, а само до проникновени изводи относно причини в дълбочината на средновековието/духът на отрицание – съпротивлението на матряла/ и в непосрествената действителност/културните качства на матряла, видими и от космоса/. Целта е преодоляване на съпротивата и включване на „иначе „прекрасния материал в предначертаната космическа военно-духовна мисия по изпълване на света с благовонията на безсмъртния му дух. Следва да се отбележи, че откриването и приемането на видимата от космоса, но не и от място неграмотност е голямо достижение, тъй като в настоящето това е невъзможно за помисляне. Такава трезвост и проницателност сега е немислима. Доказаната в няколко изследвания констатиция за българчетата като рекордьори по функционална неграмотост в Европа/40-50 процента сред българчета, всъщност много повече-друга тема/ предизвиква бурна реакция сред грамотните. Наскоро в специално предаване възмутени родители и журналисти разгромиха неграмотния запад, подриващ имиджа на отроците им и неразбиращ висотите на българското образование и дух.

Външната политика на България (1938-1941)

Автор: Николай Генчев

Николай Генчев

Външната политика на България (1938-1941)

(Издателство Вектор, София 1998)

Три необходими бележки

Повече от 30 години след като текстът на тази книга беше готов за печат, даже отпечатан, но след това изгорен, може би тя ще се появи на бял свят.

Това е необходимо поради три съображения:

Първо: Книгата разглежда съдбоносни събития от българската история, очертаващи един от най-бурните кръстопътища на новата ни история. И днес, 30 години след като тези събития бяха изследвани, те остават толкова актуални за българското общество, за да се разберат драматичните фази на развитието на България в ново време, нещо безкрайно нужно както за съвременното ни положение, така и за налучкване на вярната посока към нашето бъдеще.

Второ: Книгата ще разкрие мъчително трудния път към историческата истина за новата история на България и ще покаже колко необходимо е нашата култура да бъде съобразена с драмата на последния новобългарски век, а българското обществено съзнание освободено от фалшиви представи и нахални опити за манипулация.

Трето: Книгата ще бъде обнародвана без нито една промяна на текста, за да може читателската публика да види какви текстове са били изгаряни през 1968 г. и да разбере цялото безсмислие на полицейската тоталитарна цензура и нейното злокачествено присъствие на полето на българската книжнина.

Ето, собствено текста на книгата, такъв, какъвто беше създаден през 60-те години, без никакви сегашни изменения в него.

Март 1998 г.

София

Глава първа

ВЪНШНОПОЛИТИЧЕСКАТА ОРИЕНТАЦИЯ НА БЪЛГАРИЯ В НАВЕЧЕРИЕТО НА ВТОРАТА СВЕТОВНА ВОЙНА

(септември 1938 – септември 1939)

В края на 30-те години на нашия [тоест вече миналия, бел. ред.] век светът отново клони към всеобща война. Отново над стария континент, още неизлекувал раните от големия европейски конфликт през 1914-1918 г., се надигат буреносни облаци.

В огромния порой на международните събития малка България трябва да избира своя път, да търси своето бъдеще, да урежда своите национални проблеми. За кой ли път през настоящото столетие България отново излиза на кръстопът.

В историческата литература тези събития, общо взето, са разгледани така: Монархо-фашистка България, ръководена от немския агент цар Борис III, още преди войната се обвързва икономически с хитлеристка Германия и насочва своята политика в германски води.[243] „След като хитлеристите нападнаха Полша, цар Борис и неговите правителства извършиха трескави приготовления за присъединяване на България към фашисткия блок“ и т. н[244] Тези заключения бяха разработени и от редица изследвачи на българската история през Втората световна война.

„Българските управляващи кръгове – пише Л. Б. Валев – вече определили своето място на страната на хитлеристка Германия, завоевателните планове на която били в унисон с техните собствени реваншистки стремежи.“[245] И така след всяка статия или монография се натрапва твърдението, че в навечерието на Втората световна война България е имала подчертана прогерманска ориентация.[246]

Тази постановка е непълна, в голяма степен неясна и едностранчива. Схематизирайки историческия процес, тя не дава възможност да се очертае мъчително трудният и болезнен подход на България към Втората световна война, омаловажава приноса на демократическите сили в предвоенната история на България.

Международното положение на България в навечерието на Втората световна война се определя от една дълга поредица от постоянно действали в нашата история фактори, от развитието на България като самостоятелна държава след 1878 г., от нейното положение след националната трагедия през 1918 г., от международната обстановка в Европа през 30-те години на XX в., от развитието на балканските отношения след Първата световна война и от една цяла серия вътрешни причини и обстоятелства.

Не приетата на доверие прогерманска ориентация определя посоките на българската външна политика, а, както ще видим по-нататък, тази политика е продукт на един сложен комплекс от причини.

[…]

Външнополитическата ориентация на България в навечерието на Втората световна война произтича от цялата нейна история като буржоазна държава, в която, от друга страна, бяха преплетени традициите и наследството още от времето на турското господство. Българската външна политика беше в най-пряка зависимост от нерешените проблеми на балканските отношения.

[…]

След Първата световна война българската външна политика въпреки нейните зигзаги се определяше от последиците на Ньой. България беше победена и демилитаризирана страна, изолирана от своите съседи, поставена под контрола на Обществото на народите. Западните европейски сили бяха против нея. След Октомврийската революция Русия престана за дълго време да бъде фактор на Балканите. Бившата съюзница Германия се гърчеше в собствените си проблеми.

Тази обективна обстановка и вътрешнополитическото развитие на България определяха основните насоки на Българската външна политика между двете световни войни. Скицирани най-общо, трайните основи на тази политика чак до средата на 30-те години бяха следните:

1. Лоялност към великите сили-победителки, за да се смекчат клаузите на мирния договор. От политиката на сервилност и от същността на социалния строй произтичаше антисъветският дух на българската външна политика.

2. Добросъседски отношения с балканските страни, за да се избягват всякакви усложнения и евентуални удари срещу българската държава, лишена от редовна армия.

3. Умерен и мирен ревизионизъм и реваншизъм, разчитащ на дипломатически средства, на закрилата на ОН и на двусмислените клаузи на Ньойския договор. Защита на българските малцинства в Тракия, Македония и Добруджа.

Тези основни начала на българската външна политика я правеха пасивна, сервилна и предпазлива, за да я превърнат в политика на изчакване на по-добри времена.

В началото на 30-те години обаче в политическото развитие на Европа ясно се набелязва тенденцията за ревизия на мирните договори. Ревизионизмът става могъщо средство, с помощта на което отделните държави се стремят да изменят следвоенното статукво в своя полза.[247] През 1931 – 1932 г. договорите за мир са вече разклатени. В 1932 г. Лозанската конференция премахва репарациите. Същата година е изпразнена Ренания, след това Саарската област. На дневен ред се поставя и въпросът за Судетите.

Българската външна политика бързо реагира на новите тенденции, тъй като те непосредствено докосват нейните интереси. Поради това тя следи със затаен дъх събитията в Германия през 1933 г., които установяват фашистката диктатура на Хитлер и откриват определени аспекти на ревизионизма в европейската политика.

В съответствие с изменящата се обстановка българската външна политика започва да проявява първите признаци на пробуждане. Това са нейните опити в началото на 30-те години да разкъса обръча на балканската изолация чрез подобряване на отношенията с Югославия. Но българската инициатива предизвиква бурна и спонтанна реакция в другите балкански страни, която довежда до създаването на Балканското споразумение през 1934 г. България се обявява против новия балкански блок, тъй като той е продиктуван от общия интерес на Румъния, Югославия, Гърция и Турция да се противопоставят на ревизията на Ньойския договор и е насочен против България, против нейните опити да се сближи с Югославия, да отслаби антиревизионистичните тежнения на балканската политика.[248]

Втората основна линия в развитието на отношенията на България с другите страни се изразява в постепенното стопанско сближение с Германия предимно в областта на търговията.

[…]

Българо-германското търговско сближение и сътрудничество трябва да се обяснят преди всичко с благоприятните структурни, геополитически и традиционни културно-исторически условия. То се дължи главно на разнородните стопански структури на двете страни, на сигурните и незастрашени от други външни фактори водни и железопътни съобщения, на географската близост и на традицията в областта на взаимната търговия, довела до установяване на солидни и продължителни връзки между търговския делови свят на двете страни.

От друга страна, едностранното търговско обвързване на България с германския пазар се дължи също на редица политически обстоятелства, наложени на България след Първата световна война. България е лишена от своите естествени морски съобщения със западния свят, като насилствено е откъсната от Бяло море. В същото време Съветският съюз е изолиран от Балканите. Западните сили за известно време са изоставили балканските страни сами под ударите на германското безкръвно икономическо завладяване.

[…]

И въпреки германския търговски монопол във всички страни на Югоизточна Европа те рязко се разграничават в своята външнополитическа ориентация в решителния момент на войната. Югославия и Гърция се обявяват против Германия; Унгария, България и Румъния тръгват с нея; Турция остава да нагажда своята политика според хода на войната. Съвършено ясно е, че да се извежда външнополитическата ориентация на България вулгарно-материалистически само от търговските ѝ отношения означава да се върви по лесен, но несигурен научен път.

Освен това, външната търговия, макар и една от най-динамичните стопански области, не е единствено достатъчен икономически белег за характеристиката на стопанската, а още по-малко на политическата ориентация на една държава.

[…]

И така, в навечерието на Втората световна война, намирайки се на един важен географски и военно-стратегически кръстопът, зависима финансово от западните сили и търговски от Германия, заобиколена от държави-победителки, изолирана в международно отношение, откъсната от своята освободителка Русия, въпреки набелязващата след 1934 г. тенденция за възстановяване на връзките със СССР, при подчертана политическа резервираност на българската буржоазия, поради нейния страх от болшевизма, България трябваше отново да търси път за регулиране на своите международни проблеми, останали като наследство от историята.

Преди всичко България трябваше да излезе от положението на международна изолация, за да може да предприеме една активна външна политика. Този стремеж на българската външна политика намери израз в подобряващите се отношения с Югославия. Плод на политиката на българо-югославското сближение беше подписаният на 24 януари 1937 г. в Белград от министър-председателя Георги Кьосеиванов договор за вечно приятелство между България и Югославия.[249]

Но въпреки пакта за вечно приятелство и шумно манифестираното, особено от българска страна, сближение с Югославия, отношенията между двете страни не можеха да се регулират на една трайна основа – между тях оставаха остри, тлеещи противоречия, свързани с македонската проблема.

Отношенията на България с Гърция и Турция в навечерието на войната се определяха главно от въпроса за Тракия и излаза на Бяло море. След конференцията в Спа през 1920 г., когато Съюзните и сдружени сили отстъпват Тракия на Гърция, трите балкански страни изработват свои концепции по тракийската проблема.

България разглежда Тракия като свое естествено географско продължение до Бяло море. Тя смята, че излазът на Егея трябва да бъде териториален или чрез една неутрализирана зона, която да гарантира неговата сигурност.

Под излаз на Егея Гърция разбира свободна зона в някое беломорско пристанище и няколко пъти кани България да приеме стопански излаз в Солун срещу отказ от чл. 48 на Ньойския договор. Турция също се обявява против българския териториален излаз, тъй като заплашва сигурността на Турска Тракия.[250]

Отношенията с Румъния в навечерието на войната се определят изключително от проблемата за Добруджа. България се стреми да уреди добруджанския въпрос чрез изглаждане на спорните въпроси между двете страни и чрез една спогодба относно режима на румънското малцинство в България и на българското малцинство в Румъния. Но преговорите, водени през 1936 и 1937 г., не дават резултати.[251]

Така тези сложни балкански отношения стават още по-комплицирани след засилването на тенденциите към ревизия на мирните договори. Като плод на новите елементи в международните отношения идва Солунското споразумение от 31 юли 1938 г., сключено между България и държавите на Балканското споразумение. Според това споразумение Югославия, Турция, Гърция и Румъния се отказват от приложението на част IV (военни клаузи) на договора за мир и от постановленията, съдържащи се в Конвенцията за границата на Тракия, подписана в Лозана на 24 юли 1924 г.[252]

По силата на Солунското споразумение България придобива право на свободно въоръжение, а Турция, Гърция и България премахват демилитаризираните зони по границата на Тракия.

Такова е най-общо положението на България в навечерието на Мюнхен. Линията на сближение с Югославия и пактът за вечно приятелство до голяма степен успяват да неутрализират Балканското споразумение. Но този резултат не би трябвало да се разглежда единствено като успех на българската политика. По-скоро той е плод на засилващите се противоречия в Балканската антанта под давление на Германия. Плод на същите противоречия е и Солунското споразумение.

Тези два крупни факта. на българската външна политика в навечерието на войната обаче не изменят съществено положението на България. Тя продължава да бъде изолирана в света и на Балканите. Нейната дипломация продължава да стои на изчаквателна позиция, следвайки със скрита надежда развитието на международните отношения. До Мюнхен България изобщо не е в състояние да води активна външна политика.

Основната линия на нейната външна политика се гради върху позицията на неангажираност, манифестирана през 30-те години и особено в навечерието на Мюнхен многократно.

По време на итало-абисинската война през 1936 г. България подписва договора за икономически санкции срещу Италия. Българското правителство не се присъедини към Антикоминтерновския пакт. То отказва да признае фашисткия режим на генерал Франко в Испания. В Обществото на народите българската дипломация не последва екстремистките инициативи на хитлерска Германия, а продължаваше да сътрудничи с великите сили и да подкрепя всички актове, насочени против агресията.

Политиката на неангажираност се изяви още по-ясно в навечерието на Мюнхен, когато зреещите международни конфликти, в основата на които стоеше Германия, караха правителството да действа с максимална предпазливост. Резултат на тази политика е създадената през 1937 г. нова стопанско-политическа концепция, която предвижда да се ограничи процесът на стопанското обвързване с Германия. И Действително през 1938 г. германо-българският търговски обмен рязко се намалява – от 162,2 милиона РМ за 1937 г. износът за Германия спада на 56,4 милиона.[253]

Германия е разтревожена от тази тенденция. Нейната дипломация предприема стопански и политически натиск върху България. Когато в началото на 1938 г. българското правителство иска от Германия заем за военни доставки 100 милиона РМ, преговорите се провалят. Цар Борис изпраща в Берлин специална делегация начело с бившия министър на финансите Рясков, за да обясни пред фелдмаршал Гьоринг личното желание на царя да поднови преговорите. Въпреки че преговорите са подновени, резултатите от тях не удовлетворяват българското правителство. Вместо исканите 100 милиона, на 12 март 1938 г. България получава едва 30 милиона РМ.[254]

По този начин Германия запазва, възможностите си за натиск и шантажиране.

Българското правителство отговаря на германския натиск с контрадействие, което е твърде показателно. През пролетта на 1938 г. то сключва с група френски банки заем от 375 милиона франка, главно за закупуване на железопътни съоръжения и оръжие.[255]

По същото време и малко по-късно правителството прави сондаж за получаване и на английски кредит.[256]

Германия е силно раздразнена. В началото на август 1938 г. стопанският съветник Клодиус извиква българския посланик в Берлин Драганов и му заявява, че германското правителство е разтревожено от българската постъпка, че точно в сегашната обстановка, когато Англия и Франция искат чрез едно методично действие да попречат на Германия да участва във външната търговия на източноевропейските страни, България сключва финансов договор от този род. В много страни според Клодиус този жест на българското правителство се разглежда като успех на антигерманската политика в Югоизтока. Клодиус заплашва България, че ако този заем бъде реализиран във Франция и България закупи оттам железопътни съоръжения и оръжие, това ще създаде големи затруднения за уравновесяване на германо-българския търговски баланс.[257]

Успоредно със стопанския натиск Германия и Италия се опитват да окажат и дипломатическо давление. През лятото на 1938 г. италианският посланик в София маркиз Таламо разговаря с цар Борис и Кьосеиванов, канейки България да се присъедини към оста Рим-Берлин. През юни неговата инициатива е продължена и от германския посланик Рюмелин.

Цар Борис обаче отклонява тези покани, като заявява на Рюмелин, че „България възнамерява да води своята външна политика без определени връзки и че една такава независима политика е именно в интерес на оста“[258].

Причините за тази политика не се коренят само в неблагоприятните международни позиции на България, но и в нейното вътрешно положение. До 1938 г. съотношението на вътрешните социални сили по проблемите на външната политика е още неустановено. Германия, която поощрява с всички средства фашистките сили в България, която масово вербува агентура сред военните и политиците, се натъква на известна съпротива сред българската буржоазия, която не би могла изведнъж да тръгне след Хитлер по пътя на реваншизма поради редица съображения от външен и вътрешен характер.

При такова положение идва Мюнхен, за да възвести на света, че войната е вече неминуема.

* * *

На 29-30 септември 1938 г. в Мюнхен се събират Чембърлейн, Даладие, Хитлер и Мусолини. По искане на Хитлер те решават да предадат Судетската област на Германия и по този начин предопределят съдбата на Чехословашката република. Мюнхен е една тъжна и нещастна прелюдия към Втората световна война.

Англия и Франция капитулират пред Хитлер. Тяхната дипломация наивно се надява, че като отстъпва пред европейския диктатор, може да отложи войната. Изолирайки Съветския съюз от европейските проблеми, Чембърлейн и Даладие се стремят да насочат ударите на Германия на изток, да спасят западната цивилизация от агресията на фашизма. Но техните сметки се оказват неверни.

Мюнхен даде огромни политически и военностратегически предимства на хитлеристка Германия, разголи слабостта на западните държави, поощри агресията и откри непредотвратими възможности за нова световна война. В същото време тази среща се превърна в един открит заговор против съдбата и сигурността на малките европейски държави.[259]

Българската външна политика не е изолирана от Мюнхенския сговор. Цар Борис III взема непосредствено участие в подготовката на съвещанието на четиримата. В началото на септември 1938 г. като гост на английския крал царят има две продължителни срещи с Чембърлейн. Това става в разгара на германо-чешката криза. Чембърлейн бил получил вече от Франция съгласие за съвместни постъпки пред Чехословакия, за да я принудят да сведе глава пред Хитлер. Чембърлейн помолил цар Борис да убеди Хитлер да не действа едностранно по Судетския въпрос, а да го разисква заедно с Англия и Франция. Иначе Англия не би могла да възспре Франция да не обмисли общи мерки със Съветския съюз.

От Лондон през Швейцария Борис III се озовава при Хитлер. След разговора с него царят изпраща обратно в Лондон своя секретар Ханджиев, който отнесъл лично писмо до Чембърлейн със следното заключение: „Судетската област трябва да се пожертва, за да се спаси чехословашката държава и мирът в Европа.“ В отговор той получил благодарствено писмо от Чембърлейн, което показал на председателя на Народното събрание Стойчо Мошанов през септември 1938 г.[260]

По-сетне цар Борис разказва за тази своя мисия и на един американ! ски полковник. „През 1938 г. тръгнах да хлопам, срещнах се с всички държавни глави и, колкото да бях малък, се мъчех да направя нещо за мира.“[261]

Духът на Мюнхен, духът на ревизия на мирните договори, бързо прониква на Балканите, променя политическия климат, предизвиква бурни политически движения. Ето как английските наблюдатели описват това надигане на духовете: След завземането на Судетите и уреждането на въпроса с унгарските малцинства в Словашко и Рутения в Югоизточна Европа се надига вълна от ревизионизъм. „В кафенетата и други обществени места чертаят карти, постоянно говорят за подновената акция на ревизия в тази част на Европа. Докато по-рано това е ставало повече или по-малко от теоретически интерес, днес в него се влага чувство, като се смята, че пак нещо може да се случи.“[262]

Това ново психическо състояние изведнъж превръща Балканите от един досега спокоен район в център на дипломатическа и политическа активност.

В началото на ноември 1938 г. югославският министър-председател Стоядинович патетично заявява, че „Югославия няма да отстъпи нито сантиметър от своята земя. Границите на Югославия бяха справедливо начертани, запечатани с кръв, изрязани с меч и определени с костите на героите.“ На 25 ноември Турция провежда шумни тържества по случай завладяването на „хубавия ни Одрин – нашата врата към Запада“, както пише вестник „Йени Сабах“на 26 ноември 1938 г. На 4 и 5 ноември югославският регент Павел спешно отива на гости на румънския крал Карол I в Букурещ. След това крал Карол поема пътя за Лондон.[263]

После той гостува на Хитлер и Гьоринг, където настоява да се запазят границите на Румъния със СССР Унгария и България.[264]

Реакцията в България е точно в обратната посока. Още на другия ден след Мюнхен група политически лица – Никола Мушанов, Александър Цанков, председателят на Св. Синод Неофит, ректорът на Университета проф. Станишев, председателят на ПЕН-клуба проф. Б. Филов и Атанас Буров поздравяват телеграфически четиримата за „свръхчовещките усилия, положени от тях да спасят света от една нова катастрофа“[265].

Българският печат подема този мотив и широко започва да тръби, че е настъпил краят на несправедливостта. „Европа от 1919 г. е вече мъртва – пише в. „Слово“. След Судетския въпрос трябва да се разрешат всички останали открити въпроси. Само след като това стане, може да има истински мир.“ „Ревизията, която се считаше за невъзможна, е прокарана“ – тържествува в. „Утро“. „След Германия трябва да дойде ред на другите обезправени народи – Унгария и България“ – подсказва в. „Дневник“.

Откритата пропаганда в полза на ревизията на Ньойския договор предизвиква бурни вълнения сред българското общество. Полицейските разузнавателни данни от това време показват, че навсякъде са се появили силни надежди за връщане на отнетите от България земи, за поправяне на несправедливостта, наложена от мирната конференция.[266]

Социалните и политическите сили в България разбират, че настъпва един решителен исторически момент, когато не само ще се определят насоките на българската външна политика, но и ще се решава съдбата на България. От друга страна, техният класов инстинкт ги подтиква към действия в защита на своите социални и политически интереси през настъпващото смутно време.

Спокойното до вчера българско общество изведнъж се превръща в разбунен кошер. Естествено е да се очаква, когато германската политика тържествува върху европейския континент, най-динамично в политиката да се хвърли фашисткият прохитлеристки лагер.

Фашистките среди имат по това време голямо влияние върху българската политика. Тяхната социална опора беше преди всичко онази част от българската буржоазия, която беше свързала своята стопанска дейност с германския пазар, т. е. хилядите български едри и средни търговци, мисионери, посредници, агенти в германо-българските сдружения, акционери в смесените българо-германски предприятия.

Наред с това фашистките, прогермански среди имат огромно влияние в армията и бюрократичния държавен апарат – това са стотици висши и средни офицери, една грамадна армия чиновници от министерствата, от банките, свързани с Германия, и от други държавни и частни ведомства.

Фашистките идеи пускат своето отровно жило и в съзнанието на една част от българската националистическа интелигенция. Тези идеи частично засягат и отделни слоеве от средните класи и от народа, особено част от младежта, организирана в многобройни национални и фашистки организации. Със своите идеи за реванш и за национално обединение фашистката идеология прониква и сред определени среди на многобройната емиграция от Македония, Тракия и Добруджа.

Историческите обстоятелства при формирането на фашизма в България и особеностите на политическия режим, установен след 1935 г., опиращ се предимно на монархическия институт, на армията и бюрократично-полицейския апарат, не дават възможност, както в Германия и в някои други страни, да се изгради единна концепция на българския фашизъм по проблемите на външната политика.

В навечерието на войната фашисткият лагер е разделен на две части. Съществуваше едно екстремистко, безрезервно прогерманско реваншистко крило. Начело на това крило стоят група действащи офицери, сгрупирани около генерал Луков, много офицери от запаса начело с генералите Жеков и Шкойнов. Тук се числяха Народното социално движение на Ал. Цанков, Съюзът на българските национални легиони, Ратниците за напредъка на българщината, националистическата професорско-офицерска формация „Отец Паисий“ и няколко дребни формирования с тоталитарни програми. Естествено към това крило гравитираха и македонстващите начело с Ив. Михайлов.

Оформено в навечерието на войната (1935-1938 г.), екстремисткото националистическо крило на българския фашизъм нямаше широка социална база. То се крепеше върху силата и парите на търговско-гешефтарската буржоазия, свързана с Германия. Много от неговите формации са пряко субсидирани от германските разузнавателни централи, а известна част от неговите водачи са подкупени чрез комисионните за посредничество. Полицейските агенти например донасят, че СБНЛ и ратническата организация са богато субсидирани направо от германското правителство.[267]

В средите на българската буржоазия, която е отрекла буржоазно-демократическите принципи и се стреми към тоталитарен, военно-бюрократичен или фашистки режим, обаче съществува и едно второ крило. Това умерено националистическо, неутралистко крило от 1936 г. насетне се води от министър-председателя Г Кьосеиванов. То обединява около себе си онази част от буржоазията, която се стреми към по-реалистична национална политика. Това крило има много привърженици в армията, особено сред по-младите офицери, начело с убития при атентат, организиран от екстремистите през ноември 1938 г., началник на генералния щаб – генерал Пеев. Силно влияние умереното крило има и сред огромната чиновническа бюрокрация. Към него гравитираха някои дейци и привърженици на Народната (народняшка) партия и на Демократическия сговор, които не бяха пожелали да се върнат върху позициите на буржоазната демокрация.

Докато екстремисткото крило на фашистките формации се опира главно на силата и влиянието на хитлеристка Германия и се стреми да подчини в името на своите тясно егоистични кастови интереси националните проблеми на германската политика, умереното крило на Кьосеиванов се крепи изключително върху политическата власт и на двореца. То се стреми да провежда политика, отговаряща на общите интереси на българската буржоазия и на българската държава.

Това е водоразделът между двете крила. Поради това Мюнхен ги сблъска в една твърде остра борба.

През есента на 1938 г. екстремистките фашистки среди започват бурна националистическа кампания срещу неутралисткия курс на правителството. Начело на тази кампания се опитва да застане Ал. Цанков, все още лелеещ мечтата за общобългарски „фюрер“. Първоначално Цанков е резервиран и апелира в парламента за умереност[268], но под влияние на германската дипломация се впуща в бясна националистическа кампания, съпроводена с апология на германския райх.

По нареждане на Цанков ръководителите на Национално-социалното движение тръгват за провинцията, за да подстрекават своите привърженици към активни действия и да застанат начело на националистическата вълна.[269]

По същото време Цанков установява връзки с генерал Луков за обединяване на националистическите и фашистките сили с прогерманска ориентация. През декември 1938 г. се провеждат съвещания, на които се обсъжда въпросът за една обща коалиция между легионери, македонстващи-михайловисти и авторитарната група „Млада България“ под ръководството на Национално-социалното движение.[270]

Наред с политическата дейност Цанковото движение и другите фашистко-екстремистки среди подемат силна пропагандна кампания за „хегемонията на българския дух на Балканите“, за „господството върху трите морета“.[271]

Разработва се фашистката теория за естествената биологична експанзия на българите към Беломорието и другите български земи под чуждо робство.[272]

Сам Ал. Цанков призовава българската младеж към издигане на „Светите национални идеали“, към създаване на „велика България -господарката Балканския полуостров.“[273]

Мюнхен силно активизира и екстремистките фашистки среди в армията. Те започват открита атака срещу правителството и царя, обвинявайки ги в страх и мекушавост, които проиграват добрите перспективи за разрешаване на националните проблеми. Офицерите – екстремисти заявяват на всеослушание, че ако не се постигнат националните идеали, много хора ще бъдат изхвърлени на политическото бунище.[274]

След Мюнхен ген. Луков започва серия сказки пред действащи и запасни офицери в този дух, като зове за реванш и подкрепа на хитлеристка Германия.[275]

Още през септември 1938 г. той се опитва да създаде нов политически център, като търси сътрудничеството на Ал. Цанков.[276]

Много активен става и прононсираният германски агент генерал Жеков. Той подбутва германското посолство в София против правителството, коментира пред неговите сътрудници надигането на националистическия дух като опит да се измъкне страната от външната и вътрешната стагнация, в която я вкарал сегашният бюрократичен режим. Хората около генерал Жеков внушават на германците, че трябва да се смени „винаги болният“ министър-председател с една по-силна личност. В такъв смисъл е изпратено и анонимно изложение до царя, което според германския шарже д›афер Бюлов представлявало жива критика срещу династията и искане да се поставят начело на страната „най-добрите елементи“ на нацията.[277]

Националистическите акции на Народно-социалното движение и на военните екстремисти са безрезервно подкрепяни от СБНЛ и ратниците. След Мюнхен те също подемат бурна прогерманска пропаганда.[278]

Както съобщават полицейските донесения, през ноември 1938 г. СБНЛ и ратниците са „единодушно сплотени и наредени зад българския малцинствен въпрос“. Най-дейни в това отношение са националните легиони. Те според полицията са начело на всички улични акции в защита на териториалните искания.[279]

Надигат се и фашистките среди сред организациите на добруджанци, македонци и тракийци. През ноември 1938 г. се устройват демонстрации в Русе, Варна, Шумен, Разград и други градове и села в близост до българо-румънската граница в Добруджа.

Връх на фашистките националистически движения е софийската демонстрация на 27 ноември – деня на подписването на Ньойския договор. Огромни тълпи от студенти, от македонстващи и партизани на фашистките организации изпълват софийските улици с лозунги за незабавна ревизия на мирния договор, с викове „Да живее Хитлер!“. Почувствало опасността от силната фашистка опозиция и разливащата се в страната нациноалистическа вълна, правителството разгонва с военни и полицейски сили ньойските демонстрации.[280]

Обстановката след Мюнхен силно активизира и Българо-германското дружество в София. В края на 1938 ѝ началото на 1939 г. дружеството засипва страната с хитлеристка пропагандна литература, урежда сказки и събрания, посещение на български учени, писатели и журналисти в Германия и т. н.[281]

Така след Мюнхен националистическите прогермански среди, които обединяват платените функционери на германската агентура в България, фашистките организации, прогермански възпитаните офицери и генерали и част от националистическата интелигенция надават силен вой за ревизия, атакуват правителството за неговата мекушавост, разгръщат огромна пропаганда за реванш. Това е първият силен предвоенен крясък на бития през Първата световна война неразумен български национализъм, този път проявен с прогерманска фашистка окраска. В настъпващите съдбоносни дни този национализъм тепърва ще играе все по-голяма роля в определянето на българската политика, тъй като има широк прием сред българската буржоазия, респектираща външна опора, и големи връзки и влияние сред правителствените и дворцовите среди.

Но Мюнхен активизира и буржоазнодемократичната опозиция от бившите политически партии, които в основни линии, както ще се посочи и по-нататък, гледат към Англия и Франция. Буржоазната опозиция обхваща привържениците на Демократическата партия начело с Никола Мушанов, сменил по време на изборите за XXIV ОНС починалия лидер на демократите Ал. Малинов. Тук се числи и Народната партия, ръководена от Атанас Буров, М. Маджаров, Петко Стайнов и Цвятко Бобошевски. Към тази политическа концентрация гравитира и Ляпчевото крило на Демократическия сговор, ръководено от Григор Василев. Тук естествено трябва да се отнесат и повечето от привържениците на либералните фракции, които не преминават на фашистки позиции, а също така дълбоко раздвоената Радикалдемократическа партия.

Буржоазният опозиционен лагер и различните негови съставки преживяват една разтърсваща еволюция след Първата световна война. След преврата на 9 юни 1923 г. много от тях се сближават с фашизма. По-сетне те постепенно се оттеглят от фашистката идеология и възстановяват своите стари буржоазнодемократически концепции и програми. Това противоречиво развитие, довело до различни възгледи и концепции, тика буржоазните партии в различни политически комбинации, намалява тяхното влияние в страната. Но въпреки различията по вътрешните въпроси техните основни ядра си запазват своите традиционни възгледи по външнополитическите проблеми. Те са против Германия, за една прозападна ориентация. У някои дейци на буржоазния лагер още тлее и старото русофилство.

Именно поради това след Мюнхен те отново се опитват да излязат на политическата сцена с определени програми. От тези среди започна първоначално да пълзи мълвата, че Лондон и Париж са готови да съдействат на България в мирната ревизия на Ньойския договор, но правителството не може да отстои националните идеали.[282]

Тези среди започват да атакуват и политиката на царя, който също е обвинен, че проиграва националните интереси на България.[283]

Целите на буржоазната опозиция са ясни – да дискредитира правителството, да се добере до властта и да насочи външната политика на България към Англия и Франция. Именно поради това, осъждайки пасивността на правителството, буржоазните партии лансират идеята за създаване на национален кабинет от двете фракции на парламента. С тази цел през ноември 1938 г. водачите на тези партии заедно с някои от лидерите на дребнобуржоазните политически формации и съвместно с Цанков изпращат меморандум до царя, като настояват за „национален кабинет, който, като опрян на доверието на короната и народа, ще възстанови народната сплотеност и единство.“[284]

Но на 10 декември чрез съветника Груев царят отказва да приеме Никола Мушанов, Димитър Гичев, проф. Тодор Данаилов, Боян Смилов, Кръстьо Пастухов и Александър Цанков под предлог, че те не представляват политически партии, тъй като партиите са разтурени, а той не би желал да оскърби кабинета и народните представители.[285]

Успоредно със сондажите в двореца буржоазните опозиционни партии засилват атаките срещу правителствената политика и в парламента. На 9 ноември 1938 г., обединявайки дребнобуржоазната опозиция и гласовете на фашистко-екстремистките сили в парламента, те успяват да бламират правителствения законопроект за увеличаване на кредита на официоза „Днес“.[286]

Но чрез бързи и ефикасни маневри, чрез привличане на ярката опозиционна фигура на Ив. Багрянов, цар Борис и Кьосеиванов успяват да предотвратят и парализират начеващото се обединение на буржоазните опозиционни сили. На 16 ноември 1938 г. се съставя шестият поред кабинет на Г Кьосеиванов.

Така буржоазната опозиция, която имаше слабо влияние в българския политически живот, не можа след Мюнхен да излезе извън рамките на своята чисто легална и подчертано царедворска политика и да се превърне в силен фактор, за който ще се държи сметка при определяне на посоките на българската външна политика.

След Мюнхен се активизира и дребнобуржоазната демократическа опозиция, към която се числят различните крила на БЗНС, специално БЗНС „Врабча“ и БЗНС „Пладне“, политическият кръг „Звено“, нелегалният Военен съюз и БРСДП.

Централно място сред демократическата дребнобуржоазна опозиция заемаше БЗНС, който по традиция продължаваше да има силно влияние сред селячеството. Въпреки обаче антифашистките и антивоенните настроения на селяните, които следваха крилата на БЗНС, отношението на политическите лидери на земеделското движение към националните проблеми в навечерието на войната е твърде различно. Една част от земеделските дейци вървят с правителството или преминават на открито фашистки позиции, други са заедно с буржоазната опозиция, а трети манифестират русофилски настроения и търсят сътрудничество с БРП.

Ръководните среди на БЗНС (Врабча) и особено неговият лидер Димитър Гичев непрекъснато се заплитат в политически комбинации, които целят да изтикат Съюза с помощта на двореца отново до политическата власт. За разлика от „Врабча“ пладненци стоят в по-крайните редици на антифашистката опозиция и проявяват на моменти определена склонност към сътрудничество с БРП.

Но позициите на БЗНС, въпреки неговото влияние в страната, не са оказвали чувствително влияние върху българския политически живот, тъй като според досегашните изследвания БЗНС, поставен извън законите, не функционирал нормално като политическа организация,[287] а неговите дейци не са имали онова влияние и връзки с меродавните политически кръгове, с които е разполагала буржоазната опозиция, за да могат да влияят иззад кулисите.

Важно място сред дребнобуржоазната опозиция заемаха политическият кръг „Звено“ и Военният съюз. След 1935 г., когато биват изтикани от властта, тези две формации преживяват една твърде бърза еволюция към леви и радикални позиции. „Звено“ и Военният съюз се манифестират в навечерието на войната като републиканци, врагове на династията и лично на цар Борис. Техните външнополитически убеждения постепенно клонят към СССР и естествено ги сближават с БРП. Но в навечерието и след Мюнхен политическият кръг „Звено“ не проявява никакви признаци на обществена дейност.[288]

Неговото ръководство все още не е казало своята дума по външната политика на България. До започването на войната и Кимон Георгиев, и Дамян Велчев, и генерал Владимир Заимов предпочитат да изчакат развоя на събитията в мълчание, без да се появяват активно на политическата сцена.

За разлика от „Звено“ БРСДП бързо определя своето отношение към проблемите на войната, мира и националните претенции. Но тя няма единна политическа концепция. Поради зигзагообразното си развитие по време на фашистката диктатура тя беше дълбоко раздвоена. Нейното дясно крило начело с Кръстьо Пастухов се стреми преди всичко към сътрудничество с буржоазната опозиция. Лявото крило ратува за единодействие с БРП, а някои негови дейци и за една просъветска ориентация на българската външна политика.

Но въпреки различията БРСДП стои на антифашистки и антигермански позиции. След Мюнхен БРСДП открито декларира, че България ще спечели много, „ако бъде лоялна и внимателна към великите сили и ако особено държи сметка за общественото мнение, изразено в печата и парламентите на големите и велики демокрации, в ‹лицето на Англия, Франция и САЩ“[289].

В унисон с буржоазната опозиция социалдемократите препоръчват политическа ориентация към Англия и Франция.

Сложната обстановка след Мюнхен кара и БРП да определи ясно своето отношение към външнополитическите проблеми. В един циклостилен позив на ЦК на БРП, озаглавен „Политическото положение след Мюнхенското споразумение на четиримата“, се посочва агресивността на Германия и Италия и политиката на насърчение от страна на Англия и Франция, които тласкат агресивните сили към териториално завладяване на дунавските и балканските страни. Този позив определя „Българското правителство като лакей на Хитлер“ и апелира за изграждане на национален демократичен фронт против фашизма, за „мирно разрешаване на всички спорни въпроси на националните малцинства и пр. и създаване на блок на тия заплашени страни заедно със световната демокрация и СССР“[290].

Един доклад на ЦК на БРП от края на 1938 г. ясно определя задачите на партията във външнополитическата област – засилване на пропагандата срещу проникването на германския и италианския фашизъм на Балканите, създаване на мощно движение в защита на националната независимост, споразумение с балканските държави за обща отбрана срещу фашистката агресия, мирно уреждане на спорните балкански проблеми, борба за събаряне на фашисткото правителство и за създаване на народнофронтовско правителство, което ще осъществи „идеала за свободно и щастливо обединена България“[291].

А малко по-късно, когато в началото на 1939 г. се набелязва тенденция за сближаване между СССР Англия и Франция, БРП още по-определено издига искането за балкански отбранителен блок и за съюз със световната демокрация от Англия, Франция, СССР и други страни за борба срещу фашизма.[292]

В навечерието на войната БРП поставя ясно проблемите на външната политика. За разлика от буржоазните среди тя апелира за съюз със СССР, в унисон с буржоазната опозиция за сътрудничество с Англия и Франция против агресията на фашизма, за мирно уреждане на балканските проблеми. Но за съжаление БРП не беше успяла по това време да организира един мощен народен фронт, за да може да стане фактор, за който ще се държи сметка при определяне на външнополитическата ориентация на България.

Разтревоженото и търсещо обществено мнение след Мюнхен резонира твърде бързо и в парламента. Наред със споменатата вече хвалебствена телеграма на политическите дейци, някои от които бяха парламентаристи, тук се чуха и силни гласове против Мюнхенската сделка. Българският парламент беше един от малкото в Европа, където се изказаха съжаления, че в Мюнхен е отсъствал СССР Представителят на буржоазната опозиция Григор Василев заявява, че „славяните отсъстваха от Мюнхен, но без тях не могат да се решат проблемите на Дунавския басейн.“ Петко Стайнов – друг представител на опозицията, констатира, че Мюнхен слага край на Обществото на народите, че България при немощта – дипломатическа и военна, в която е изпаднала нашата освободителка Русия, която не може сега засега да бъде фактор в подкрепа на българската външна политика, трябва да се стреми към сближение със Съседите при запазване на легитимните национални интереси.

Против елиминирането на СССР се изказва и председателят на Комисията по външните работи в XXIV народно събрание Георги Говедаров. Той изказва съжаление, че Европа е оставила да бъде влачена от събитията, „раздробена, като че ли без компас, без духовен поглед“.

В парламента бяха пренесени същите искания, които широко бяха завладели българското обществено мнение. Бившите сговористи Григор Василев, Петко Стайнов и социалдемократът Димитър Нейков призоваха за отпор срещу германската агресия в сътрудничество със западните демокрации. Апология на неутралитета беше направена и от Георги Говедаров, който призовава „да се пазим да бъдем сателити или шутове в големия двубой“.

Интересно е да се отбележи, че след Мюнхен в българския парламент се чуват съвсем слаби гласове в полза на Германия и Италия. Само националлибералът Георги Петров поиска да се „Благодари на провидението, че се създадоха условия, които ни позволяват да поставим нашите проблеми, което е и наша длъжност“ и да се възползваме от динамичната политика на оста Рим-Берлин, тъй като Англия и Франция няма да защитят България. Против него енергично се обявяват д-р Никола Сакаров, който пледира против едностранно обвързване, за търговски връзки с Англия и Франция, и Димитър Нейков, който настоява България да не тика главата си между двете оси и да не забравя германския „Drang nach Osten“.[293]

След Мюнхен българският парламент, който отразява настроенията на широките среди на българската буржоазия и на значителни леви политически сили, проявява максимална сдържаност, решително настоява да се пази неутралитет, да се следва политика на необвързване, на разбирателство с балканските народи. Но и тук беше манифестирано едно дълбоко разтрояване относно генералната ориентация на българската външна политика. Отново българската буржоазия проявява своя традиционен стремеж да се търси велик покровител на съдбините на България и отново пред българската външна политика се изправя големият въпрос – с кого? – с Англия?, с Германия? или със СССР?

При такава вътрешна и международна обстановка правителството трябва да определи своята политика, своето поведение в този критически предвоенен час.

Правителството на Г Кьосеиванов не беше изненадано от бурно настъпващите промени. Личното участие на цар Борис III в подготовката на Мюнхенската среща показва, че българската външна политика била отрано подготвена за промяната в международните отношения.

Участието на царя в мюнхенската сделка показва още, че в това ранно навечерие на войната той разчита при решаването на българските проблеми изключително на съюза на Англия и Германия. Тази линия той следва твърде продължително време, върху тази основа се градят и ходове на българската дипломация.

Наред с това обаче българското правителство схваща мюнхенския сигнал, че настъпва мечтаният час за ревизия на Версайската система. Това се отразява бързо и непосредствено в три направления на българската външна политика – в сондажите пред великите сили за отношението им към българските териториални претенции, в нарастващата дипломатическа активност за неутрализиране на Балканското споразумение и в засилване на армията.

Първият ход на новата по-динамична политика е срещата на Г. Кьосеиванов с югославския министър-председател д-р Стоядинович в Нишка баня на 30 октомври 1938 г. След тази среща Кьосеиванов декларира на 17 ноември, че „правителството ще постоянства в провежданата през последните три години външна политика на споразумение и сътрудничество за запазване и затвърдяване на мира на Балканите, като ще полага непрестанни грижи за развитие на приятелските ни отношения с Югославия и Турция… То ще продължи усилията за задоволително уреждане на спорните въпроси с другите две съседни страни ч Румъния и Гърция, за да може да се развият и с тях все по-сърдечни приятелски отношения.“[294]

Декларацията на Кьосеиванов за пръв път след създаването на Балканското споразумение разделя съседните на България държави така ясно на две групи. По този начин тя демонстрира стремежа на българската дипломация да внесе раздвоение в Балканското споразумение. Декларацията очертава също основната насока на българските претенции, отправени след Мюнхен главно срещу Румъния и Гърция.

В името на така набелязаната политика българското правителство нарежда на своите пълномощни министри в столиците на великите държави да проверят какво би било евентуално мнението там относно българските претенции.

На 7 ноември 1938 г. пълномощният министър в Москва Антонов запитва комисаря на външните работи на СССР Литвинов ще има ли съветско противодействие, ако България постави своите естествени териториални искания. „Защо да противодействаме – смеещ се, отговори той – пише Антонов.“[295]

Подобно запитване до държавния подсекретар на германското външно министерство прави в началото на декември и пълномощният министър в Берлин Драганов. На въпроса, какво би било отношението на Германия, ако България постави въпроса за малцинствата и предяви разумни искания за Добруджа и за териториален излаз на Егея, Вьорман отговаря, че нищо не може да каже, тъй като не знае как ще се развият събитията и при какви обстоятелства ще бъде разгледан въпросът. „Германия разбира българското желание – заявява Вьорман, – но едно решение, ако то се постига със сила, не може да се счита като изолирана проблема“.[296]

През ноември 1938 г. и Кьосеиванов разговаря по добруджанския въпрос с германския посланик в София Рюмелин.[297]

Пълномощният министър във Вашингтон Наумов развива пред представители на Държавния департамент мисълта, че България се стреми към мирна ревизия на Ньойския договор, но не получава насърчение.[298]

Сондажите на пълномощния министър в Лондон Момчилов също не са окуражили правителството.[299]

Все със същата цел през януари 1939 г. цар Борис пътува до Рим. В дневника на граф Чано се намира ценно свидетелство за българските намерения. Ето какво пише той за срещата си с царя: „Не бях го срещал по-рано. Първото ми впечатление не беше добро поради физическия му вид. По-сетнешното ми впечатление бе по-добро. Говорихме подробно по международното›положение, особено с оглед на Дунавския басейн и на Балканите. Той попита за новини във връзка с пътуването ми до Югославия и говори за споразумението си с тази страна с такива чувства, че добих впечатление, че е искрен. Той се изказа много остро против Румъния, но гневът му бе такъв, какъвто би проявило едно флегматично лице. Той иска Добруджа (една област, отнета от България след Световната война) и я иска главно защото там има голямо иредентично движение. Той говори също за излаз на Егейско море, но добави, че това трябва да се разглежда като втора стъпка в уреждането на българските претенции.“[300]

Успоредно с проучванията в големите столици правителството продължава усилията си на Балканите. В началото на ноември 1938 г. Антонов разговаря с турския пълномощен министър в Москва Апаидин, който изказал мнение, че при новата обстановка е необходимо споразумение между България и Югославия за Западните покрайнини, а с Румъния – за Добруджа, за да стане възможна една мощна групировка на балканските държави с Унгария и Турция, която ще импонира на Германия и СССР и ще обезпечи военната безопасност и стопанските интереси на Балканите.[301]

Окуражен от тези турски внушения, през март 1939 г. Г Кьосеиванов заминава за Анкара, където широко обсъжда балканските проблеми. „Кьосето (така цар Борис нарича своя министър-председател – б. а., Н. р_) е уговорило турците да не ни нападат в гърба, ако тръгнем за Добруджа“ – разказва Борис III на своя приятел Любомир Лулчев.[302]

Проучванията на българската дипломация показват на царя и правителството, че териториалните претенции не срещат разбирания в меродавните европейски столици, че въпреки различията между балканските страни, те все още продължават да бъдат обединени на базата на антиревизионизма. От друга страна, правителството добре е разбирало, че България е твърде слаба във военно отношение, за да може да предприеме каквато и да била енергична стъпка за налагане на териториалните си претенции. Именно поради това в края на 1938 и началото на 1939 г. то изработва една линия на неутралитет, на неангажираност, на изчакване, съчетана със системна пропаганда за мирна ревизия на мирните договори. Тази политика широко е манифестирана в парламентарната дискусия по външната политика на 27 и 28 януари 1939 г. В парламента се проявява едно твърде интересно единодушие по проблемите на външната политика – за поддържане на българските искания за уреждане на тези искания без война, по пътя на разбирателство със съседите, че България, която на два пъти игра на лоша карта, не трябва да се присъединява към нито една от големите политически групировки, че тя трябва да остане настрана от опасните съперничества. В същото време парламентът препоръчва на правителството една по-енергична дейност, като открито постави българските искания.[303]

Министър-председателят и министър на външните работи Г. Кьосеиванов, обобщавайки резултатите от парламентарната дискусия, заявява, че „ще бъде крайно неблагоразумие да се насърчават надежди и очаквания, които не отговарят нито на силата, нито на възможностите на нашата страна и които могат да причинят горчиви разочарования в болната българска душа“. С риск да си навлече непопулярност – декларира той, правителството „ще продължава да води усвоената през последните години външна политика на мир и споразумение.“ В тази политика България ще търси прякото приятелство и моралната подкрепа на великите сили, на ОН и въпреки изкушенията ще следва „самостоятелна и необвързана политически с никоя велика сила политика, за да не си създаде неприятели в лицето на другите“.[304]

Политиката на мир, неутралитет и неангажираност била добре разбрана и от световния печат. Много от чуждите вестници по това време споделят становището, че въпреки засилената вяра в ревизията, в София бързо се връщат „към едно по-точно чувство за действителността и по-вярно схващане на огромната сложност на въпроса“[305], че опитът на Германия да тикне България към една „динамична политика“ по териториалния въпрос е бил отхвърлен от българското правителство.[306]

Българското правителство, проявило значителен реализъм при изработката на основната формула на външната политика на България след Мюнхен, добре разбирало обаче, че настъпват съдбоносни времена, когато проблемите ще се решават със силата на оръжията. Именно поради това то се заема с бързо въоръжаване на армията. Още в началото на 1938 г. България сключва тайно споразумение с Германия за доставка на оръжие на стойност 30 милиона марки.[307]

Непосредствено след Мюнхен България предявява пред Германия ново искане за оръжие на стойност 45 милиона марки.[308]

Но тъй като и сега, както през март 1938 г., Германия поставя политически условия за бърза и открита ориентация на България към оста Рим-Берлин, българското правителство направило опит за покупка на оръжие и от Англия. По негово искане още през декември 1938 г. Англия решава да сключи с България за чисто военни доставки една пробна операция за 500 хиляди лири стерлинги.[309]

В началото на следващата година Момчилов иска от дирекцията на Експорт-Кредит да запази и за българското военно министерство част от специалните улеснения от 10 милиона лири, предвидени от закона за гарантиране на износа.[310]

При тази обстановка в България, след Мюнхен/когато правителството обявява своята политика на мир, неутралитет и неангажираност, когато няма още ясно изразено надмощие в политическите борби по външната ориентация на България и когато. с оглед на военностратегическите нужди на подготвения световен конфликт цената на малка България непрекъснато се покачва, започва силен дипломатически натиск от страна на великите държави за спечелване на България.

Нито една от великите сили до този момент няма решаващо влияние върху българската външна политика, но те имат различни позиции.

Германия държи в ръцете си търговско-стопанските връзки и чрез тях придобива твърде голяма възможност да влияе. Тя разполага освен това с огромна агентура, със значително влияние сред част от политиците, офицерите и интелигенцията. Неин естествен съюзник е българският ревизионизъм, стремежът на България да ликвидира несправедливостта, наложена от Ньойския договор.

Англия и Франция не се ползват със симпатии сред българското обществено мнение поради тяхната враждебна политика спрямо България, особено ясно изразена в Ньой през 1919 г. Но те внушават респект със своята сила на световни империи и чрез влиянието си в съседните страни.

САЩ следват в навечерието на войната, общо взето, една неутрална политика, съгласувана с балканската политика на Англия и Франция.

СССР беше изолиран политически от Балканите, но разполага със силно влияние сред българския народ поради освободителната мисия на Русия. Неговата политика се защитава от една организирана политическа сила – БРП.

Най-силен натиск върху България упражнява германската дипломация. Този натиск е всестранен – стопански, политически, идеологически и културен.

Целта на Германия е да осигури трайно своите позиции, така нареченото „жизнено пространство“ в Дунавския басейн и на Балканите, за да бъде гарантирана срещу замислената от морските империи стопанска блокада.

На първо време след Мюнхен германската дипломация не проявява интерес към българските национални проблеми. Отговорът на Вьорман и мълчанието на Рюмелин са достатъчно свидетелство за позицията на Германия. Това се дължи преди всичко на германо-италианското съперничество в зоната на Средиземноморието и на Балканите и на опита на Германия да спечели едновременно България, Югославия и Румъния.

Освен това тази германска позиция била израз на недоволство от българската политика на неангажиране. Както съобщава пълномощният министър Драганов, германците не били вече склонни да се задоволяват с досегашното българско поведение на приятелство с всички, включително и с техните врагове, без България да поеме и най-малък ангажимент спрямо тях.[311]

Германският дипломатически натиск започва с преговорите за нов военен заем през ноември 1938 г. След като пълномощният министър Драганов поставя въпроса за заема, Департаментът за икономическа политика при Вилхелмщрасе дава заключение, че исканият от България заем е твърде изгоден за Германия. В бележката на Департамента е отбелязано, че българското искане се отнася главно до муниции и ще бъде много изгодно, ако Германия се освободи от стари материали, предоставяйки ги на България. Това ще укрепи германските икономически позиции на Балканите и ще попречи на България да търси кредити в западните страни. Отпущането на заема – според Департамента – е желателно и по външнополитически съображения.[312]

Но въпреки изключително благоприятните за Германия условия тя не бърза да удовлетвори българските искания, тъй като се стреми да използва заема, за да привлече България към оста Рим-Берлин. Дълго време германските служби не дават отговор на българското искане. По това време се води оживена преписка между стопанските, военните и външнополитическите централи на райха. Междувременно Външното министерство иска от посолството в София мнение за насоките на

Българската външна политика. На 17 януари 1939 г. то получава оттам един дълъг доклад, пълен с отрицателни преценки за политиката на България.

„Ако се хвърли един ретроспективен поглед върху 1938 г. – се отбелязва в доклада, – може да се забележи една изумителна липса на динамизъм във вътрешната и външната политика на България, при това в едно толкова живо време…“ Докладът преценява опитите да се възприеме една по-положителна позиция по въпросите на ревизионизма -Солунското споразумение и Българо-югославския пакт, като несполуки за България, които са унищожили престижа на правителството вътре в страната. Общественото мнение било сюрпризирано от факта, че Кьосеиванов два пъти е посетил Югославия, без неговият югославски колега да му върне визитата. Новият търговски договор с Гърция се разглежда като един безполезен факт.

Накрая посолството възхвалява националистическата вълна, насочена срещу правителствената политика. То смята, че „положението в България може да се уреди, като се смени „винаги болният“ министър-председател с една по-силна личност“[313].

Докладът от София кара германските военни и финансови служби да протакат още повече преговорите и да преминат към груби внушения. През януари 1939 г. въпросът за заема бил отнесен лично до Гьоринг. Той наредил на генерал майор Томас да се срещне с българския посланик и да му заяви, че българското искане не може да бъде прието, ако България не декларира, че е готова да се присъедини към Антикоминтерновския пакт като доказателство за нейната недвусмислена политическа ориентация в германска полза.[314]

Външното министерство се стресва от неумелата и груба постъпка на Гьоринг и веднага побързва да нормализира преговорите. Рибентроп извиква Драганов и му заявява, че това е някаква грешка или лична идея на генерал Томас, и веднага настоява пред Гьоринг за среща с отговорни офицери от Генералния щаб.[315]

Намесата на Рибентроп кара Генералния щаб да смекчи тона, без да се откаже от своите намерения. На 21 февруари началникът на щаба фелдмаршал Кайтел доразвива пред Драганов мислите на Гьоринг: „Гьоринг иска, преди да отпусне кредита – заявява той, -›да знае какво е становището на вашето правителство. Въпросът не се касае за съюзи, за договори или за официално присъединяване към Антикоминтерновския пакт. Бъдещето се очертава не като една борба между отделни държави, а като борба на две различни идеологии. Ще останат ли народите да бъдат залени от болшевизма или ще бъдат на фронта на борбата срещу тази опасност. Ето по този въпрос генералфелдмаршалът иска да знае къде е България.“ Кайтел дори настоял за една декларация от българското правителство, на която Драганов възразил, тъй като България била слаба и не може да си позволи една активна външна политика.[316]

След разговора между Кайтел и Драганов Въшното министерство се намесва още веднъж. Държавният секретар на Вилхелмщрасе Вайцзекер извиква Драганов и му заявява, че генералният щаб няма право да обсъжда политически въпроси, а това може да върши само Външното министерство. Германия не поставя като абсолютно условие за заема присъединяването към Антикоминтерновския пакт. Това тя прави, като мисли, че България „не ще възприеме една политическа линия, различна от нашата“[317].

По същество Вайцзекер изразява същите мисли, които развиват и офицерите от генералния щаб, но с прецизираните и фини езикови средства на дипломатическия контакт. От друга страна, неговата декларация показва, че германското правителство държи да спечели България, а разбира, че все още няма възможност да се наложи брутално в българската политика.

Тези намерения на Германия били схванати и от Драганов. В своя доклад от 18 февруари 1939 г. той обяснява, че Германия се стреми на всяка цена да спечели България, тъй като имала несигурни политически приятели на Балкана, и се страхува от проникването на Англия и Франция. Разочарована от Унгария, в лоши отношения с Румъния, в неизвестност и съмнение по отношение на Белград, Германия според Драганов щяла да бъде много благодарна, ако България заеме мястото си на добър приятел. И посланикът горещо препоръчва това, тъй като „можем да бъдем един ден принудени с жертви и обвързвания да поддържаме добрите си отношения с Германия“[318].

След два дни Драганов отново сигнализира в София за германски натиск върху Балканите. Той пояснява, че на юг „лебенсраумът“ на райха обхваща Югославия и България. Гьоринг му заявил, че за Германия е нужно спокойствие на Балкана, че Германия ще предпочете тази от двете държави, в която има по-голяма вяра, но желае приятелството и на двете.[319]

Тези документи разкриват съвсем ясно, че в края на 1938 и началото на 1939 г. Германия упражнява силен дипломатически натиск срещу България, за да я изведе от положението на неутралитет и неангажираност. Тази политика е брънка от общия натиск срещу страните от Дунавския басейн и Балканите, включени в германското „жизнено пространство“. Характерен белег на тази дипломация е, че тя действа от позиция на силата чрез системата на политическите условия при стопанското сътрудничество и се основава на шантажа. На Балканите в този момент Германия разчита предимно на Югославия и България, на които се подхвърля уловката на политическо състезание за вярност към райха, като умело се използват за заплаха, особено спрямо Югославия, италианските аспирации на Балканите.

Но в навечерието на войната тази политика не може да постигне своите цели в България. Българското правителство, макар и силно заинтересувано от германските кредити, отказва да напусне позицията на неутралитет и неангажираност. Исканата от Германия декларация не е направена. България продължава да бъде лоялна към великите сили и своите съседи.

Германската политика се убеждава, че само дипломатическият натиск е недостатъчен, че трябва да се осъществят промени в София, за да може да се разчита на една трайна прогерманска ориентация на българската политика.

И от началото на 1939 г. наред с дипломатите започват да действат пропагандните и разузнавателните централи. Дирижираната германска преса широко подема мотива за националните аспирации на България, за бойното българо-германско сътрудничество по време на миналата война. Германският печат публикува дълги информации за ревизионистическите манифестации в България, като непрекъснато внушава, че чувствата на „масите били споделени от най-сериозни политически кръгове“[320].

Засилват се и посещенията на германски политици, военни и други лица в България, контактите с фашистките екстремистки организации, активизира се дейността на Германо-българското дружество в Берлин и на Българо-германското дружество в София.[321]

Източник

Проф. Николай Генчев е български историк, роден на 2 ноември 1931 г. в с. Николаево, Старозагорско. Николай Генчев завършва мъжката гимназия във Велико Търново и история в Софийския университет „Климент Охридски“. Научната му кариера започва през 1959 г. в Катедрата по история при проф. Александър Бурмов. През 1974 г. той самият е вече професор, а през 1978 г. – и доктор на историческите науки. През 1989 г. става член-кореспондент на БАН. От 1976 е декан на Историческия факултет при Софийския университет, през 1991-1993 г. е ректор на Софийския университет, а от 1998 г. е председател на Съюза на университетските преподаватели в България. Той е основател и председател на Националния демократичен съюз, на движението Български конституционен форум. Проф. Генчев е носител на Международна Хердерова награда за принос в европейската наука. Николай Генчев умира на 22 ноември 2000 г. в София.

Коментари (4)

- 24-09-2012|Златко

Напоследък дълго дискутирахме по евентуалните възможности на България да предприеме и една по-различна външна политика по времето на Втората световна война. След множество лаически приказки, тук мнението на един експерт…

Текстът е дълъг и мащабен, тоест най-вероятно ще трябва да се разпечата на хартия, за да бъде прочетен реално. За по-издръжливи читатели…

- 24-09-2012|Питащият – Никакъв избор

Защото Втората световна е продължение на първата след едно недълго примирие. Тя е просто второто полувреме. Всички проблеми и СССР са заложени от първата. Преди сто години започва истинската глобализация, а днес вървим бодро към нейният финал, вероятно отново с жестока икономическа депресия и няколко войни. До средата на този век, най-много до края му, тя ще завърши по един или друг начин и има вероятност светът да излезе от тъмните варварски векове на разделения и войни или да се сгромоляса в тотален хаос. Хубаво е да се знае историята и подробностите, но изводите не са ли по-важните.

- 24-09-2012|Ч. Генчо – Някои липсващи детайли

.. могат да се прочетат например тук:

http://bg. wikipedia. org/wiki/%D0%9F%D0%B0%D1%80%D1%82%D0%B8%D0%B7%D0%B0%D0%BD%D1%81%D0%BA%D0%BE_%D0%B4%D0%B2%D0%B8%D0%B6%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5_%D0%B2_%D0%91%D1%8A%D0%BB%D0%B3%D0%B0%D1%80%D0%B8%D1%8F

- 30-09-2012|Боян

Генчев беше Личност! Слушал съм го в университета – задълбочен, убедителен, неотразим. Тази публикация/обнародване действително заслужава похвала и насърчение. Би било добре, ако останалите материали на ЛП бяха поне наполовина толкова добри …

Орландо

Автор: Деян Енев

– Дъще – каза старецът. – Не се дърпай.

Маймунката клекна до него на земята. Тя беше вързана за китката му с дебел синджир. Хубавите ѝ златисти очи тревожно следяха крачещия към тях човек.

– Искаш ли още една бира? – попита момчето със златната обеца, тесните черни джинси и огромните като топузи маратонки, като се изправи до стола му. В ръцете си държеше две големи пластмасови чаши с наливна бира.

Старецът кимна с достойнство.

– Как се казва маймунката? – попита момичето с дългите голи крака и с голямата червена уста, което седеше на бордюра до стареца.

– Христина – каза старецът.

Маймунката чу името си и подръпна синджира.

– Дъще, не се дърпай – каза старецът.

– А Христина пие ли бира? – попита момичето.

– От време на време си пийва – засмя се старецът.

Момчето взе празна чашка от кафе и сипа на маймунката

бира. Тя внимателно я пое с черните си пръстчета и изящно отпи. Момчето и момичето изкрещяха от радост.

– Наздраве, Христина – каза старецът.

В олющеното си и разпрано яке от сребрист мачкан лак той приличаше на някакъв несретен марсианец, чийто кораб все не може да се отлепи от Земята.

Започна да мръква. Хората, обикалящи пазара, оредяха. Продавачите вече събираха стоката от сергиите в огромни сакове и ги влачеха към колите. По централната алея на пазара пак мина лудата, като страшно кривеше очите си и палеше фас от фас. Явно беше поизтрезняла и сега отново отиваше към кръчмата, където се надяваше да сподели масата на някой пияница, а после за благодарност да го заведе в недовършения подлез наблизо.

След четвъртата бира старецът усети прилив на сила. Не беше ял цял ден, но бирата притъпи глада му.

– Как се казваш? – попита момчето. Очите му бяха живачночерни и пронизващи. По средата на бръснатата му глава от челото до врата стърчеше като украшение на ахейски шлем твърда руса грива.

– Аз ли? – рече старецът и дълго се чеса по небръснатата буза. – Право да ти кажа, не помня. Имах име едно време, ама то, името, ако не върви с човека, и се затрива. Човекът може да ходи още дълго по грешната земя, но името вече е умряло. Нямам сега име аз.

– Тоя нещо се бъзика с мен – обърна се момчето към момичето. – Чу ли го – нямал име. Не ми харесва тази работа.

– Старец – извика момчето в ухото на човека с маймунката. – Не се бъзикай с мен. Кажи как се казваш, че започвам да откачам.

– Така е, момче – каза старецът, взрян в празната си чаша като в някакъв дълбок кладенец. – Всички сме се запътили към Орландовци, ама аз съм най-отпред, начело и бия барабаните. Пам-парам, пам-парам. Ей тъй ми викай, щом се инатиш. Орландо ми викай. Орландо пътникът.

– Искаш ли още бира, Орландо?

– Може – каза старецът с достойнство.

Бирата го караше да се чувства голям и силен. Тя притъпяваше глада и му помагаше да забрави, че няма къде да спи и че няма пукнат лев в джоба си.

Христина изведнъж скочи към момчето и го ухапа по ръкава. Старецът дръпна синджира, но маймунката продължи да налита.

– Какво ти стана, пачавро! – извика старецът и я удари силно с ръка по главата. Маймунката се сгуши под пластмасовия стол и остана свита там, сякаш това ѝ беше родната къщичка.

Събуди се призори от кучешки студ. Дълго се мъчеше да си спомни къде се намира, но не успя. Когато понечи да се надигне, нещо го дръпна силно за врата. Той изчака малко и пак взе бавно да се надига, но онова нещо го държеше здраво и не го пущаше. И тогава, през мъглата в главата си, през страшната жълта мъгла, която се стелеше в главата му и му пречеше да вижда, старецът все пак проумя, че е вързан за врата с някакъв синджир. Другият край на синджира беше навит няколко пъти около металния крак на една сергия и също заключен с катинар.

– Къде е Христина? – сети се изведнъж за маймунката старецът. Той трескаво се заоглежда наоколо, доколкото му позволяваше веригата, но маймунката я нямаше никъде.

Някъде далеч заби камбана.

Старецът се стовари на черния цимент и заплака. По едно време от подлеза изпълзя лудата. Тя приближи, погледа го, погледа го, а после протегна голямата си като копито и миришеща на тиня ръка и започна да бърше сълзите му.

– Не плачи – каза тя. – Мене да знайш колко са ме връзвали, връзвали, пък на, нищо ми няма. Сега ще отвържем синджирчето, а после ще пийнем биричка. Днес е празник, човече, светъл празник. Днес камбаните бият за нас.

Деян Енев е български писател и журналист. Той е автор на сборниците с разкази „Четиво за нощен влак“ (1987), „Конско евангелие“ (1992), „Ловец на хора“ (1994), „Клането на петела“ (1997), „Ези-тура“ (2000) и „Господи, помилуй“ (2004).

Коментари (1)

- 02-09-2012|Стефан БонеВ – За кого бият камбаните…

За кого бият камбаните, Орландо!? Страхотен разказ!

Лятно кино

Автор: Таня Рупел – Тера

– Дали и на другите им се случва понякога? – помисли си и отново се огледа. Едно облещено небе, опънато като пред скъсване. В ниското две-три облачета, които не успяваха да се изкачат по-нагоре. Треперещият хоризонт, баирът, зад който все ѝ се привиждаше морето, миризмата на прегоряло и глухото жужене в камшичената трева. Всичко ѝ напомняше филм. Само нетърпимото осветяване не ѝ позволяваше да се отпусне и да гледа спокойно. Очите я боляха от тая мощ на слънчевия поток отгоре. И въпреки това тя беше вътре. Много рядко бе имала подобно усещане в истинки киносалон. Там не успяваше да се забрави.

Ала сега се случваше. Нищо не се случваше наистина, и все пак киното си вървеше. В тоя необозрим салон никой не проронваше и дума, никой не свиркаше, защото действието се точи, а на екрана е само тя и кучето, не се долавяше саунд, който да придружава безсмислените картини, но момичето знаеше – някой прожектира и тя няма власт над това. В същото време отдолу сякаш течеше истинското действие, подобно необяснимо, само че бурно. Горното бездействие режисьорът използваше за прикритие и отвличане на вниманието. – Дали и друг има това усещане? Нима го имам само аз! Къде са всички? …

Надлъж и нашир не се забелязваше жива душа. Дребните живи душички – насекоми, издаваха своите дребни звуци. Тя ги отчиташе с периферията на слуха си. Стрелкането на гущери в тревата си оставаше част от нямото кино. Оня див усилвател – вятърът – сигурно бе в обедна почивка и нямаше кой друг да разплющи високите прътове с пране и тентите над изпръхналите от жажда стъкла по нереалните къщи.

Тя и друг път бе имала усещането, като да не беше жива, като че ли нищо не беше истинско. Но да гледа така на света ѝ бе ново. Лентата се въртеше и момичето успяваше да се вижда отстрани. Все така 17 годишна, в своята поизбеляла рокля, със загорели рамене и лунички по лицето. Около тънките глезени като бръшлян се увиваха каишките на меките ѝ сандали. Толкова удобни, че сякаш стъпваше боса по напуканата земя. При тях също понякога е била страшна жега, но тук всичко е различно – цветовете, миризмите… Такава пустош насред града тя не беше виждала.

– Нима всички са на плаж и затова къщите са празни? Но защо вчера не беше така? Безлюдни градини, столове и отворени чадъри, под които никой не седи. Все едно че нещо се е случило и хората са изчезнали, а животът продължава и без тях. От нито една кухня не се чуваше дрънчене на посуда, викове на деца, разговори. Дори кучетата не се обаждаха. И нейното, а обикновено се скъсваше от лай.

Спря и вдигна глава нагоре. Потърси птица, друго лудо същество, дето не го бе свъртяло в дупката му и се бе престрашило навън, в разклатилия се зенит, в пресъхналото гърло на деня. Не откри никой и нищо. Стройните кипариси край пътя бяха набучени на колци риби в жарта на този час. – Чарли, Чарли, върни се! Тук! – гласа ѝ прозвуча глухо, ала кучето я послуша и покорно застана до нея, част от необяснимата магия.

– Какъв пестелив пейзаж. Тя си спомняше горещите дни на нейното детство. Ливадата, с трудния за косене наклон, по който се крепеше нейната все още млада баба и плевеше, и събираше окапалите сливи, и вършеше все неща, които тя тогава не разбираше, но от това не ѝ ставаше тайнствено или като на филм. Тя си играеше с някоя играчка, под сянката на дървото с голямата корона, на границата до гората. Сетне на двора, сред подрязаните клонки на чемшира, можеше да вдъхне прохладата. Най-вече над пълното корито на чешмата, където плуваха змиорки и не ѝ даваха да си натопи крачетата.

Тук нямаше и неутрон от онази атмосфера. Бе лято, нереално, дълбоко упоено. На ръба на живота. При толкова светлина не я напускаше усещането, че черното му око я дебне отнякъде. Беззвучните му стъпки ту я приближаваха, ту отминаваха, и я правеха от младо момиче – старица.

Дървета, постройки, малкия параклис и тя, всичко бе пронизано от слънчевите остриета. Точно през средата, тъй че да няма и милиметър отклонение, и сантиметър сянка. Всяко нещо бе само за себе си. В сиянието на своята болка и самота. До този ден знаеше какво е скука. Ала такава тежка, изпепеляваща самотност не беше носила у себе си. От нея изпитваше неутолима жажда, макар често да отпиваше от шишето със слънчева вода.

Античната вила, обрасла в зеленина, изглеждаше неутешимо – с оронените ѝ ръбове, откъртените орнаменти над вратата, пресъхналия шадраван отпред. Отвътре не долиташе пиано. Пердетата висяха острани на затворените прозорци – побелели кичури, отраженията по стъклата не пречеха да се види, че няма никой, а капаците стояха полуотворени и придаваха на къщата грохнало изражение.

Чарли доближи ъгълчето, в което обичаше да се разписва, но бързо се върна назад. Предчувствието, че зад следващото възвишение ще се покаже морето, сега не споходи момичето. Тъкмо обратното. Стори ѝ се, че там зейва пропаст, в която може би някога е имало вода, ала тя отдавна е потънала в пластове забрава. Попила е в дълбоките бразди на земята и пак я е оставила жадна.

Момичето подвикна на кучето, за да наруши затишието. То се бе одрямало и нямаше желание да прави своите кучешки открития. Подкани го отново. Тогава то подскочи и се огледа озадачено. – Понякога ужасно ми приличаш на човек – каза тя и се усмихна. После го проследи как се опита да ѝ направи удоволствие, шмугвайки се в храсталака и изскачайки оттам в галоп, като малко конче. – Миличък, та ти приличаш на една полудяла бяла сянка! Ти си единствената бяла сянка на тоя свят. То я разбра и пак се скри в храста. Когато се показа, набоден с тръни и клонки, вече приличаше на таралеж. Тя се засмя с глас. Трябваше да пробуди ехото на товя място.

Вече почти час откакто вървяха по познатия маршрут все с това непознато чувство.

– Имаш ли го и ти, кученце? – прошепна, предала се на властта му. Опашката на животинчето отдавна бе слязла надолу. В този ослепяващ следобед нямаше нищо за откриване. Всичко вече бе открито и безпощадно изложено на показ.

– Ще се върнем по тротоара, днес полянките не те радват – промърмори и се обърна назад. Погледът ѝ се удари в разклатената стена на въздуха и рухна. Там някъде все пак нещо се движеше. Нещо бе станало и въздухът се тресеше от него. А до нея достигаха на вълни тъжните му, неотменими последствия и я принуждаваха да ги приеме. И тя инстинктивно ги приемаше. Не защото ѝ се искаше, а защото не можеше да се съпротивлява. Онова подмолно, дълбоко усещане за движение, някаква необяснима лента се извърташе и прикриваше най-явните неща, и показваше скришната страна на невидимите. И само копнежът на момичето по вятъра отнасяше гущерите като сухи вейки от пътя ѝ.

Малко преди да стигнат абсурдния модернистичен блок, в който обикновено изчезваха, една също толкова абсурдна кола спря до нея. В горния и долния край на улицата бе само празнотата. Откъде и как, без да я чуе, беше изникнала тая черна, дълга лимузина, с металическия си блясък под небето, кой я караше, защо бе спряла – момичето нямаше време да се запита. То следеше какво се случва като на екран, с леко свит на топка стомах, с пробудено любопитство.

Предният прозорец плавно се спусна надолу. В очите на момичето – толкова изящна гилотина. Показа се глава с буйна коса, укротена с гел. В нейните очи – поле с маслинени дръвчета. Лице с тъмни очила, на неопределена възраст, разтегли устните си в усмивка. Тя попита: – С какво мога да Ви помогна?

Тук лентата се къса. В последния кадър бяло кученце седи на тротоара и чака някой да го прибере в къщи.

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“.

Коментари (5)

- 05-09-2012|Гост

Добре, Тера; даже много добре. Поработете малко и върху пунктуацията, докато се пазете от коварните поетични съблазни. И още нещо: сънищата се нуждаят също от динамика: не само, за да се помнят повече от един предиобед, а и да предизвикат /читателски/ тълкувания. Мисля, че ще откриете още много резерв в прозата си, ако бъдете по-малко лирично- последАвателна. Затова ми се струва, че трябва да дадете повече воля и пространство на картинното си въображение. Добре! И смело! Успехи, ваш.

- 05-09-2012|Кирил Кръстев – Грешка!

Горният коментар е от мен, Кирил Кръстев, а не от Гост. Мога да си обясня недоразумението само с техническото си късогледство. Съжалявам, наблизо има оптика, време е да я посетя, Тера.

- 06-09-2012|Светла

Хем има нещо вълшебно в разказа, хем побиват тръпки от него. Но не ми прилича на сън. Като жена, мога да предположа, че това е дълбоката интуиция, предчуствието за нещо, което витае из въздуха. За нещо, което ще се случи! И макар да го предусещаш, няма как да го предотвратиш. Прекрасно и тъжно. Поздравления.

- 07-09-2012|Kiriv Andreev – Силен разказ

Силен разказ, по друг стил от досегашните, които съм изчел.

Отвореният край ми допада, и въобще атмосферата.

Авторката умее да внушава и да рисува картинно.

- 09-09-2012|Radka Falk

Razkaz, za koito prodaljavash da mislish, sled kato si go prochel.

Moje bi, Smartta pristiga v den s takova useshtane…

Заложната къща и трамвай „Задушница“

Автор: Михаел Стомин

Сънувах Жу.

Да сънуваш Жу на петнайсет години е като да сънуваш дядо Коледа на плажа в Дианабад, преди още да му покара брада: то си е една конкретна абстракция, би казала Весела. Тя ми е разказвала как веднъж не мигнала цяла нощ: тъкмо да посегне към ключа, и видяла с ужас хобота на комара клекнал търпеливо на тавана в очакване да изгаси лампата. А баща ми, напротив, обича много комара и по съвпадение, същата лунна сутрин се върнал вкъщи с една раздрънкана копърка – бос и само по боксерки. Било неделя, Жу излязла, както си му е реда в случая, да плати сметката на тати, и станала такава една конкретна абстракция с рибаря на копърката, тоест, с шофьора на таксито, че не е за приказване, понеже конкретните неща не обичат много-много абстрактни украшения. Все пак ще кажа, че Жу много мрази да я лъжат в неделя. Причината за това е, че за нея неделята не е просто един абстрактен почивен ден от седмицата, а конкретна святост. Въпреки че според личните ми разбирания, няма нищо по-абстрактно от светостта на живо. Това са едни философии, които ме занимават понякога – за ужас на Весела. Винаги, когато тати ѝ речеше, я не го пресуквай като разплетена прежда, ами ми кажи каквото имаш да казваш по – конкретно, тя отговаряше „дай пари“. Но това е друга тема.

Сънувах Жу петнайсетгодишна. Всъщност, пресуквам насън един кратък неин сън, който ми е разказвала много пъти: как чула Хора на ангелите и проумяла за секунди без внушенията на песента му, че да мечтаеш красиво и да обичаш е едно и също нещо. Добре, да, имало известна разлика, но тя била по-малка от опашката на току-що излюпена попова лъжичка, и просто не си заслужавало да я обяснява по-подробно. Подчерта обаче тънко, че имало и лъжливи мечти, способни да подведат опасно всеки, който не умее да ги управлява наистина мъдро. Винаги когато Жу разказва този сън, ми е ставало хубаво и лесно да обичам Весела и Тони по-конкретно. С този кратък неин сън всеки, който я познава, стига да иска, може лесно да си обясни какво значи да си добър човек. Жу е велика, защото казва: Имам куража да обичам като петнайсетгодишна, защото още следвам гласа на светлината, скъпо дете.

Време е да се размърдам по-конкретно.

Нещо шумоли като мишле в пантофка… Или някой? Изобщо не ме е страх да отваря клепачите си след този сън, и виждам през неразплетените си мигли някакъв призрак с дълги коси, който ми напомня Вени – учителят на Жу, Венев. Бил е двайсет и четири-петгодишен: слаб, висок и дългокос – по много от всичко това, когато дошъл в прогимназията ѝ да преподава туй, просто само на пръв поглед, рисуване. Жу казва често „туй“, вместо „това“; и „просто“. Забелязала съм, че много хора започват отговорите си с „ами, просто“, когато отговарят на въпросите на някой микрофон, и когато нещата съвсем не са прости. Да! А думата „бум“ смятам да предложа официално за дума на десетилетието, върна ли се у дома. Иначе в момента изобщо не ме е страх дали съм като заложница в тая къща, или като официален гост. В тая връзка се сещам, че мама има навика да оставя непотребните си неща в една заложна къща, но взема малко пари за тях или си ги взема обратно. Жу въобще не обича такива вторични сделки и веднъж, когато мама рече, виж мила Жужке, този бански можеш вече да го подариш на някоя лелка в кръстосания си клуб, омръзна ми да ми се подмята из скрина, пък и е прекалено малък за теб, Жу насмалко да получи втори астматичен пристъп за деня. Аз нали все пак минавам официално за гений, а не за някакъв пръстен с фалшив диамант, кой ще тръгне ме краде. Шошо разправя, че сега се крадяли скъпи коли, колиета и не количествени, а качествени неща. Под „количествени“ сигурно има предвид мен, защото съм наистина доста тантуреста. А според Уми, неофициално, в нашата малка република, всеки втори минавал за гений в собствените си очи. Така че, за мен изобщо няма страшно.

Призракът дръпна щорите настрани, обърна се и тръгна тихо към статива с покритата рамка. Последната ми мисъл е да започна тайно да си водя дневници: един таен и един явен. Явният ще водя за Дим така, че още докато дочете първата страница да задреме. Баща ми държеше на нощното си шкафче Дневници на едноръкия куц“, но се прибираше обикновено сутрин, и книжлето остана с прегънат лист на трета страница, чак докато отиде да живее за дълго в Княжеви ливади. И Жу си води дневник, но той е повече за кухненски рецепти, списъци с дребни покупки от минимаркета на Блонди и за сушените ѝ маргаритки.

– Добрутро, Вени – казвам и сянката замръзва на място. – Ето, аз съм Роси Генова, а ти приличаш на Вени.

Минават дълги секунди преди призракът да отговори:

– Добрутро, малката… Откъде знаеш името ми? Да, аз наистина съм Вени, но нямам спомен да сме се срещали някъде преди. Откъде го знаеш наистина?… Добре, можеш да ми кажеш и след като се върнеш от банята. Всичко, от което имаш нужда, ти е там на разположение. А ако ти трябва и нещо друго, само ме повикай. Става ли?

– Добре, благодаря. Приличаш ми на един учител по рисуване, който се казвал Венев, и казвал, че случайността е крайния резултат от много съвпадения. Може да го e казал и обратно, трябва да попитам Жу. А пък аз съм Роси Голямата уста, ако случайно не знаеш. Откакто мога да казвам „ръ“, знам всичко, и никой не може да ми я затвори. Така че, не се учудвай на нищо, Вени.

– Добре, и аз така реших. Още като влязох преди малко в стаята, видях че дишаш с широко отворена уста, и разбрах с кого ще си имам работа – отвърна той, докато сгъваше грижливо платното, което покриваше картината.

– Имам трета сливица, и Весела ми каза че никой не бива да се изнендва, ако един ден ми покарат и трети зъби, затова.

Изглежда че Вени има силно чувство за хумор, щом едва сдържа усмивката си.

– Хм – рече само, и се захвана да изстисква бои върху палитрата си.

Оставих леди Дай да си доспива и отидох в банята. Докато седях на тоалетната, се сетих за това кое в живота ми е най-абстрактното, и бързо стигнах до извода, че и в момента почти всичко в него е конкретно: като се почне от тоалетната чиния, меката хавлия, провесена на една лъскава кука, самата кука, бялата чиста кърпа, просната услужливо отстрани на умивалника, самия умивалник, чистото огледало над него, както и всички останали неща, от които нито едно абстрактно. Едва след като си измих зъбите, веждите и миглите, и ги подсуших, забелязах личното си отражение в него; толкова абстрактно, че чак любопитно: видях първия си бял косъм, залепен на челото и носа ми. В първия момент помислих, че е побелял от конкретните притеснения на вчерашния ден, но после разбрах, че не е мой; и не е косъм въобще, ами едно тънко влакно от кърпата за лице. Надявам се някой ден да проумея защо очевидните неща могат също да бъдат измамни понякога; преди да вляза под душа, чувам тежки стъпки по мраморни стъпала, някой чука на вратата, и Вени му отваря: докато човекът обяснява как се борави с дистанционното управление – на телевизор предполагам – си мисля, че Дим е просто един човек, на когото са наредили да държи съвестно на обещанията си. После, под душа, плющящ като проливен нощен дъжд върху глух тротоар, се питах, тишината в мен ли рисува сега Вени, че ми е така спокойна душата? Следвах гласа на тишината, за която говореше Жу… Затова и не тананикам, както обикновено, под душа.

Чак когато съм чисто облечена се сещам, че я няма Жу да среше червената ми грива. И заложник да е човек, това не е работа, която бива да се отлага.

Вени не очакваше такава молба от мен като го помолих и така се притесни, че пропусна да ми каже и за телевизора.

– Добре – рече той – ще се опитам. Но трябва да те предупредя, че досега съм ресал само гривата на Дона – расовата ми ездитна кобила. Преди малко донесоха чисто нов калъф за цигулката ти.

За телевизора забрави откровено.

Значи имаше ездитна кобила; расова, на всичкото отгоре. Ауа, казва в такива случаи Весела, понеже напоследък сред модълите ауа става все по-модно.

– Ауа, рекох, защото един кичур коса насмалко да остане в шепата му.

– Извинявай. Мисля, че се справям добре в общи линии.

– Все е нещо – успокоих го, докато продължаваше да скуби /Жу казва, като леха пресен кромид/ телените ми кичури. – А чия е тази хубава къща? И тя ли е твоя?

Нещо се удари тихо в стъклото на прозореца срещу мен: да кажем, че е било гарван, понеже не зная каква е разликата между гарван, гарга и сврака, колкото и да ми е обяснявал тати. Той ги смята всички за много по-умни от Весела, въпреки че я е наричал и пред гости, тъпа гарга. Птицата потъна в преспата на перваза – толкова дълбок беше снегът по него – и като отлетя отново, опашката ѝ беше бяла. Когато имат бели опашки и гаргите могат да минат за свраки.

– Да, къщата е семейна – отговори той, още щом и двамата преместихме погледитe си от прозореца. – Баща ми е пенсиониран генерал, и живее от две години със старата си секретарка в Балтимор. Но ме питай защо не в Калифорния, а в Мериленд. Не се разбирахме много, той искаше да правя една друга, а не артистична кариера. Това става често между бащи и деца. Като малък боледувах много и изглежда на лекаря му писна: посъветва майка ми да роди поне едно дете още, но тя не го послуша, защото пооглуша и онемя от страх при поредното ми тежко боледуване.

– И аз съм боледувала от заушки, между другото, след което ушите ми пищяха дълго и станах цигуларка. Пък баща ми – рекох понеже помислих, че Вени е свършил – изобщо не е искал да става политик, а управител на политиците: затова отишъл под сянката на най-сенчестата икономика в държавата, а по вестниците винаги пишат, че бил мафиот. Да, майка ми казва всичко това. Казва още, как Някой го бил прецакал много яко, затова сега и през деня мислел на лампа. Не казва кой е този Някой, но изглежда знае, че седи на много високо място. Защо имам чувството, че къщата ви седи също на такова място, можеш ли да ми кажеш?

– Знаеш ли какво е вестибуларен апарат? – попита учтиво Вени.

– Това сигурно не го знае и Весела, защо?

– Ами, защото той винаги знае в какво положение се намира човек, а половината ти път дотук е бил стръмен.

Не му казах, че сега изобщо не знае. До този момент платното върху статива беше с гръб към мен, а и не ме интересуваше особено какво цапоти Вени. Зад прозореца беше заваляло по-едро и предпочетох да се насладя на снегопада.

– Ти чувал ли си за Тони Чипа?

Не знам дали само си го помислих или го казах: полето пред къщата ми се стори безкрайно. Там, където свършва, трябва да започва високата стена на гората.

– В късните новини снощи съобщиха, че вчера е избягал от затвора. Полицията работила по няколко версии едновременно, което значи, че тя въобще няма представа как е станало.

– Не споменаха ли нещо и за мен?

Едно – черно като пушек от брикети ято гарвани, се загуби безшумно в снежната пустош.

– Тази сутрин. Излъчиха интервю с една доста закръглена дама на входа на къщата ви, която каза, че ти си национално богатство: като панагюрското златно съкровище или нещо такова. Бях поразен от непоколебимата ѝ любезност.

– Жу е непоколебимо любезна с всички, Вени.

– Тя благодари и затвори вратата, но я отвори пак: да каже, че животът е най-отвлечената хрумка на смъртта. Преди да остави журналистите сами пред вратата, им се усмихна загадъчно.

– Тя записва много мъдрости в дневника си и ги вади наизуст при нужда оттам. Някои от тях няма да забравя никога.

Бухалът чу тихия шум и се размърда върху рамката на платното: нещо драскаше по вратата отвън.

– Михал. Мама го пратила да ни напомни, че млякото ти е изстинало вече. – Вени остави четката и взе един шарен като абстрактна цапаница парцал да избърше ръцете си. – Да, забравих, да ти кажа: Жу поръча да пиеш млякото си най-редовно. – Как кога? По време на интервюто, кога. Хоп-хоп.

Сигурно каза истината и ме побутна деликатно към вратата. Котаракът беше кръгъл като кюнец; черен, като че ли е минал по цялата му дължина отвътре и жълтоок като бухала на Вени.

На втория етаж има четири врати, а кухнята е един етаж по-надолу. Жената в нея е дребна; казва се госпожа Венева; очите и са като на всички глухонеми: големи, наблюдателни и любопитни; винаги готови да се засмеят, да попитат или да кажат нещо важно, а не да мелят трици като на другите. Езикът на глухонемите е по-лесен и от пилешкия, така че едва ли ще имам проблеми да разговарям и по-дълго с нея. Но изглежда зиморничава: слабичките ѝ като на злоядо врабче рамене са покрити с дебел, ръчно плетен шал. Тя слага чашата с изстиналото мляко в микровълновата фурна, придърпва шала докато тя изпиука, и ме кани по-настоятелно и от Жу, да го изпия топло.

Закусваме на кухненската маса. Зад гърба ми има голяма трапезария. Перденцата на прозорците са дантелени като на Жу: само дето вместо за бедното овчарче, разказват приказката за Снежанка и седемте джуджета.

В дневника си съм написала:

Първата ми сутрин в Заложната къща беше много снежна и госпожа Венева каза, че може би ще вали до утре. Млякото ѝ не мирише като на чичо Кока Кола и изобщо не съм капризничела. А Михал ме гледаше умно с бухалски очи. Това сигурно значи, че ме хареса от пръв поглед и аз му отговарям с такива чувства. Беше хубаво, много хубаво, бяло и уютно. Като си избърсах голямата уста благодарих от самосебе си на госпожа Венева, а страхът ми се беше вече изпарил напълно После отидохме горе в ателието на Вени. Докато аз свиря, той рисуваше с едната четка, другата държеше стисната между зъбите. Аз измислих името на картината му, защото той още не беше го измислил сам. Кръстих я „Трамвай „Задушница“„. Мястото ѝ е в Националната художествена галерия.

Михал дойде с нас и още като се качихме обратно в ателието си оправих леглото: Вени ми каза, че прислужницата била в отпуск за неопределено време, затова събудих леди Дай, оправих си леглото, после я взех в ръце и отидохме да видим как стои въпросът и с картината.

Стояхме пред нея повече от половин минута, а аз не знаех какво да мисля. Ще го прочета от дневника си, защото, за да звучи разбираемо, съм го редактирала поне сто пъти:

Коловоз на спрял трамвай, свършва само на няколко метра от висока, полуотворена желязна порта с кръст върху арката над нея; по мократа алея зад портата, която свършва бързо в куп храсти и кипариси, са накапали кленови листа; слънцето зад кръста е неестествено голямо. Пред двата изхода чакат по няколко възрастни жени и мъже, облечени в дълги, неестествено гладки, сивосини и кафяви палта: жените държат едри, разноцветни хризантеми в ръце, мъжете – полупразни найлонови торбички, и всички са с дълги, непробудно замислени профили: приличат на, как да кажа, на хора, които не очакват отговори. Всичко е безутешно стерилно – като пода и дългата сянка на кръста, върху който е стъпила с дебелите си подметки една широко скроена, възниска жена в лъскаво черно палто на тегелени баклави. Тя е без глава и така близо до мен, че спокойно може да ми подаде бонбон. Лесно е се досети човек, че е билетната контрола, на която Вени трябва да нарисува и глава.

П. П. Забравих да спомена жълтата котка, клекнала под една стерилна седалка. Продължението утре.

– Задушница ли беше? Трамвай „Задушница“ е просто убийствено – рече Вени и ме помоли да мина зад него. – Докато аз сложа главата, ти можеш да посвириш. Остави лейди Дай на табуретката, ако искаш, и ми покажи какво можеш. Главата ми е в главата, така че след час картината ще е готова.

Стигнаха му повече от три. Играех си с лейди Дай в паузите, а когато свирех си представях как всичките ми плюшени поплюшковци са насядали на пода около мен да слушат. Прави ми обаче впечатление, как едва се сдържат да не скочат, да видят докъде е стигнал с главата на билетната контрола Вени. Такива слушатели могат да изнервят и най-отнесения цигулар: накрая свиря така, че ако чуе моето Yesterday, Пол Макартни ще си вземе своето и ще избяга бос в гората зад снегопада.

– Колко още, Вени?

– Последен щрих. Виж, Михал май иска да пишка. Докато му отвориш вратата и прибереш цигулката в калъфа съм готов. Колко е часът?

Беше един без десет.

– Един без десет?! Не огладня ли?

Отворих на Михал и прибрах Виола в калъфа. Вени бършеше четките си без да откъсва поглед от платното, и без да питам може ли, застанах пред него …

На един бонбон разстояние оттам ме гледаше, сякаш не ме познава, великата Жу …

Като се поокопитих, попитах Вени защо?

– Защо какво? Защо не те познава ли?

– И това, но преди това, защо нейната глава?

– Много просто. Защото светлината на лицето ѝ не ми излиза от главата, след като снощи го видях по телевизията.

Какво друго можех да направя, освен да попитам къде е ез-дитната му кобила. Той прояви разбиране и ме покани на обяд.

Ядох гъста пилешка супа с лимон и удоволствие, но голямата пилешка кълка с картофи на фурна ми се опъна, както преситено се изразява Весела. Госпожа Венева ме погледна твърдо, когато се опитах да пробутам половината порция на Михал под масата. Погледите на полу-глухонемите са къде по-строги от тези на приказливите: извиних ѝ се с милия поглед на глухоняма. Не само това, ами обещах и да ѝ посвиря след обяда, но това стана чак в четири, понеже тя спазва стриктна сиеста.

Вени се прибра в стаята си на втория етаж, аз отидох при картината: говорих си наум с Жу чак до четири без малко. Този разговор е поверителен и не съм го записала в дневника си, затова само ще го преразкажа.

Тя ме заговори първа: най-напред ме попита добре ли се чувствам сега там, където съм. Казах ѝ да бъде напълно спокойна, тя ми обеща и ми напомни да си мия зъбите преди лягане. Когато разбрала от радиото, на което Весела разказвала подробно какво се е случило в Княжеви ливади, сърцето ѝ спряло първо, после и се припикало и едва дотърчала до тоалетната. А на мен, уплаша ли се, само ми се дочишква внезапно, но го правя в гащите. И на Оси също ѝ се причишка така, когато си навехна крака, но при Чочо и Груди такива работи, между другото, няма изобщо. Тоалетната на Михал е в единия ъгъл на кухнята, доколкото видях за краткия си престой тука, казах ѝ, а тя ми отговори, че щом забелязвам такива подробности, значи съм спокойна; аз на твое място нямаше да видя даже Михал, рече, колкото и черна да е козината му и неонови зъркелите. За куклата се зарадва много, въпреки че знае за безразличието ми към кукли, защото лейди Дай се е казвала почти като майка ѝ – Дайна. Разпита ме подробно за госпожа Венева и се успокои още повече като разбра, че е глухоняма: така нямала да ме разпитва излишно и нямала да прави забележки на глупотевините ми. И още ред дъри-бъри, като че ли бяхме седнали на кафе в кухнята ѝ. Добре че по някое време се сети да ме пита за картината.

Ти си в средата, най-отпред и най-близо до мен, казах ѝ; и тук изглеждаш на мястото си, Жу. Какво можех да ѝ кажа? Че е настъпила сянката на кръста, та направо да се наака ли? Или, че е билетна контрола, та да пощурее? Помня как веднъж беше забравила да си продупчи билета в трамвай „Задушница“, когато тръгна да носи цветя на братовчедка си в Орландовци, и Весела ходи да я освобождава от полицията, защото нямала нито лична карта, нито пари да плати глобата. Този трамвай е номер тринадесет само на Задушница, затова се нарича „Задушница“. Ето, откъде се сетих да кръстя и картината на Вени така. Повторих ѝ, че е най-отпред и толкова близо до мен, че мога да я целуна, и Жу се успокои съвсем: попита ме има ли и други хора на картината, казах, да, дузина, спокойно разсъждаващи над съдбата си пътници с колосани есенни палта и цветя, а тя ме попита да не би да е Цветница, когато аз имам рожден ден. Подминах отговора съзнателно, но ѝ казах за котката под седалката, която гледа мило към нея, и Жу рече, мен котките и кучетата, и въобще животните, както знаеш, скъпа, много ме обичат. Кажи ми, като цяло хубаво ли изглеждам, да не би да приличам на някоя билетна контрола, от която ще отвърне поглед и един кекав пенсионер? Да не приличам на бухал случайно? Нищо подобно, успокоих я отново, нали в стаята ми има един бухал, изобщо не приличаш на него, Жу. Просто не можеш да си преставиш колко е голяма разликата. И бухалите ме обичат, зарадва се тя и каза, сега трябва да свършваме, защото си имам и друга работа.

Отидох в банята. Решех косата си, когато чух тихия звън – като на джиесeм –, който идваше от стаята, но докато изляза той престана и си помислих, че само така ми се счуло; върнах се да я досреша.

Когато свърших беше станало четири без две минути. Взех Виола, но преди да посегна към бравата, вратата се отвори: беше госпожа Венева. Носеше поднос, над който витаеше нежната душа на ябълков пай, накачулен с преспа сметана. Усмивката ѝ приличаше на захарен памук – само че още по-мека и сладка. Тя остави таблата на леглото, подкани ме да започвам и отиде при Трамвай „Задушница“.

Докато облизвах устни от сметаната, Михал ме гледаше завистливо, затова дадох на няколко пъти и на него, без госпожа Венева да забележи. Скръстила ръце на гърдите си, тя прокарваше дългия си показалец наляво-надясно по устните – напълно погълната от гледката; беше ме забравила като ланския сняг. Пък и аз го правех много внимателно: топвах пръст в сметаната, а Михал го облизваше толкова светкавично, че милата жена трябваше да е камера с не знам каква резолюция, за да ни хване. Бях лапнала последната хапка, когато бухалът подскочи от мястото си, извъртя два пируета под тавана и кацна на рамото ѝ. Тя не забеляза и това, но беше истинско удоволствие да видя мислите в очите ѝ. Ще ги предам по най-краткия начин: тя се прекръсти, приклекна и целуна картината като икона. Всички хора мислят само за красотата на доброто, когато целуват дадена икона, казвала ми е Жу; може да е и за един един кратък миг само, но е така, скъпа.

А в случая мигът трая поне десет минути, и аз видях с очите си онова блаженство, за което толкова често ми е говорила великата Жу, преди да си кажем, лека нощ, да спиш в кош, слънчице. Цялото невидимо световно блаженство се побра в десет минути, Жу, ще ѝ кажа, когато сме заедно отново, десет светли минути, Жу, видях ги в очите ѝ, после ѝ изсвирихАfterglow на Трейвис. Когато свърших, тя ме целуна като икона. Само дето не ми каза защо. Като че ли някой ми разказваше приказка; красива приказка – вътре топла, навън – бяла.

Приказката продължи до вечерта: първо дойде Вени и каза, излизаме всички вън, обличайте се дебело; мамо, ти имаш малки ръце и глава, дай плетена шапка и ръкавици на Роси. Роси, ти вземи лейди Дай, аз ще взема бухльо. Трябва да се хващаме сами за работа, никой няма да дойде да ни направи полярна мечка иначе.

Вън приказката беше малко студена, но още по-бяла: от снежни топки правехме цели топчища, а Вени ги нареждаше както той си знае. По едно време ми светна, че ще правим и две малки мечета. Едва ли има човек, който да не е виждал полярна мечка по телевизията, а аз съм я виждала на живо в зоологическата градина: беше през пролетта, и я миеха отзад с един маркуч, защото цяла зима била седяла на жълта слама, и затова беше пожълтяла отзад така: това обясни един татко на сополанкото си, който се тръшкаше да я измиел сам, но като видя, че няма да стане на неговата, се разциври, и се наложи таткото да му изтупа гащите отзад. Иначе, малки мечета не бях виждала още на живо. Вени ги сложи на няколко крачки след майката, която върви отпред, с обърната към тях глава, за да гледа да не би рожбите ѝ да останат зад стената на снегопада и да се изгубят или нещо подобно.

Майката на Жу казвала, веднъж майка – завинаги майка, и Жу не се оженила. Но има майки и майки, мисля си. Весела е май от вторите. Има и безкрайна красота, въпреки че тя казва, всяко нещо има край, с което не съм много съгласна. Обичта ми към Жу, например, няма край, дори и когато ме ядоса за нещо. И нейната – когато аз я ядосам. Веднъж един истински писател каза по телевизията, че трябва всички да прочетем какво е казал апостол Павел по този въпрос, и като отидохме с Уми в свети Крал веднъж, попитах онзи, нейния Казимеж, кой точно е този Павел? Защо, точно, вика? Така и така, обяснявам му с подробности защо, и той се сети, и ми каза кой е, на кого точно го е казал и защо, но вече не помня всичко. Беше, всеки случай, красиво като бялата приказка на зимния ден и полярното семейство, което тя разказва пред очите ми. Просто нямаше как да не попитам Вени, още като седнахме около масата за вечеря, какво е „гений“. В детската си библия не съм срещала обяснения на този въпрос, рекох му. Но това стана два часа по-късно.

Сега мечката вървеше с обърната си назад глава, но не виждаше малките, просто, защото нямаше още очи, и Вени извади флакон черен спрей: нарисува ѝ две майчински очи и черен нос, а на едното малко само очи, защото беше заровило муцунка в сега. Спомних си за Снежния човек и за всички въобще, даже и за синия нос на Паско си спомних. Да, тогава беше също много хубаво, но беше друго. Явно е, че красотата на света има различни носове – като носовете на всички, които обичам, когато съм по-хремава и от синузита на мама. Искам да кажа, бях все едно по средата на полярния кръг и оставаше да дойде някой ескимос, да ни донесе сушена риба. Но красотата не е рисунка на детска приказка.

Вместо ескимоса пристигна оня Дим, облечен като дядо Коледа. Беше седнал на моторната си шейна, и вместо с голям кош, дойде с един малък куфар. Едва го познах, но се зарадвах като каза, това е за теб. Писмото извади от вътрешния си джоб и преди да ми намигне, попита Вени и госпожа Венева върви ли всичко по план. Вървеше, но станало късно: отказа да остане за вечеря и просто отпраши снежно, без да обели една хубава дума за полярното семейство. Взех в ръце лейди Дай от перваза на прозореца, а бухала и Михал се прибраха сами. Вени включи една лампа вън, и под светлината снежното семейство изглеждаше призрачно красиво: цветна ангелска приказка в нежно-жълто; сън в зимна нощ.

Не беше важно какво дъвчехме, по-важното е, че по време на вечерята попитах Вени какво е „гений“:

– Знам какво е талант, Вени, у нас таланти – с лопата да ги ринеш, както казва баща ми. Но не знам какво е гений.

Той погледна дълбоко в очите на майка си; тя му се усмихна, и той рече бавно, толкова бавно, че го запомних завинаги – дума по дума.

– Гений ли?… Геният е светлината на прозрението. За разлика от всички таланти, той не прави нещата добре; и много добре не ги прави; и отлично, даже, не. Той ги прави други.

Умните повече слушат; благодарих за всичко, взех си лейди Дай и казахме само лека нощ.

Спах в леглото на Снежанка, преди да се събуди. Преди това обаче, разбрах откъде идваше следобедният телефонен звън: от корема на лейди Дай идваше. Докато вадех апарата оттам бях сигурна, че ще чуя Жу, и така стана.

– Здравей, слънчице, убих се да звъня, да знаеш. От два часа опитвам, но не отговаряш. Обаждам ти се от телефона на Одита, той ми даде твоя номер, а Паско ми донесе едно устно писмо от баща ти. Значи, Тони не е вече вКняжеви ливади, а някъде в чужбина, но ще се върне скоро. От цялата работа излиза, че и Одита, и Паско, и господ само знае, кой още, са хора на Тони. Не знам къде си, но трябва да си пиеш млякото редовно. Паско казва, детето е на сигурно място, госпожо Жу, така че изобщо не я мислете. Добре, но какво да кажа на дядо Коледа, ако не се прибереш дотогава, слънчице? Всичко това ми прилича на … Какво? Кой? Кой …, а, Весела ли? Каза ми, че цялата тази работа може да се окаже една весела коледа. Елбо бил в болница – оправят му нещо коляното и тя е още там. Струва ми се, че знае всичко. Какво?… Да, да, знам, че си много добре там, но пак се притеснявам. Бях много уплашена, докато не дойде Паско да ми каже, изобщо да не се тревожа, защото работата вървяла като добре смазана машина. А видя ли ме по телевизията… Какво казваш? … А-а, моля ти се, друг път изглеждам много по-добре. Да не забравя, за утре съм канена по четвърти канал, можеш да ме видиш в сутрешния блок. В осем и половина, гледай да се събудиш дотогава. Кажи ми и ти нещо, слънчице.

Казах, този път не наум, за картината и за полярните мечки: сигурно пазвата ѝ се вдигна до устата, щото така въздъхна. После ме успокои, че поплюшковците ми редят по цял ден домино горе, а когато не играят питат кога смятам да се върна вкъщи. Пак щяла да ми се обади, но не знае кога точно. Трябвало да ѝ каже Одита, а той рине сняг в момента вънка, скъпа. Останалото беше като винаги: да внимавам, да свиря поне дватри часа на ден, да говоря само когато ме питат. Обичам те. И приключихме.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (9)

- 19-09-2012|Кирил Кръстев – Руска салата

„Руската салата, казва баба ми Кица, не е нито руска, нито салата, а един вкусен ордьовър, правил ли го е истински майстор, Кириле.“ Разказът на М. Стомин е тъкмо това – малък, вкусен ордьовър, успокояващ успешно глада на съвременната българска проза, отровена от чалга-гъби. Ако, след като прочета повече от този автор-мазохист и, най-вероятно, егоист (нали г-н Енев ни съобщава, че докторът пишел само за собствено удоволствие) и се окаже, че то е също толкова майсторски докарано на вкус, от абониран отрицател ще се превърна в благодарен прорицател. Оня успокоен прорицател, който ще бъбри наляво и надясно, че вкусовите луковици на българския език не са сварен на тих огън говежди език, а една фино настроена словесна система, която улавя всички нюанси и може да задоволи всички капризи на най-изискания литературен вкус. Всеки случай, благодаря, г-н Енев, за предоставеното безплатно удоволствие да вкуся от руската салата на Михаел Стомин и моля да му предадете директно поръчката ми за още ордьоври.

- 19-09-2012|Златко

Не ви разбирам съвсем, господин Кръстев, при това за кой ли вече път. Дали покрай „четенето“ не ви остава време да гледате, не мога да кажа, но горе в началото ня текста ясно и недвусмислено е указано, че това е осми по ред разказ от една поредица, обединена от образа на Великата Жу. Така че, какво точно имате предвид, когато говорите за „поръчки на още ордьоври“? Поглеждате ли изобщо към страницата или сте прекалено зает с нещо друго?

- 20-09-2012|Кирил Кръстев – Звероукротител на злото

Очаквах полезни коментари за написаното от Михаел Стомин, а не дребнави укори за наследеното си късогледство. Уви! Но простено, защото тъкмо те станаха причина още тази нощ да прочета първите четири разказа от „Великата Жу“. Бързам да кажа на автора и домакина му какво усещане ме преследва и в настоящия момент: Първо, че наистина не е чак толкова важно какво казваш (всичко е казано не по-малко ясно и преди нас от други), а как го казваш; и второ, ако и останалата проза на Михаел Стомин е с такива обособени качества, позволявам си да го нарека – без колебливи угризения – „Звероукротител на злото“. Когато някой облича в думи така стилно и кадифено вселенската Грубост, той ни моли (съзнателно не казвам „учи“) да прощаваме. Така мисля аз. И си напомням: Важно е, наистина, какво казваме, но още по-важно, и истинно! – как го правим. (Нали според една поговорка, тонът прави музиката). Житейските поуки са ни оставили – само условно – някоя и друга успокоителна дума („вярност“, „помощ“ „доверие“, „признателност“, „съчувствие“, „благодарност“, „обич“, надеждност“), на които вече 70.000 години(?!) се осланя родът ни. Позволявам си да твърдя, че човекът не е наказан да стане по-човечен от съществото, което всички познаваме, припознаваме и признаваме с (не)обяснимо разочарована благодарност към Сътворението. Господин Енев, до нови взаимополезни недоразумения.

- 21-09-2012|Маргарита Каменова

Уважаеми г-н Енев, поводът да се обърна към Вас е свързан с гост-автора на „Великата Жу“ Михаел Стомин в списанието Ви. Аз съм приятно впечатлена не само от тази поредица, а и от останалите му разкази публикувани при Вас. Преди година ми попадна ръкописа на един роман от този странен автор и бях много изненадана от обясненията на моята приятелка Юлия А., която ми го даде. Тя е негова съученичка и живееше в Америка, където почина. Юли ми беше казала, че романа е писан преди много години, но не е издаван досега. Не бил и единственият. Тъй като разполагам с адреса на г-н Кръстев, смятам да му изпратя някои глави за коментар, но преди това искам да попитам. Да не би Михаел Стомин да е някой нов граф Монте Кристо на българската литература? Питам се, защото всичко това ми се вижда нелогично. Казвала съм го и на Юли преди да си отиде. Неотдавна прочетох и един Ваш коментар, където говорите за един неиздаден роман на М. Стомин. Да не би да е същият? Защо не публикувате тогава малки откъси от него, ако авторът е съгласен? Впрочем тъй като е лесно да се досетя защо и след като обмислих намерението си реших да изпратя откъси от него на г-н Кирил Кръстев за мнение. Той пише понякога в списанието Ви и виждам, че е коментирал положително последния разказ на М. Стомин „Заложната къща и трамвай „Задушница“„. Освен това Юли ми е казвала, че е човек, който говори и онова, което други само мислят.

- 21-09-2012|Златко

Сложна работа. Не мога да коментирам мотивите на господин Стомин да не опитва (повече) да издава нещата си в България. Всички виждате как пише, така че за способностите му няма да говоря. Но пък ония, които знаят какво е да си имаш работа с (някои) издатели в България, особено отдалеч, може би няма да се изненадат, че той (може би) се чувства обиден и неоценен (опитвал е поне веднъж, май дори не са му отговорили като хората или нещо такова, не знам съвсем точно). Нямам реална представа за нещата, пък и не искам да коментирам повече, защото това са лични неща, така че не е моя работа да се пъхам из тях. Нито пък контактът ни е чак толкова активен, че да мога да кажа нещо повече. Получавам от време на време по някой текст, публикувам нещата сравнително добросъвестно, това е всичко. Останалото си е лична работа на господин Стомин.

- 23-09-2012|сухи

толкова много имена има в тоя разказ, че човек се обърква… според мен в този разказ има само каканижене, без идея…

- 23-09-2012|Кирил Кръстев – Добрутро

Виждате ли, господин Енев! Ето още един като мен, нуждаещ се спешно – сух, мокър или друг – от офталмолог. Това не е отделен разказ, а само една глава от цяла поредица (десет общо, ако правилно съм схванал), защото и аз съм късо… глед. От опит знам, че късогледити виждат нещата иначе, а приятели по вкус и цвят наистина няма, Сухи.

- 23-09-2012|Златко

Всички ние се нуждаем с ужасна спешност от малко повече хубави неща, каквито и да са те, господин Кръстев. За съжаление онова, което си поднасяме взаимно, най-често е от другата страна на спектъра. И знаете ли защо? Ами, просто е: по някаква зла прокоба добрите и светлите неща не предизвикват почти никакви видими реакции сред сънародниците ни. Човек опитва, опитва, пък по едно време току започне с онова, което поне предизвиква реакции: с тухлата, та през носа. Та така и с господин Сухи, който е патологично неспособен да види нещо хубаво в художествената проза тук, а предполагам и не само (ако не ми вярвате, мога да поднеса всичките му коментари от, примерно, три години насам). Тъпото в цялата тази ситуация е, че човек наистина става такъв, с каквито се събере, и самият аз също хич не съм скъп на камшиците и стрелите, както и сам знаете. Човешка работа, предполагам…

- 23-09-2012|Кирил Кръстев – …Не (ни)ме смущава див вой от омрази, не стряска

При всичката си незлоблива чепатост – останете такъв какъвто ви харесваме, госоподин Енев. Има много хора с Вас и един от тях сме аз и моите приятели тук. „Реквиемът“ Ви минава от ръка на ръка. Здраве!

Бежещим през годините. Родопски сладкодумци

Автор: Петко Величков (съставител)

1. Жив човек… от Емен

Я съм бил турски войник осем години. Служил съм в Емен на ингилицката граница. Мене ме порука [повика] царет – не можеш да не вървиш. Ако не идеш, нема де да седиш тука.

Оттука, от Дьовленско, се насосахме шейсе души. Доде идем в Селеник, [Солун] станехме хиледа. Чекахме там един месец да дойде параход да ни товари. Ага да се качим на параходан, прегледаха ни кой е здрав, кой е болен. Болните и кусурлиете ги отделиха на една страна и ги отведоха сетне нейде към Албания, пък нас, здравите, нахакаха в параходан и там: ни курдисаха в царски дрипи. [дрехи] След това потегли да върви парахода. Вървехме 5–6 дене, денем и нощем. Ала и поспирахме.

По едно време параходан спре на едно голямо пристанище – заборил съм името му. Спря да товари диреци. Диреците ги туриха в най-долния кат. Парахода бе на три ката. Единия – във водата, пък двата – над водата.

Вървехме още некой ден и стигнахме в Боаза – Дар боаз, дето сега му викат Суецки канал. Ала там не дават да минеш без пари. Тогава нашите забите, [началници] дето ни караха, извадиха пари с чувале, в сандъци и кесии. Дойдоха на парахода и ония хора, дето командуват Боаза, дето ще вземат парите. Преброиха ни колко войници сме. Преброиха ни дваж, да не изпуснат един войник барем. [поне] И ага ни преброиха хубаво и прибраха по една лира на войник, дадоха разрешение парахода да върви по-нататък.

Един или два дена – не помня колко минаха, дода излезем от Боаза. Оттам отидохме в Бейрут. Голем град, яко нещо! Ала отдалече го гледаме, че сме аджемии – ако слезем от парахода, нема да можем да се оправим да се върнем.

Нейса, оставихме и Бейрут.

По едно време се разшаваха: „Емен! Емен!“

Изкараха ни от парахода и направо ни отведаха в казармите. Те са отгоре над града, от хасър уградени. Хасъра е колкото за сенка. Наоколо нема ни дърво, ни камен. Нема и блага вода за пиене. В морето има много вода, ала е солена.

Щом поотпочинахме – от клатенето на парахода бехме станали като семьо [болна овца] – докараха деве, камили де, та натовариха всичкия ни багаж. Там нема земя като нашата – всичко е песък и войника нищо не може да носи. Не може да върви и обут. Та свалихме и папуцете [обувките] и панталонете.

Както и да е, натоварихме багажа и боси отпрахме по песъка. В него нема ни пишкалче, [трънче] ни каменче. Ноще вървим, денем се крием по къщи и колиби, кой където свари. Защото слънцето нажижа, да речеш, че на таванан е слезло. Турим на песъка яйце, доде изпушим по цигаро, яйцето се е изпекло. Такава горещина.

Четри нощи ровихме с ноги песъкан, най-сетне се крати – впрехме в баир, в планина. Започнахме да намираме и вода – истинска вода като тукашната, дето тече. Два дена вървехме все въз трап, ала щом го прехвърлихме, пак се видехме в поле.

В Сана касаба ни казаха всеки да си намери табура. Ние, дьовленци, вървехме още два дена, доде найдем нашия. По пътя срещнахме стари войници. Пуснали ги беха да се уволневат. Един ни рече:

– Ние единайсет години аскерлък правихме и вие толкова ще седите. Чек тогава можете да видите майка и баща. Ала може и да ги не видите. И ние като вас дойдохме хиляда души, а вижте колко останахме… шейсе. Другите измреха.

„Измреха“ – тая дума тогава ми влезе в корема и сега си ми седи още. Укачи ми се, влезе в корема и вейки [вече] не излиза.

В Емен седех осем години. За осем години съм получил три писма от бубайко. [татко] Там годината е осем месеца. Та ага ни уволниха, единайсет години беше писано на тескерьота. [разрешително. В случая – уволнителен билет]

През това време ни учеха как да воюваме, как да се бием. Учението беше доде нажеже слонцето. Нажеже ли – влизахме в казармите. Ако останеш отвон – от горещина и мухи не можеш да се отбраниш.

Яденето бе всекакво, каквото държавата го даде. Ние го ядехме с лъжици, ама имаше люде, та го нагрибаха направо с ръките. И добитък колеха, ала месото на тамошните говеда сладни. И хлебът бе всекакъв – и хубав, и долен. Повечето го месеха от едно бамбашка жито – „дуро“ му викаха.

Вода пиехме от едно заградено место като катралница. [мястото, където се приготвя катран] Едно змиище рече да излезе от нея, помъчи се да се покачи въз дувара, ама не можи. Тогава пак си се пусна във водота.

Дваж се бихме с арапе. Те беха много лоши. Тем се не надвива. И те имаха тюфеци [пушки] – по два, по три носеха върх тех.

Една вечер ни нахакаха да спим в една джамия. Ага влезахме вотре, един баш чауш [старши сержант] от старите войници ни рече:

– Хайде, отсега нататък да не правим аскерлък.

Сутринта щом свирна бурията, началниците започнаха да командуват „Калк! Ставайте!“. Ние, младите войници, се извървихме, ала стария аскер не ще да излиза.

– Аман, чаушлар, не бу? Какво е това? – зачуди се бинбашията. [полковникът] (Той бе хубав чилек. На двадесет и пет години бе. Майка и бубайка му беха го заглавили в Селеник за едно момиче, пък той хич не беше го виждал.)

– Не щем вейки да правим аскерлък, искаме да си вървим! – сопнаха се старите войници.

Бинбашията удари телеграф некъде, ала никакъв отговор не дойде. Тогава той рече на старите войници – осемдесе души беха – „След мене!“ – и самичък ги заведе на пристанището. Другите стари войници – в Емен имаше голема войска, – като разбраха каква е работата и те се юрнаха към пристанището. Та от осемдесе души станаха четристотин.

Пашата на Емен, ага виде какво става, даде команда на младите войници:

– Удрейте тия качеци! [бегълци]

Война!

Хубаво, ама старие аскер беше много. Из негова страна имаше и топйе и топчие. Два дена се бихме. Старите надвиха – тем са изпечени главите, много знаят.

Хванаха пашата и го вързаха, та че рекоха:

– Хайде сега да запрем и водота, да нема какво да пият в града.

Пък в града имаше бакале и търговци от много страни. Те захванаха да цепят телеграфа. Седем телеграми дадоха до Стамбол, до техни си големци. Големците от другите държави отишли при царя и му се оплакали, дето неговият аскер е спрел водота в Емен. Тогава царят порукал негови си кафадаре [главатари] и ги попитал какъв е тоя аскер неразбран, дето не ще аскерлък да прави. Пък те му рекли:

– Какво да е разбран? По дванайсет години са войници. Дошло им е до гушата и викат: „Или ни фърлите в морето, или ни дайте билети да си вървим.“

От старите войници имаше един чауш, та ага го повикали аскерлък да прави, оставил едно момче на десет години, женгал, [слабичко] без панталоне. Сетне нарасло, та и него взели войник в Арнаутлука, [Албания] пък баща му още го немало. „Какъв е тоя аскерлък не кратен“ [без край] – писало то до бубайко си.

Тогава царят казал:

– Вай, вай, белки още аскерлък си правят там? Четири набора наведнъж да се пуснат!

Тая заповед и мене закачи. А я хич немах надежда.

Ала то не било една беля. Сега пък доде дочекаме да дойде параход да ни натовари, зор видехме. Я седех на Еменското пристанище един месец, други беха седели по три и четри месеца.

Ага дойде параходан, рекаха, дето са правили аскерлък по дванайсе години, тех най-напред ще вдигне. Стана пак една бъркотие, не ти е работа. Както и да е, дойде и моят ред. И хайде – в задна диря. Та пак крак Бейрут, та пак през Боаза, доде най-сетне се видехме в Селеник. От нашите шейсе дьовленци седем души бехме останали живи. Другите беха измрели по чуждите земи.

От Селеник се качихме на „Кара-пампор“, та в Серес. Там намерихме кираджие с коне, платихме по една дюкмьо, [турска монета] колкото ни беше заплатата за месец, та ни докараха в Неврокоп. И оттам пак с даване на пари стигнахме до Карабулак. Капнали от умора, останахме да преспим у познати в това село, но един беденец не се стърпя и още вечерта си отду [отлетя] към Беден. Ага минал през Настан, взел бе миждьо [награда за добра вест] на баща ми, че си ида. Бубайко не можал да ме дочака в село, ами беха се вдигнали с брат и мижо [чичо] да ме посрещат в Карабулак.

Сутринта като станах и излезох от познатите, гледам в среде селоно много хора. Минах и я край тех, но не познах никого. Хубаво, ама ага позаминах и погледнах назад, че видех нашият кон. Коня познах. Жив си беше. Поогледах се, тогава видех бубайко, брат ми и мижо. Ако не беше конят, немаше да се сетя, че са те. И те немаше да ме познаят.

В Настан ага ме видеха, от драго всички плакаха. Жив чилек от Емен да си дойде – това малко ли е?

Разказал: Е. Сакалицки

Записал: Н. Хайтов

2. Барбата от Лясково

На онова време, когато е върлувал Синапя, в нашето село е живел един едър, надрабанест, с голем кокал чилек – казвали са го Барбата. Тежел е сто и четиридесет стари оки. Имал си е една мутька [малка] къщица ниско в дерицата, точно срещу сегашната община. В нея е живел и лежел като мечка в дупка. Него са имали лесковци като герой и са го държели за охрана на селото. Ага са имали некакъв зор, на него са се опирали – той да ги чува, [пази] той да ги брани. Барбата е имал едно тюфечище, големо като топ. Полнил го е с барут и железа. Железата е сбирал от лесковските кузни, [ковачници] от изрезките, дето останват при дупченето на петали.

Един път Синапят поръчил на лясковци да му сберат и проводят много пари. Дал им бил и срок. Ако в определеното време не отнесот парите, щел да нападне и изгори селото. Хубаво, ама по онова време лясковци били много изпаднали – факире [бедняци, нещастници] люде, та немало откъде да му намерят толкова пари. Тогава отишли да питат Барбата какво да правят. Той ги сконфузил:

– Какво ви е страх от Синапя, бре? И да имате пари, с лопата да ги ринете, пак нема да му провадате! Хаймани и купуци нема да храните!

– А бе, ще дойде и ще ни изгори селото – приплакали хората.

– Нека се опита да дойде. Я съм насреща – рекъл Барбата и напратил селяните: – Вървите си гледайте работата и от нищо да се не плашите!

Отишли си хората и не пратили на Синапя никакви пари. Той чекал до едно време, ала щом разбрал, че лесковци немат намерение да дават, подбира сто и осемдесе хайти с цел да нападне и изгори Лясково. Ага минали през Настан, настанци се сетили накъде върви тая ордуе, [войска] та пратили нарочен чилек в Лясково да каже: „Синапя иде…“

Лясковци, уплашени, на минутата прибегали до Барбата:

– Така и така, Синапът иде със сто и осемдесе души…

– Дребна работа – заемел се Барбата и откачил тюфечищено.

Курдисал го както той си знае и излел извън селото да чака Синапя. Залегнал зад една бърчинка и зачекал. Чекал колкото чекал, по едно време се е задал Синапя с голем жухан, [паплач] с голема гюрюлтия. Върви право към Лясково. Ага хайтите наближили на около педесе крачки, Барбата се изрукал:

– Стойте там! Къде сте се насосали, [наредили] бре пезевенци?

Дето вървели най-отпред, ага чули тоя страшен глас, са се стреснали и спрели, ала другите хайти, дето вървели изпослед, нищо не разбрали, та са се сбутали и те напред. И тъй на купчина синаповите хайти още повече наближили Барбата. Той още веднъж ги е предупредил;

– Стойте там!

Ала доде да се сетят хайтите какво е и откъде иде това гласище, Барбата пукнал с тюфечищено право нах тех. [към тях] Тюфечището ревнало като топ. От пукутя и ревутя бърчинана се е потресла, горана се е полюляла, всичко в мъгла потънало. Ага се поразнесла мъглана, Барбата какво да види? Осемдесе души лежали навратени по бърчинана. Дето останали живи, се ройнали едни на една страна, други – на друга. Хубаво ама Барбата и тех не оставил на мира. Наполнил пак тюфечищено и доде да се скрият, избубутел още веднъж и навратил още шест хайти. За един ден изчукал осемдесет и шест хайти. Гробовете и до днеска си са там – едните на Малкото гробе, другите – на Голата бърчина.

Синапя по едното чудо се е спасил. Още с първото пукнуване на тюфечищено войводана на хайтите толкова се е уплашил, че като заек се прельоскал през бърчинана и чек в Михалково се е запрел. С него избегали и трийсе-четирийсе хайти. Ага си взел солука [дъха] в Михалково, Синапя попитал:

– Кой беше тоя чилек, дето тъй ненауздав [ненадейно] избубуте? Пък хайтите му рекли:

– Белки го не позна?! Барбата от Лясково!

– Ва-а-й-й-й! То ли беше? Искам да видя това страшно чилечище!

Било колкото било, Синапя се умирил и започнал да гради конаци и кулля [кули]. Ага градил куллята в Алъкьой, поръчил в Лясково да му приготвят 33 стари оки пироне. Лесковските агупте [цигани] ги изковали, ала никой не искал да ги откара в Алъкьой. Хората били наплашени от Синапя, та още ги е било страх да го наближат. Чудили са се, мислили са и пак впрели в Барбата.

– Да – съгласил се Барбата, – я ще да однеса пиронете в Алакьой. Пък и Синапя отколе иска да ме види.

– Ще ти дадем кон да товариш пиронете – казали лесковци.

– Мене кон ми не требва да ми се петлае по пътя – рекъл Барбата и метнал чувала с пиронете на рамо.

Ага отишол в Алъкьой, куллята била изградена до третия кат. Там бил и Синапя, на скелите.

– Ей, майстори, елате да ви предам пиронете от Лясково!

– Остави ги на земята! Ние ще си ги земем.

– Какво ще го оставям. Дръж! Пазете се!

И доде да се отместят майсторите, Барбата заиграл чувала с пиронете с едната ръка и го хвърлил чек на третия кат.

– Ва-а-й-й-й! Да речеш, че това не е чилек, ами деф [ламя] – зачудили се дюлгерите.

Синапя само изгледал Барбата от главата до ногите и нищо не казал.

– Какво ме гледаш? Я съм Барбата от Лясково! Искал си да ме видиш. Ей ме! – издреночил се Барбата.

– Видех те –рекъл Синапя с половин глас и се скрил в куллята.

И доде е бил жив Барбата, Синапя не наближил Лясково.

Разказал: Р. ДЕРВИШЕВ

Записал: Ат. Райчев

Източник

ПЕТКО ВЕЛИЧКОВ (СЪСТАВИТЕЛ)

За съжаление не успях да открия никаква информация за Петко Величков. Ще ви бъда благодарен за евентуална помощ.

Коментари (1)

- 25-09-2012|Ч. Генчо – Некаква неточност намирам

.. нема как като идваш от Солун и минеш Суецкия канал да излезеш на Бейрут!

Смърт край морето (истински истории)

Автор: Иван Бакалов

„А наздраве!“, казва Старият морски вълк и надига чашката с мускатова. Варена е лично от него, с грозде от собственото му лозе, южно от Созопол. Старият морски вълк е мой дългогодишен хазяин в градчето. Бил е моряк години наред, пътувал с кораби из всички морета, а сега е само созополски рибар, който вари мускатова и сладко от смокини…

Седим под асмата в малкото вътрешно дворче, уютно като кухничка, с маса по средата, чешма с мивка встрани. Със стария моряк първо бистрим политиката, после обсъждаме къде как потъват парите за града, защо Созопол още няма пречиствателна станция и нечистотиите се изливат в морето – пред плажовете. После той по традиция разправя истории – какви ястия е опитал в Камбоджа, каква мизерия е в Южен Йемен, как, докато чакали 2 месеца на пристанището край Кайро, варили ракия на кораба – от разсипани по кея жито и захар от товарите и тъй нататък.

Но някак неусетно подхваща съвсем созополска история…

„Имах един квартирант, бат’ Бойко, идваше всяка година към 15 септември“ – разказва Старият морски вълк. За него това е добре дошло – към 15-и септември градът започва да се опразва, а всеки летовник по това време е добре дошъл, да донесе още някой лев. Но въпросният бат’ Бойко няма нищо общо с най-известния бат’ Бойко.

„Алкохолик беше – продължава стария морски вълк – Никакво море и плаж, само обикаляше кръчмите. Свикнал му бях, не правеше бели. Разведен, живее сам, имал две големи дъщери. Към 12-13 септември се обажда – „Идвам“, казва. И аз му давам все една и съща стая в новата къща, в новия град. Миналата година пак се обади, пристигна почерпен, купил си патронче по пътя, после второ на гарата в Бургас… Настаних го, вече се бяхме сприятелили, аз и пари вече не му взимах, каквото даде. Аз всеки ден минавам да наглеждам къщата, чукам на стаята, него го няма. На третия ден се появи и вика „Много хубава компания си намерих“. Събрал се с едни пияници… Край плажа „Харманите“, в края на новия град, има едно гаражче продават само менте алкохол – от тия наливните, от разни туби. Там се събират алкохолиците и пияниците на града – един моряк, един пенсионер, безработни. Там си намерил компания…

Но пак изчезна, не мога да го видя. Като минавам, все го няма в стаята. Един ден отворих, дрехите му там, багажа. На масата имаше билет за влака за София с дата 29 септември. Оставаха още 2 дни. Викам – ще се обади. Ама него го няма и на другия ден, и на по-другия. На 29-и му отворих пак стаята – багажът му там, билетът на масата. Викам – той май изпусна влака. На другия ден пак не се появи и аз отидох в полицията. „Абе, имам един квартирант, изчезна“, казвам им. Някакъв дежурен ми показва на един компютър снимки и вика – „Този ли е?“. Гледам – моят бат’ Бойко. „Той се удави преди 3 дни“, казва полицаят. Бре… В края на плажа на „Харманите“ се удавил във вълните, опитвали да го спасяват, очевидци казали, че той сякаш искал да се удави…“Абе, на човека багажа е в мен, какво да го правя?“ „Сложи го в един чувал и чакай“, казват ми. Събрах му нещата – джиесем, дрехи, имаше и нов панталон, сако… Мина седмица-две, отивам пак в полицията – какво става? „Дъщерите му не щат да го погребват, не ги интересува, трябва да уредим да го погребем служебно“, казват в полицията. „Дръж му нещата още, ще ти се обадим“. И никой повече не ми се обади. Ей, една година стана. Май още не са го погребали, седи в моргата в Бургас…“

Обръщаме със Стария морски вълк по една глътка от мускатовата, за Бог да прости и минаваме на друга тема. Тъжни работи ставали в Созопол… Де да знам, че след седмица ще се сблъскам отблизо с тъжните работи.

Прибирам се в София, с известно съжаление, че не мога да бродя още поне седмица из южното Черноморие. И ме наляга работа, простотии се леят отвсякъде из медиите…

Седмица след като съм се върнал, един следобяд телефонът ми звъни. „Митко умря“, казва ми хлипащ глас. Гласът на една моя леля. Митко е Братовчеда. Втори братовчед, от град В., инженер, живее в София от 20-ина години, от толкова горе-долу е и разведен, има голяма дъщеря, добре омъжена в Италия, нея да не я мислим. Малко му е рано да умре – на 59 години. От какво – не се знае. Предполага се инфаркт. Бил на морето, в Приморско, с дългогодишната си приятелка, също разведена. И приятелката се обажда на роднините и казва: „Митко умря, предадох му всички вещи и колата на полицията, повече не ме търсете“. Ай, стига, бе.

Майка му на Митко е баба на 87 години. Оказва се, че вече и не е с всичкия си. „Съобщихме ѝ, че синът ѝ умрял, а тя на другия ден звъни вкъщи да изкаже съболезнования, но не можела да дойде на погребението на брат си“, обяснява лелята.

И се оказва също, че да прибере тялото, колата му и т. н. можел само Вуйчото на Братовчеда, който е на 82 г. И …аз. Нямало кой друг.

Вуйчото е стар, но дребен, жилав, някак изсъхнал и съхранен във времето. И голям работяга. Живее на село в Тетевенско, а апартамента си в София е оставил на Братовчеда.

Той вече говорил по телефона с Бургас. Колата на Братовчеда била в полицията, само трябва да отидем.

Тръгваме сутринта в неделя с автобуса. Вечерта преди тръгване намирам в интернет 4-5 погребални агенции в Бургас и звъня да питам колко ще струва – трябва да откараме Братовчеда в родния му град В., там се готвят вече за погребение. Всичките агенции искат 1 лев на километър в двете посоки, тоест около 650 лева. Една прави отстъпка и сваля на 450 лв. Това ще е, казвам, и подчертавам един от купищата телефони, които съм записал на лист.

По пътя за Бургас Вуйчото мълчи. Той си е мълчалив. Идеята му е да вземем колата на Братовчеда, а тялото да го откара катафалка. Вуйчото щял да го придружи с катафалката, а аз да откарам колата в София пред блока в „Младост“. После ще видим какво да я правим, дъщеря му ще даде пълномошно да я продава или каквото реши, разсъждава Вуйчото. След час по телефона се оказва, че дъщерята на Братовчеда щяла да идва от Италия утре. Поръчала всичко негово да го откараме в град В., не в София. Вуйчото почва да мърмори – „Тя не потърси веднъж баба си, не покани веднъж баща си в Италия, а той ѝ праща колети с деликатеси, подаръци… Сега тя ще дойде да огледа какво има да вземе като наследство…“

Към 10 часа започват да звънят погребални агенти. Записали ми телефона, като съм им звънял за справка. Пъргаво проверили в моргата какъв починал човек има от град В. И започват да валят оферти. Един прави отстъпка и сваля на 500 лева – само за транспорта. Множко е, не може да надмине цената на другия. Докато стигнем Карнобат-Айтос ми звънят поне 10 пъти. Като влизаме в Бургас, около моргата вече кръжат като лешояди поне 3 погребални агенции, надявайки се до последно да грабнат покойния, тоест поръчката. Щеше ми се да напиша бележка под тази история: „Всички прилики с действителни лица и събития са случайни“, но кой ще повярва. Погребалните агнеции навсякъде из България се казват „Тишина“, „Покой“, „Арахангел Михаил“, „Гея“… И се оказа, че в Бургас почти на всички офисите им са все около Окръжна болница, където е градската морга с хладилни камери. Дето се вика – чакат на дупката.

Погребалният агент, когото сме избрали заради „по-атрактивната“ цена, ни посреща на паркинга зад Окръжна болница. И започваме да осъзнаваме сложността на процедурата. Трябва да вземем документ – съобщение за смърт. С него да идем в Приморско – смъртния акт се издава от общината на мястото, където е умрял. Вуйчото е изненадан. По телефона не са му обяснили, че трябва да ходим до Приморско. Там били и колата и вещите на Братовчеда. Почвам да псувам наум, защо не съм дошъл със собствената си кола и защо не се заех аз да звъня за тези формалности. Погребалният агент, мъж на средна възраст, леко шкембелия, се оказа подготвен и казва – „Ще ви откарам с личната си кола, само бензина ще ми платите“. Тръгваме. Той е наясно, че ако не отидем да вземем смъртен акт, остава за следващия ден и може да изпусне „поръчката“. Кой знае. Може би просто от човещина услужва човекът.

В общината в Приморско са любезни. Дежурният издири по телефона колежката си от съответния отдел, тя дойде от вкъщи и написа смъртен акт. Чак сега се зачитам в диагнозата – „остра сърдечна недостатъчност“. Прибират му личната карта – такъв бил редът, унищожава се служебно, казва служителката.

Димитър еди кой си беше описан и отписан от този свят за няколко минути…

В полицията обаче не се оказват толкова любезни. Дежурният провери, разбра за какъв случай става дума, но ни отпраща – да се обадим в работен ден, утре. Да търсим еди кой си дознател, той не бил от града, бил от Царево и т. н. Вуйчото почва да мърмори пак – „Дай да му се обадим, ще му платим, ако трябва, да дойде.“ Дежурният отказва да даде телефона на дознателя. После разбрах, че било напълно възможно да свършат работа – има дежурни и дознател, и прокурор, нищо сложно – два подписа. Ама на. Братовчеда гледаше стария си фолксваген „Пасат“ като писано яйце. Като инженер. Сега ние го зарязваме там и е все едно кой кога ще вземе тая кола и на кого ще я хариже за джобни пари.

Тръгваме за Бургас, минаваме край Созопол, аз гледам отминаващите встрани заливи и ми се иска да ида при хазаина в стария град и да ударим по една мускатова…

По пътя без желание влачим някакъв разговор с погребалния агент. За три „камери“ било 90 лева. 30 лева на ден. Три камери ще рече, че Братовчеда е в хладилна камера 3 дни. А имало някакви, дето само пълнели камерите по 7-8-10 месеца.

А така, изведнъж дойдохме до созополската история. „Има ли някакъв софиянец, който седи там от година?“, питам. „Има – отговаря агентът – много са такива, някой път няма място за другите от тях.“

Е, бат’ Бойко на моя созополски хазяин е там, съсед на Братовчеда по камера. Ние ще платим 90 лева за три дни и ще го отнесем, а за него никой нищо няма да плати. Никой го не ще, а държавата още не го погребва. Защо?

Агентът се опитва да обясни. Имало процедура и срок. Едното било служебно погребение, трябвало роднините да се откажат със съответните документи, или да няма роднини, другото било погребение от общината. Нещо такова, така и не вникнах в тънкостите. Но имало някакъв срок и докато бюрократите от прокуратурата пратят писмо с подпис на прокурор до съда, и докато бюрократите от съда го подпишат, минавал този срок и процедурата започвала отначало. И така, понякога един „клиент“ на моргата преседявал по половин-една година, докато го погребат законно.

От дума на дума наближаваме Окръжна болница. Но погребалният агент я подминава и ни откарва наблизо да търсим дрехи за умрелия. Няма с какво да го облечем, обяснява той. Вещите и колата му останаха в полицията. Иска да ни спести пари – води ни в магазин за дрехи втора употреба. Невероятно. Работи в неделя. Просторен, вътре 5-6 много елегантно изглеждащи жени старателно избират дрехи.

Агентът внимателно се интересува какъв е човекът, колко е дебел, висок, кой номер обувки носи… Кой да ти знае точно… Описваме го горе-долу. Намираме набързо един нов панталон и една нова бяла риза с много фини бледи сини карета – единствените подходящи дрехи с по-голям размер – и плащаме 7 лева.

Обувки втора употреба обаче няма. Влизаме в друг магазин и търсим най-евтините черни обувки. Продавачката ни обяснява, че ако не стават, можем да ги върнем. „А, няма нужда – казва агентът – за умрял човек са“. Тя се втрещява. За да не стане проблем с номера, взимаме чифт черно сабо за 21 лева. Агентът обяснява компетентно, че няма да се вижда, че е сабо, като го нагласи с панталона отгоре… „За пръв път ми се случва така да избират обувки“, гледа уплашено продавачката.

В моргата Братовчеда е изваден от камерата и е оставен на количка, увит в одеяло. Служителят си заминал, не ни е чакал и го оставил в коридора. Така си се разбирали с погребалните агенти.

Не ми се гледат покойници, но съм принуден. Агентът се учудва – „Ей, той едър човек“. Братовчеда всъщност е нисък, но широкоплещест, набит и чак сега ми се набива на очи, че е с голям корем, вече бродиран от шева на патоанатомите. Лицето му е мораво, като по учебник за инфаркт. Кво да правиш – живот с евтино винце, биричка, салами, по нещо за вечеря от всички онези неща „от месо“, както ги рекламират по телевизията… „Абе, нещо ме гони кръвното от време на време, карат ме да пия хапчета“, казваше Братовчеда…

В ония хубави погребения по филмите щяха да го вапцат с фон дьо тен и да го напудрят така, че да изглежда като заспал. Ама тука кой ще ти се занимава.

И в този момент става засечка. Погребалният агент вика свой колега да помага и казва, че ще пътува с него, ще се връща обратно още същата нощ. Няма място за Вуйчото в катафалката. Вуйчото започва да се моли. После избухва – „Как така, не може там без мен. Аз не мога да пристигна, не знам къде ще се прекачвам, какъв транспорт има по нощите… Отказваме се тогава от услугите ви!“ Агентът се обърква, но настоява на своето – не можел сам да го „облече“, покойникът още бил замръзнал, трябвало да отпусне първо по пътя дотам… А после агентът щял да пътува обратно цяла нощ, защото утре е на работа и т. н.

„А не може ли тук да седна, до ковчега“, пита Вуйчото и сочи отворената врата на катафалката отзад. Агентът започва да се вайка – „Не може, ще ме глобят“. И обяснява как е по правилата – ако транспортира труп, трябва да е в дървен ковчег с метална капсула отвътре, да е сложен някакъв формалин някъде си, да е включен климатикът… „Ако направя всичко това, отива още 150-200 лева отгоре“, казва агентът. Започват едни разсъждения кой как транспортирал покойници. „Идва един циганин, иска да му прекарам покойник от едно село, тука до Бургас. Пита „колко?“ Викам му – 50 лева. „Аааа, не! Много е“, вика. И намери отнякъде един авер таксиджия, докараха покойника седнал на предната седалка, а онзи го държи отзад за раменете да не пада. Сигурно е спестил 20 лева…“

Тая история вече ми идва като епизод от филм на Костурица.

Чудя се как да излезем от положението – Братовчеда е натоварен в катафалката, Вуйчото е твърдо решен да се качи в нея, а погребалният агент се опъва.

Братовчеда е в обикновен дървен ковчег, масова конфекция. Все пак избрахме едно ниво отгоре, не най-простия с фазерни плоскости. Обаче покойникът едър в гръдния кош, ръцете му нагласени някак и замръзнал така в камерата, че сега ковчегът не може да се затвори плътно. Само прихлупен с капака отгоре.

Агентът накрая кандисва на натиска и слага една седалка за Вуйчото до ковчега. Той сяда отзад, успокоен, че въпросът е решен, без никакви претенции повече. Изпращам ги с тревога – как този 82-годишен човек ще пропътува 4 часа до ковчега на племенника си… Но той е доволен.

На другия ден Братовчеда трябва да е на работа. Никой в работата му не знае, че е починал. Виждал съм го рядко, веднъж-два пъти годишно, казвал ми е, че работи в някаква фирма. Бил в една, после в друга, все му давали по-голяма заплата. Не се оплакваше. Ценен кадър, машинен инженер, спец по металорежещи машини и изработване на детайли. Не знам на кого да се обадя, да съобщя, че е починал.

Представям си как ще се чудят утре защо го няма на работа, как ще му звънят по телефона…

Отказвам се да ходя на погребението, да търся транспорт, нощни влакове и автобуси, с прекачване по незнайни гари. Достатъчно ми беше дотук. И започвам да я разбирам приятелката му.

На другия ден трябва да търся ключар. С Вуйчото, като се върне в София, трябва да отворим вратата на апартамента, защото той нямал ключ. А приятелката на Братовчеда имала, не се знаело дали някой не е ходил там да тършува. Абе, Вуйчо, какви имоти, каква покъщнина, какви наследства…

Купувам си билет за нощния влак за София и тръгвам безцелно из Бургас. Сезонът е свършил и градът е празен, с безброй отворени заведения с по двама-трима души във всяко. „Всичко е сезонно тук – обясняваше таксиджията, който ни караше от гарата до болницата – Малко останаха да работят в Нефтохима, малко на пристанището. Всичко друго е сезонно…“ Абе, май и погребалният бизнес върви. С жестока конкуренция.

Тръгвам към морето. Някой лешояд си е отцепил поне 50 декара от края на Морската градина и си е построил някакъв „Гранд хотел“. Накипрен, претенциозен, а жив човек не минава през входа, нито кола. Никакъв живот. По уличките около него очукано, неподдържано.

Излизам на плажа и се опитвам да се радвам на морето на залез. По брега младо момиче прави крос, облечено с черна фланелка с изображение на извънземно. Продължавам нататък, дишам дълбоко и се опитвам да усетя мириса на море, но упорито ми миреше на формалин.

Иван Бакалов е български журналист, издател и редактор на електронното издание e-vestnik. bg.

Коментари (3)

- 25-09-2012|Майя Маркова –!

Това е хубаво. Човешко.

- 25-09-2012|Венелин

История в доста черни краски Бакалов, ама хубава, истинска! А Бургас след август.. да тъжно е там.

- 30-09-2012|Боян Обретенов

Давай, Иване, още! Стигни Кустурица. Можеш го.

Дискретният чар на преобърнатото щастие

Автор: Златко Енев

(Кратък опит върху теорията на щастието)

Разказвал ли съм ви някога собствената си теория за преобърнатата перспектива на щастието? Проста е, и звучи ексцентрично само на първо слушане. Хората на моя възраст, предполагам, са добре запознати с емпирията на проблема, ако и, може би, не чак толкова склонни да обобщават нещата тъй щедро, колкото го правя самият аз. Разни хора – разни гледища, разбира се.

И така, основният (и засега единствен) закон на моята теория гласи така: „колкото по-зле, толкова по-добре“. Което на практика ще рече, че, колкото по-тежки и непосилни изглеждат изпитанията, които ни поднася животът, толкова по-благодатни те се оказват в края на краищата (ако само човек междувременно не се е предал, разбира се). Болести, разводи, загуби на престиж и работа, пропаднали любови, деца, които правят каквото си искат, необозрим свят, който изглежда всеки ден ни засипва с поредни катастрофи… Всичко е не просто за добро, ами за много по-добро, нужно е само да се изчака достатъчно, за да успее човек да прогледне през мътилката. Разбира се, светът никога или почти никога не ни поднася онова, което си желаем; ако обаче имаме търпението и издръжливостта да доживеем момента, в който нещата си застават на мястото, винаги се оказва, че той ни е изпратил точно онова, от което сме имали нужда.

Празни приказки? Брътвежи на един, дето му е широко около врата? Театро, трици за ловене на маймуни? Ами, ваша си работа, преценявайте както щете. Аз обаче все пак ще ви разправя как долу-горе се въртят нещата в собствения ми живот и защо толкова упорито настоявам да виждам в него един непрекъснат и постоянен възход към все повече щастие, все повече смисъл и все повече удовлетворение (макар че това последното, признавам, ми се дава само в моменти като тоя – по-спокойнички, по-късно вечерта; инак ежедневието си е бягане срещу конвейера, като на всички, така че за удовлетворение обикновено не ми остава кой знае колко време).

Сега, нека да си дойдем на конкретиката. Няма да крия от вас, че способността за проглеждане, тоест за осъзнаване на цялата тази безнадеждно-оптимистична теория, е свързана с една друга способност, която си е малко кът; рядкост е, не защото е нещо сложно и н’ам колко интелектуално, а просто защото е свързана с непрестанно преглъщане на отчайващата истина, че човекът, който си, не е точно онзи, който си желаеш, и че в това няма нищо лошо, нищо унизително или болезнено. Бабите ни го знаят най-добре от всички: за да бъде човек щастлив, трябва да е и малко прост. Без това не става, умността и амбицията са сестри-близначки, които не могат да направят нито крачка една без друга, а пусне ли човек амбицията на воля, свърши се тя с щастието, отиде, та се не видя. Затова базисната способност за осъзнаване и приемане на собствената простота, собствената ограниченост и глупост, са абсолютно неизбежна предпоставка за постигането на щастие. Може да сте го знаели и преди това, аз тук го казвам само за да обясня кое и как.

Но нека стигнем най-после до самите факти, до самите истории, които са и живецът на онова, което искам да ви разкажа (теориите, колкото и необходимо и полезно нещо да са, започват постепенно да ме отегчават с напредването на годините; самият аз нямам нужда от чак толкова много доказателства, може би защото все още вярвам в свободата на волята, напук на цялата безнадеждност на науката). И така, жена ми ме напусна преди седем години. Средна по мащаб катастрофа; не мога нито за миг да я сравня с усещането, което ме заби до чело в земята когато разбрах – доста години по-рано – че дъщеря ми е с тежко психическо увреждане и най-вероятно ще си остане малко дете до живот. От друга страна, чак такава разходка из парка разводът също не беше: необходими ми бяха три или четири години, за да си възстановя усещането за лекота и щастие, което, хм, хм, изглежда бях изгубил много по-рано, някъде из мътните години на бавно начеващата семейна криза, която… Но това вече е ясно, няма какво толкова да разправям, нали?

Болката, отчаянието, проблемът изобщо, се оказаха, както винаги, свързани с нещо много просто, много очевидно, погледнато откъм сегашния момент в живота ми: решителния отказ да приема като неизбежна реалност фактите, с които ме конфронтира новата житейска ситуация (винаги е така, между другото; поне досега не съм преживявал изключения: човек страда само докато най-после се научи да отваря очи и да прави реална разлика между черно и бяло, между добро и зло; напротив – докато се гъне като червей и се пени над празното „Няма пък! Няма! Няма! Няма!“, нещата в живота го пердашат като градушка и не го оставят на мира чак докато не се научи – или не ритне камбаната, което дойде по-рано).

Първо, изведнъж се оказа, че бившата ми съпруга била едно доста по-гъвкаво и по-òправно от мен човешко същество. Докато аз се гънех из клоаките на, ах, толкова страшното самотно бащинство (децата останаха при мен, в резултата на споразумение, което пък беше резултат от малко чудо, за което сега не ми се говори; важното е, че смъртната присъда, също като при Достоевски, хе, хе, беше в последния момент заменена с нещо, което по онова време ми изглеждаше като дълго заточеничество; днес съм толкова благодарен за него, че просто нямам думи…)… Ах, да, докато аз, значи, си страдах и влачех юларчето (без алкохол! При мен тоя приятел го има действително само като приятел; посегне ли да ме дави, начаса го изпращам на мястото му), тя за две бройки си намери нов партньор, заживя очевидно щастливо, развъртя се и в бизнеса, тоест почти веднага започна да печели доста повече от мен, отслабна, разхубави се и, общо взето, започна да изглежда като олицетворение на щастието, с което, разбира се, увеличи собственото ми нещастие още повече (завистта, хора; ако някой би могъл да ни научи как да избиваме зъбките на завистта, животите на всинца ни биха станали хилядократно по-леки; но това отново е нещо, което всички знаем, нали?)

Сега, цялата тази сравнително банална история си има предистория, която сигурно е още по-банална, но пък без нейното разказване няма как да се разбере мащаба на промяната, която ми се наложи да изходя (мммм, чудният български език: именно изходя, в цялото двусмислие на този хубав глагол, който дава доста сетивна представа за усилията, душевни и физически, които ми струва всичко това; нали се сещате, че когато ви казвам колко „лесно“ е то, малко така си се подсмихвам под мустак, а?) С две думи, семейството ни, ако и средно-европейско, тоест основаващо се на уж-равенство и пр., си беше доста типично семейство от края на двадесети век, тоест всички работят, само че съпругата работи и у дома, докато съпругът „помага“. Бяхме вече оставили зад гърба си досадните изяснявания на сили и позиции от началото, повечето от истински неприятните домашни работи бяха отдадени или на машини (перални, миячни, смукачни), или – там, където това беше невъзможно – на хора с по-ниско образование (къщата се чистеше от една много свястна и съвестна жена – полякиня, право в най-грамадното германско клише, но няма как, не мога сега да ви лъжа). И въпреки това животът ни си беше война – досадна, окопна война с множество наранявания, но без смъртни случаи, ежедневно завоюване, отвоюване, предаване и приемане на различни низини, висоти и каквото се случи по средата, мълчаливо броене на успехи и загуби… абе, нормалната каша, в която живеем всички, чак докато я изгубим и се плеснем по челото: ами сега накъде?

Това и се оказа най-непосилния въпрос: ами сега накъде? Не само че жена ми изведнъж ме остави да се кокоря на стоповете ѝ; моята собствена таратайка най-неочаквано се оказа затънала в някакво дълбоко блато, от което не се виждаше и следа от изход. Мъжката ми гордост, също като пресъхнал пашкул, от който може и да е излетяла грациозна пеперуда, но самият той си остава едно грозно, спарушено и губещо обем петно, чезнеше с бодра скорост; децата, слава богу, не ми оставяха чак толкова време за гризане на собствения нос или каквото там се случи, но като цяло ситуацията изглеждаше от пустинна по-пустинна.

Не мога вече да си спомня кога точно се заочертава нещо като прелом; в интерес на истината, дори не съм сигурен дали по онова време изобщо съм го почувствал. Ах, да – най-важната промяна беше, че по някое време започна да ме напуска гнева срещу Дорейн. Ако следите нещата, които пиша, може би вече сте разбрали, че аз съм силно гневливо, но затова пък лишено от злоба същество. Беснея доста и не съвсем рядко, но почти никога не ми държи дълго (с изключение на случаите, когато ми държи, разбира се – но тогава пак няма злоба, просто се превръщам в тъъъъничко острие от лед, затварям всички врати и прозорци, изтривам спомена, доколкото е възможно – и пердаша напред, щото време няма; общо взето, „напред“ е единствената посока, която знам в живота си; и за добро, и за лошо аз съм машина без задни скорости).

И тук изведнъж започна да се очертава първото по-сериозно чудо: някак против волята си по някое време започнах да осъзнавам, че животът с моята половинка (добре де, бивша, бивша, знам) по някакъв неразбираем начин е станал далеч по-лесен и по-приятен след, отколкото преди развода. Работата е там, че ние не можем да се откъснем напълно един от друг, просто няма как, защото никой от двама ни не може да гледа малкото без помощта на другия; ще спомена мимоходом, че от шестнадесет години насам и двамата бършем нааканото задниче на Леа по няколко пъти на ден (когато не е на училище, където го правят други хора), при това го бършем с любов и истинска благодарност, щото ако няма какво да бършем, трябва да я водим в болница (чувал ли е някой от вас, че немалко аутисти задържат изходния процес чак докато няма абсолютно никаква възможност за съпротива, в резултат на което вътрешностите им понякога са натоварени с цели килограми фекална маса… М-да, лютивият привкус на реализма; как го обичам, господи!) След една или две години, в които малката беше при мен през по-голямата част от времето, започна да става ясно, че тя има далеч по-голяма нужда от майка си, отколкото от мен (за разлика от баткото, при когото пък беше точно обратното – всяко дете има нужда от модел, по който да се формира, и няма как това да стане добре по модел от другия пол, разбира се). Сега вече е при мен само по уикендите, но това също си има дълга и сложна история, която ще прескоча, за да не ви отегчавам.

А всъщност нещата си имат перфектна логика. Всеки от нас е в състояние да гледа през пръсти на недостатъците на близките си, но само когато те не му се завират непрекъснато в очите и мозъка, разбира се. Почти всяка жена на тоя свят е в състояние да разбере, че няма мъж, който може да запомни без грешка елементарен списък за покупки (или да не изгуби онзи, който тя му е написала) – но само ако това не ѝ се случва ежедневно и, общо взето, си е негова собствена работа. От друга страна, мъжът също рано или късно се научава да не ѝ гони карез за това, че предпочита криминални сериали пред Бергман или Бунюел, примерно (не че той ги гледа през ден, но принципът си е принцип) – но, пак същата работа, само доколкото това не е част от живота му, а си е неин собствен избор, с който той няма нищо или почти нищо общо. С което съвсем не искам да кажа, че жените са само практични, а мъжете – само абстрактни, или, още по-фалшиво, само „духовни“ същества. Дрън-дрън, че пляс, разбира се. Всички ние съчетаваме и едното, и другото, но, по някаква космическо-зла прокоба, най-често по начини, които изглеждат някак физиологически несъвместими, поне след като отмине омаята на секса и любовната лирика, и настъпи време да се бършат дупенца и броят различия… Абе, свят объркан.

Та значи, по някое време започнахме да се разбираме почти „чудесно“. Няма да ви разправям, че ледът помежду ни се е стопил, няма и да залъгвам дамите с изгледи за евтин хепиенд: семейната част на тази тук история е приключена, ако и двамата протагонисти да си остават скачени един за друг до гроб, като сиамски близнаци, както изглежда поне засега. Но пък едва ли ще има някой, който да се усъмни в твърдението, че този нов живот се оказа далеч по-щастлив от стария и в края на краищата доведе участниците, кажи-речи насила, до там, където всъщност им е било мястото: разделени, но далеч по-щастливи. Сещате ли се сега за какво ви говорех в началото?

Дотук добре, но само малко след този тъй неочаквано-щастлив обрат, животът-пакостник не закъсня да ми изпрати друго едно (хартиено) драконче: този път си изгубих работата. Познатите ми в България, особено дамите, масово ми разправят истории за хора от моето поколение, които са затънали в резултат на такива или подобни житейски перипетии. Ами какво да ви кажа? Като не знаят теорията…

Пак всичко се преобърна, пак не знам къде е глава, къде са крака, уж вече бях на достатъчно години, та гледах да не се поддавам на паниката, но къде ти, братко: когато си живял солидни двадесет години като член на солидната немска средна класа, загубата на тоя тъй лелеян статус, оказва се, хич не е лесен за преглъщане залък. Хайде пак стискай зъби, пак гледай да не псуваш на майка пред синковеца, който, разбира се, от български само толкова знае, пак смучи надежда от пръсти, пак вярвай в разума космически, пак това, пак онова… По едно време доста здраво бях сдал багажа, няма какво да го усуквам (но, пак повтарям – без алкохол! В това отношение при мен нещата са, така да се каже, малко нещо благословени).

И тук вече ще прескоча детайлите от предишната секция, защото започвам да се уморявам, не ми се разправя чак толкова подробно. С две думи: колкото по-отчайваща ставаше финансовата ситуация, толкова по-пищно разцъфваше творческата; не знам дали съотношението между тия неща е задължително такова, но докато бях на най-дълбокото дъно, изведнъж довърших романа, който бях отписал от години. После, малко по малко, народът започна да се научава за списанието, което правя… И дали ще повярвате, че, когато по някое време, без да го вярвам нито за секунда, се обърнах за помощ към самите вас, вие най-неочаквано ми я дадохте? Ха иди че го разбери тоя българин/тая българка: уж те псува, уж те хули, а пък като види, че не се лигавиш, ами работиш истински, току вземе, та бръкне в джоба и извади някой лев. Само по един на много хиляди, разбира се, но пак стига, когато човек не ламти за чак толкова.

И тогава – но това вече го очаквахте, нали? – пак така прогледнах, най-неочаквано. Като ми мина страха изведнъж осъзнах, че всъщност май доста съм ненавиждал добре платената си и не чак толкова скучна работа. И че без нея, ха-ха-ха, не само не съм по-зле, ами съм даже много по-добре, пак точ-в-точ с теорията. Пари къде има, къде няма, това е ясно, но всеки месец успявам да сколасам, а сърцето ми вече дори свободно, окрилено едно такова. Песен бе, песен, а не живот – ако имаш силата и търпението да ги дочакаш, разбира се.

Синът ми расте и ме радва, да ми е жив, но пак според теорията – тоест баща му не се бърка абсолютно в нищо. Няма акъли, няма бащини съвети, няма мъдруване над бъдещето и кариерата му, няма интерес от бележки, няма контрол, няма нищо. Тоест, има приятелство, доколкото това е възможно между син и баща с тридесет и кусур години разлика, разбира се. Казал съм му ясно и недвусмислено, че не аз, а той сам ще живее живота си, че винаги ще го подкрепям в изборите му, но по принцип той ще трябва да се оправя с всичко сам. От мен нито пари – с изключение на онези, които сме му спестили с майка му òвреме, и които са достатъчни за разумно начало в тази страна – нито съвети, освен ако ми ги поиска сам. Ах, да, с изключение на три дребни правила, които не може да се нарушават: „алкохол – разумно; никакви цигари; никакви дроги“. Останалото си е негова работа.

Та това, значи, е моята днешна история. Надявам се да ви е свършила някаква работа или поне да не ви е отегчила прекомерно.

В очакване на следващия удар, който пак ще трябва да се обърне на щастие, щем не щем!

Ваш,

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Коментари (6)

- 30-09-2012|Доротея Табакова

Златко, благодаря. Добре е човек да научи, че не само една приятелка психотерапевтка и самата аз се придържаме към правилото „Каквото и да ти дойде до главата, все е за хубаво“. Поне сме трима.

Ако не беше повсеместната загуба на социален статус през време на така наречения преход, какво щях да съм? Малък научен плъх, избрал маргинална област на знанието, за да му се пречкат по-малко. Е, сигурно щях да съм си написала дикертацията. И кво?

Нямаше да съм работила превод от няколко езика. Нямаше да съм се научила как човек продава собствения си труд и квалификация по най-добрия начин. Нямаше да съм изучила техниките на устния превод и на филмовия. Едва ли щях да съм написала две стихосбирки и записала албум с мои си песни. Нямаше да съм правила нестандартни уъркшопи. Щях да съм свенливо зле облечено същество, което не излиза от библиотеките. Сега съм на ветрилника, затънала в дългове, винаги несигурна за утрешния ден, винаги на косъм. И щастлива.

А за развода като втори шанс да не говорим!

Тук изобщо не става дума за Ницшеанската баналност за онова, дето не ни убива. Не е въпросът, че ставаме по-силни. Ставаме по-гъвкави, по-бързи, по-изобретателни – с една дума, сякаш ставаме вътрешно множествени. И никога, никога не ни е скучно. Това малко ли е?..

Богомилски книги и легенди

Автор: Йордан Иванов

Богомилство[322]

1. Условия за появата на богомилството

Сѣмената на дуализма, хвърлени на българска почва прѣзъ IX в., не закъснѣха да дадатъ плодове. Прѣзъ врѣме на царь Симеонa дуалиститѣ имаха вече свои послѣдватели въ България, а при неговия наслѣдникъ Петра, прѣзъ втората четвърть на X в., официално се знаеше за тѣхното разпространение, познати вече съ ново име „богомили“. Богомилството се явява, ще рече, тогава именно, когато българската държава владѣеше по-голѣмата часть отъ Балканския полуостровъ, а Византия ѝ плащаше данъкъ; когато християнството тамъ бѣше станало господарствена религия; когато българската литература вѣче вече прѣживѣла една отъ най-мощнитѣ си епохи при единъ общенароденъ книжовенъ езикъ; когато, най-сетнѣ, бѣха положени основитѣ на българско национално съзнание и единство. Какъ да се обясни прочее появяването, тъкмо по онова врѣме, на учение, което носѣше раздѣленне въ религиозния и общественъ битъ на българитѣ, което бѣше протестъ срѣщу официалното християнство и срѣщу свѣтската и духовна власть?

Отъ условията, които спомогвахна да се развие туй чуждо сѣме на българска земя, на първо мѣсто трѣбва да поставимъ религиозната колебливость, която бѣ настанала слѣдъ неотколѣшното смѣняване на езичество съ християнство отъ князь Бориса. Вѣковнитѣ традиции на езичеството не можеха лесно да се забравятъ. Бунтътъ на Борисовитѣ боляри и отмѣтането на Борисовия синъ Владимира отъ новата вѣра сѫ отчасти доказателства за това. Йоанъ Екзархъ, съврѣменникъ на царь Симеова, изрично споменава за останали още некръстени славяни въ българската земя. Св. Иванъ Рилски, който живѣе прѣзъ царь Петрово врѣме, сьвѣтва въ своя завѣтъ учѣницитѣ си да упѫтватъ своитѣ сънародници въ правата вѣра и да ги отклоняватъ отъ езическитѣ обичаи, каквито тѣ държели и слѣдъ кръщението. Въ Родопитѣ имало некръстени българи дори и прѣзъ ХI в., които, както се говори въ житието на св. Георгия Иверски, още се кланяли на своитѣ кумири. Съ други думи, дълго врѣме слѣдъ приемане на християнството, българитѣ пазѣли свои езически обичаи и живѣели въ вѣрска неустановеносгѣ. Пъкъ не е било само религиозното двоевѣрие, което е могло да улесни зараждането на богомилството. Съ привикването на християнството се засилвало византийското влияние въ правово и аграрно отношение. Заедно съ промѣнитѣ, които били направени въ племенния битъ и нравственость, и съ засилване на свѣтското и черковно крѣпостничество се породили негодувания, изразени въ явни бунтове и въ спотаено неприязнено настроение на народа срѣщу новия редъ на нѣщата. Духовенството и то не могло да привлѣче къмъ себе си довѣрието и сърдцето на населението: картината, която рисува пресвитеръ Козма за покварата на монашеството и на духовнитѣ наставници на българския народъ въ царь Петрово врѣме, е съвсѣмъ неутѣшителна.

Това състояние на България прѣдставяло твърдѣ пригодна почва, на която сѫ могли да вирѣятъ ония учения, които родиха богомилството. А сѣячи на това учение не липсвали въ българската земя: едни били дошли за това нарочно, а други отдавна вече живѣели тамъ като колонисти, останали отъ врѣмето на византийското владичество, прѣди царь Симеона. Така, още въ първитѣ години на покръстването на князь Бориса, павликянитѣ отъ арменския градъ Тефрика, или Тебрика, мислѣли да проводятъ своя религиозна мисия въ България. Това разказва Петъръ Сицилийски, който билъ пратенъ отъ византийския императоръ Василий I въ Тефрика прѣзъ 868 г. да прѣговаря за прѣдаване на плѣнници. Градъ Тефрика (Нахръ-Аврикъ въ срѣдневѣковнитѣ сирийски паметници) на р. Чалта-Чай, горенъ притокъ на Ефратъ, билъ въ онова врѣме политически центъръ на павликянитѣ. Била ли е изпълнена павликянската мисия до князь Бориса, не знаемъ, но Петъръ Сицилийски, за да я осуети, писалъ писмо до българския архиепископъ, придружено съ единъ трактатъ за павликянското учение, сега единъ отъ главнитѣ извори за проучване на сектата. Може би за подобна армено-павликянска мисия въ България се отнасятъ думитѣ и на папа Николай до князь Бориса отъ 866 г.: „Въ отечеството Ви сѫ дошли отъ различни мѣста християни, т. е. гърци, арменци и други отъ други мѣста; тѣ, както имъ се ще, разправятъ много и различни нѣща“. Твърдѣ е възможно, тукъ да стана дума не за арменци павликяни, а за обикновени арменци монофизити. Имаме обаче друго по-надеждно посочване за проповѣдване на манихейство (павликянство) срѣдъ бъдгаритѣ въ онова врѣме, именно писмото на Стилияна до папа Стефана, отъ 870 год.

Зараждането на богомилството било особено улеснено отъ арменскитѣ и сирийски колонисти, които Византия настанява на нѣколко пѫти въ Тракия и въ Пловдивско. Още при царь Симеона часть отъ тѣхъ останаха въ прѣдѣлитѣ на българската държава. Едни отъ тия прѣселенци били монофизити, а друга павликяни, масалияни и разпалени иконоборци. Така, на деветата година слѣдъ опустошенията на чумата въ Тракия (746–747 г.), т. е. въ 755 г., казва Теофанъ, „императоръ Константинъ (Копронимъ) прѣсели въ Тракия сирийци и арменци, които докара отъ Теодосиополъ (Ерзерумъ) и отъ Мелитина (Малатия) и отъ които се разпространи ересьта на павликянитѣ. Наслѣдникътъ на Копронима, Лъвъ IV Хазаринътъ, докаралъ прѣзъ 778 г. нови колонисти изъ Германикия (сѣверна Сирия) въ Тракия. Павликяни имало и въ самия Цариградъ. Прѣзъ 813 г., когато Крумъ опустошаваше Тракия и се насочваше къмъ византийската столица, тамошнитѣ павликяни се бѣха одързостили да дигнатъ бунтъ противъ православното духовенство и да се гаврятъ съ иконата на св. Богородица. По-късно, императоръ Иоанъ Цимисхи (969–976 г.), който бѣше отъ арменски родъ, прѣсели свои сънародници павликяни изъ областитѣ на Ефратъ въ Пловдивско. Антиохийскиятъ патриархъ Теодоръ, разказвам това Кедринъ, убѣдилъ Цимисхия, „щото манихеитѣ (т. е. павликянитѣ), които се бѣха пръснали по цѣлия изтокъ и съ своята мръсна вѣра заразяваха населението, да ги засели на западъ въ нѣкоя пуста крайна страна, което и извърши императорътъ, като ги прѣсели въ Пловдивъ“. Ана Комнина, която е прѣбивавала въ Пловдивъ и познавала павликянитѣ, като говори за сѫщото събитие, добавя, че павликянитѣ били заселени въ околноститѣ, „около Пловдивъ“. Въ много отъ историческитѣ събития, които станали въ Пловдивско прѣзъ XI, XII, XIII в., като нападенията на печенѣзитѣ, застояването на кръстоносцитѣ на Фридриха I прѣзъ 1189 г. въ Пловдивъ, военнитѣ операции на царь Калояна и пр., павликянитѣ взематъ дѣятелно участие и въ повечето случаи въ сговоръ съ българитѣ. Арменски монофизитски общини имало и въ други българска области. Тѣ си имали свои черкви и свещеници въ Софийско и Дѣволско прѣзъ XI -XII в., както се отъ писмата на Теофилакта Охридски; въ Пловдивъ прѣзъ XII в. имали и свой момастирь; въ Мъгленско живѣели арменци монофизити и павликяни и пр. Срѣдневѣковнитѣ паметници и грамоти поменавать често арменски селища и отдѣлни арменски сѣмейства по разни български краища: с. Армѣнохоръ въ Битолско, мѣстность Армѣница въ Рила и др. И сега сѫ познати селата: Ерменово, Ерменско (въ Леринско), Ерменлуй (Никополско), Арменитѣ (Габровско), Армѣнковци (Дрѣновско), Ерменлий (Добришко). Сирийско-арменскитѣ колонисти били носители, освѣнъ на павликянство и монофизитство, още и на масалиянство. За масалияни въ Тракия прѣзъ XI в. говорятъ, както поменахме, Михинлъ Пселъ и Кедринъ. Кизическиятъ пъкъ митрополитъ Димитри е първиятъ по врѣме писатель (X в.), който сближава масалиянство съ богомилство.

За закрѣпването на дуализма въ България, нѣкои учени, както напр. В. Г. Василевски, привеждатъ и влиянието на печенѣзитѣ, които прѣзъ XI в. проникнаха въ българскитѣ и византийски земи, и групи отъ тѣхъ бидоха заселени въ Софийско, Нишко, Щипско и Мъгленско. Василевски основаваше своето прѣдположение на възможното проникване на манихейството у печенѣзитѣ отъ сроднитѣ тѣмъ турски племена, като напр. уйгуритѣ, които, както поменахме, сѫ изповѣдвали прѣзъ VIII в. религията на Мани. Сега можемъ да си послужимъ обаче и съ едно по-изрично свидѣтелство за вѣрата на печенѣзитѣ, чиито обиталища прѣзъ IX–X в. достигаха до долния Дунавъ и които прѣзъ XI в. нахлуха въ Византия и въ Маджарско. Това свидѣтелство, приведено у арабския писатель Алъ-Бекри (XI в.), разказва, че изпърво печенѣзитѣ държали вѣрата на магитѣ, т. е. Заратустровия дуализъмъ, а по-късно едни тѣхни племена приели мохамеданство, водили война съ другитѣ племена дуалисти и ги насилили да приематъ исляма. А че манихейството е било проникнало у нѣкои фино-турански племена, обитаващи нѣкога въ сегашнитѣ руски юго-източни области, за това можемъ да сѫдямъ отъ персийски дуалистични заемки у тая племена. Така напр. маджаритѣ, които, прѣди да се настанятъ въ сегашното си отечество, живѣеха край Волга и по-сетнѣ въ южна Русня, пазятъ и сега въ своя езикъ и фолклоръ останки отъ дуалистична терминология и обреди. Тѣзи елементи тѣ сѫ могли да заемагь, при странствуванията си изъ Русия, отъ нѣкои турски племена, като печенѣзитѣ, часть отъ които нахлу въ маджарската земя и остана тамъ. Употрѣбяванитѣ у маджаритѣ имена Isten(Ищенъ, Богъ), ördög (ьордьогъ, дязолъ), manó (мано, бѣсъ, духъ) и др.[323] не сѫ домашни, а иматъ персийски произходъ: изданъ, ердекъ, мана.

Оть горѣизложеното става ясно, че още прѣзъ Х в. въ българската земя сѫ сѫществували редъ условия, за да се яви и тамъ дуализъмъ въ една или друга форма. И дѣйствително, той се явилъ, пусналъ корени и далъ плодове – така нареченото богомилство.

2. Поява на богомилството

Проповѣдитѣ на горѣпоменатитѣ мисионери дуалисти въ България прѣзъ втората половина на IX в., при князь Бориса, както и учението на павликянитѣ и масалиянитѣ, останали при царь Симеона въ българскитѣ държавни граници, не ще да сѫ останали безъ влияние върху българското население. Още въ това врѣме дуализмътъ ще да е билъ спечелилъ свои български послѣдватели. Йоанъ Екзархъ Български, съврѣменникъ на царь Симеона (893–927 г.) укорява на нѣколко мѣста въ съчиненията си манихеитѣ и славянитѣ езичници, останали такива и слѣдъ кръщението на Бориса. Той дори изтъква една отъ характернитѣ особености на бѫдещето богомилско учение за сатаната, смѣтанъ за старши синъ на Бога:

Това показва, че богомилството, като смѣсица отъ манихейство, павликянство и масалиянство, е било захванало да се оформява доста рано въ България и че за него сѫ знаели писатели, като Йоана Екзарха. Бѣлѣжката на Йоана Екзарха се явява като най-старо свидѣтелство за умѣренъ дуализъмъ, дѣто дяволътъ, гворецъ на видимия свѣтъ, не е равноначаленъ и равноправенъ на Бога Отца, а неговъ синъ и по-късно и врагъ. Прѣзъ втората четвъртъ на X в., при царь Петра, дуализмътъ въ България се билъ доста проширилъ и станалъ застрашителенъ. Царь Петъръ, като узналъ за това, на два пѫти се обръщалъ за съвѣти до цариградския патриархъ Теофилакта, която му билъ близъкъ сродникъ, защото царица Мария, жена на царь Петра, била негова сестра. Второто послание-отговоръ на Теофилакта до Петра, открито неотдавна въ Амброзиянската библиотека въ Милано, е най-ранното по-подробно свидѣтелство за появата на дуализма срѣдъ българитѣ. То не е датувано, но неговото написване ще трѣбва да се постави въ термина на Теофилактовото патриаршество, т. е. между 933 и 956 г., когато е властвувалъ и царь Петъръ (927–969 г.). Въ това послание става дума вече за крайно дуалистично учение, признаваще двѣтѣ начала – добро и зло, двама творци: единъ създатель на свѣтлината и на ангелитѣ, и другъ на видимия свѣтъ, на человѣка и животнитѣ. Ересьта била, казва Теофилактъ, смѣсь на манихейство съ павликянство (μανιχαϊσμὸς γάρ ἐστι παυλιανισμῷ συμμιγής). Нейнитѣ привърженици не били само нѣколко отдѣлни личности или чужди проповѣдници, а групи отметнали се отъ православието българи заедно съ свещеницитѣ си. Имало и такива, които спохождали еретицитѣ, безъ да оставятъ православието си. Патриархъ Теофилактъ съвѣтва царь Петра какъ да постѫпи съ провинилитѣ се и какви наказания да имъ наложи, на едни епитимия, а на други анатема. По-строги наказания патриархътъ не прѣпорѫчва. Тѣзи мѣрки не спрѣли ересьта: тя продължила своя животъ, развивала се и, още при сѫщия царь Петра, тя се явила съ свой водитель, попъ Богомилъ. Българскиятъ писатель Козма (втората половина на X в.), който пръвъ говори за попъ Богомиловото учение, прѣдставя го като особена верска система, съ умѣрено дуалистично гледище, неподходеще напълно ни на манихейството, ни на павликянството, ни на масалиянството. Ще рече, първитѣ домашни вѣсти говорятъ за сѫществуваието на дуалистично учение въ България, въ царь Симеоново и царь Петрово врѣме, и то въ двата му вида, крайно и умѣрено. Крайното крило, за което става дума въ Теофилактивото послание, било твърдѣ близу до павликянството; то се отдѣлило въ особена черква, позната съ прозвището Драговищка. Драговищитѣ намѣрили прибѣжище главно въ Македония и Тракия, а умѣреното крило, сѫщинскитѣ богомили – прѣдимно въ сѣверна България. Въ западноевропейскитѣ документи първото е познато съ името Драговищки орденъ, а второто, умѣреното, съ името Български орденъ.

Богомислтвото или Българскиятъ орденъ, наспроти учението на драговищитѣ, прѣдстава по-нова, по-еволюирала и по-приближена до православието система. Неговиятъ основатель или по-добрѣ организаторъ, попъ Богомилъ, отхвърлилъ гледището за прѣдвѣчното, успоредно сѫществуване на двѣтѣ начала – на свѣтлината и мрака, доброто и злото, Богъ и сатаната, и приелъ само едного Бога за първично начало; дуализмътъ настѫъпва по-сетнѣ, когато Сатанаилъ се отмѣта отъ Бога Отца и става неговъ врагъ и творецъ на видимия свѣтъ и на човѣка. Тоя дуализъмъ е врѣмененъ, защото Сатанаилъ ще бѫде побѣденъ и свѣтъть му разрушенъ. Попъ Богомилъ прибавилъ и социални елементи въ своята система, която била прогласена за християнска, а православнитѣ я нарекли, по негово име, богомилство, богомилска ересь.[324]

Миналото не ни е оставило нѣкои обстойни данни за личностьта на попъ Богомила, за неговия, животъ и дѣйность, освѣнъ краткитѣ фрази на неговитѣ противници:

Това свидѣтелство на пресвитеръ Козма, който е билъ по-младъ съврѣменникъ на попъ Богомила, явно сочи кога е живѣлъ основательтъ на ересьта, именно въ царь Петрово врѣме (927–969 г.). […]

Въ други извори, както ще видимъ, попъ Богомилъ е посоченъ и като писатель. Това е всичко, което е поменато прѣко за българския реформаторъ. За неговия идеенъ складъ и замисли остава да сѫдимъ отъ учението му. Оть това, което знаемъ за религиознитѣ системи и обществено-политическия животъ прѣзъ X в. и което намираме въ учението на богомилството, трѣбва да признаемъ, че попъ Богомилъ не е билъ обикновевъ человѣкъ, а твърда буденъ и смѣль умъ, който се издига надъ своята срѣда, завдадѣва я съ своя духъ и повежда по нови пѫтища. Той ще е билъ изпърво православенъ свещеникъ и се е нахождалъ по-близу до народния животъ и тежнения, отколкото прѣдставителитѣ на черното духовенство, на монашеството. Попъ Богомилъ е билъ недоволенъ отъ официалното християнство, отдалечено отъ своята първоначална простота и отрупано съ тържествени обредности, задъ които едва се е съзирало и разбирало отъ народа дѣлото на Христа. Той не е могълъ да одобри религиозния и държавенъ строй, дѣто въ робство и крѣпостничество страдаелъ обезправенъ голѣмъ дѣлъ отъ народа по болѣрски и монастирски имѣния и домове, и замислилъ да стане проповѣдникъ на истинско християнство, което да бѫде близко до разбирането на народа и да му даде човѣшка правда и душевно спасение. Чисто вѣрскитѣ елементи на своята система той заелъ отъ прѣдставитѣ, които ималъ за първобитното християнство, както и отъ учението на манихеи, павликяни и масалияни. И ако той е усвоилъ повечето гледището на дуалиститѣ, то е защото не е могълъ да припише съществуването на злото въ тоя свѣтъ и у човѣка на единъ всеблагъ и всемощенъ Богъ. Дуалистичнитѣ заемки въ системата на попъ Богомила не се дължатъ на домашно славянско влияние, както това прѣдполагаха мнозина отъ изслѣдвачитѣ на богомилството. Сега въ науката е извѣстно, че вѣрата на езическитѣ южни славяни не е била дуалистична и че вѣститѣ за Бѣлъ Богъ и Черенъ Богъ у тѣхъ сѫ късни, литературни добавки. За славянски религиозни влияния може да се говори не при дуалиститчнитѣ прѣдстави на богомилството, а при неговото учение за бѣсоветѣ (демони, духове), които съпровождате човѣка въ неговия животъ. Това повѣрие, характерно за масалиянското учение, е било добрѣ извѣстно и на славянската митология, и неговото теоретично заемане изъ масалиянството е вече лежало въ душата на старитѣ българи. Туй, което е особено характерно за догматиката на богомилството и което издава религиозно-метафизическия духъ на попъ Богомила, както и неговата сьобразителность и практичность, то е умѣреното становище, което той заема въ схващането на дуализма. Въ случая той се противопоставя на крайния дуализъмъ на манихеитѣ и павликянитѣ и се приближава до християнското гледище за божествена монократия, за монотеизъмъ. Злото начало, Сатанаилъ, е божи синъ или падналъ ангелъ, който създава по-сетнѣ видимия свѣтъ, дѣто царува добро и зло и дѣто управлява Сатанаилъ. Съ тая реформа попъ Богомилъ показва еволюиралъ и практиченъ умъ, задоволяващъ догмата за произхода на злото и приближаващъ се до православието, което се е намирало подъ закрилата на държавата и отъ което е очаквалъ да отдѣли послѣдватели. Попъ Богомилъ е прокаралъ и извѣстна цѣлесъобразностъ въ учението си за човѣка. Създаденъ отъ Сатанаила и оживенъ отъ божия Духъ, человѣкъ, подъ влияние на плътското демонско тѣло, е изложенъ да върши лошавини, но за това пъкъ той е надаренъ съ свободна воля за борба, самоопрѣдѣление и спасение. У крайнитѣ дуалисти прѣобладава детерминизъмъ, а у богомилитѣ индетерминизъмъ, подобенъ на православнохристиянския. Най-сетнѣ, попъ Богомилъ добавилъ въ своята система рѣдкото за онова врѣме хуманно гледище за социалното положение на човѣка. Нѣщо повече, това гледище у него е изразено не като просто благопожелание, а въ видъ на протестъ противъ социалнитѣ неправди надъ беззащитнитѣ, противъ институцията на робството, болѣрството и монархията. Попъ Богомилъ е дръзналъ да пише на знамето си онова искане, което се е таело винаги въ душитѣ на потъпканитѣ, но което никой не се е осмѣлявалъ да заяви високо. Въ това отношение, българскиятъ попъ е нзпрѣварилъ съ вѣкове благороднитѣ проповѣдници на новитѣ врѣмена за социална правда.

3. Учение и нрави

Взето въ главни черти, безъ всички подробности и особености, относещи се до нѣкои групи на сектата, богомилското учение ни се прѣдставя въ слѣднята обща картина. Изпърво не сѫществувалъ сегашниятъ свѣтъ. Имало само единъ изконенъ, прѣдвѣченъ миръ, съ седъмь небеса, надъ които прѣбѫдвалъ Богъ Отецъ и пода които се намирала бездната и скритата въ водитѣ неустроена земя. На Бога услужвали мирияди ангели съ тѣхния началникъ Самаилъ (или Сатанаилъ),[325] който билъ и строитель на стихиитѣ. Споредъ друга версия, Сатанаилъ билъ синъ на Бога Отца и братъ на Исуса.[326] Сатанаилъ, пра своята служба, като слизалъ до долнитѣ пластове на мира и възлизалъ до прѣстола на Бога Отца, се възхитилъ отъ величието на мировия господарь и поревновалъ да постави сѣдалището си надъ облацитѣ и да стане равенъ на Всевишния. Богъ Отецъ тогава го лишилъ, него и неговитѣ съмишленици ангели, отъ небесното достойнство и обиталище. Сатанаилъ, като билъ съборенъ съ своитѣ ангели на небесната твърдь (сводъ), т. е. на видимото небе надъ земята, понеже съхранявалъ творческата си мощь, рекълъ да осѫществи своята замисъль и да създаде сегашния видимъ свѣтъ, въ противовѣсь на прѣдвѣчния миръ на Бога Отца. И въ седъмь деня, които сѫ седъмь вѣка, той създалъ свѣта: покритата съ вода земя издигналъ на сухо, отдѣлилъ по нея моретата отъ сушата, направилъ слънцето, мѣсечината и звѣздитѣ, накаралъ земята да произведе животни и растения и, най-сетнѣ, направилъ човѣка. Адамъ и Ева били направени отъ безжизнена пръсть и одухотворени посрѣдствомъ двама отъ падналитѣ ангели (демони), които се поселили въ тѣлата на първитѣ человѣци. Споредъ вѣрването на малоазийскитѣ богомили, дяволътъ открадналът душата отъ Бога и съ голѣма мѫка можалъ да я затвори въ тѣлото на Адама и да го оживи. Споредъ третя версия, Сатанаилъ се опиталъ самъ да оживи първозданниа Адама, като му вдъхналъ своето дихание, но, понеже то излѣзло отъ палеца на десния кракъ и станало змия, той помолилъ Бога Отца да му сътрудничи и да даде душа на Адама. Богь се смилилъ и далъ животъ на първия човѣкъ, отъ реброто на когото била направена сетнѣ и Ева. И по тритѣ тия версии, въ пръстеното и разрушимо тѣло на човѣка обитава божа духъ, идещъ било направо отъ Бога, било отъ падналитѣ ангели, които оживили Адама и Ева. Послѣ Сатанаилъ ималъ сношения съ Ева, и тя родила синъ Каинъ и дъщеря Каломела. Отъ сношението пъкъ на Адама съ Ева се родилъ Авелъ, но той билъ убитъ отъ Каина. Народеното отъ прѣстѫпление грѣшно човѣчество се умножило, и Сатанаилъ останалъ да властвува и урежда създадения отъ него свѣтъ. За да държи человѣцитѣ въ зависимость, Сатанаилъ далъ на Мойсея законъ и го проводилъ да имъ проповѣдва да обожаватъ създателя на свѣта (т. е. Сатанаила) и да му се покоряватъ. Съ подобна лъжовна мисия се явилъ по-късно и пророкъ Илия. Малцина били человѣцитѣ, които сѫ успѣвали, изподъ страститѣ на тѣлото и демонското навождение, да прозрать божествената правда и да се удостоятъ съ небесна милость; мнозинството отивало въ царството на гибѣльта.

Най-сетнѣ, Богь Отецъ видѣлъ, че билъ измаменъ отъ Сатанаила. Той се смилилъ надъ заблуденото человѣчество и, въ 5500 г. слѣдъ създанието на сегашния (Сатанаиловъ) свѣтъ, той отлѫчилъ отъ сърдцето си своя синъ, Словото, наричано още Исусъ, и го пратилъ на земята да спасява, съ своето учение, Адамовото поколѣние. Прѣди да слѣзе Исусъ, Богъ проводилъ на земята своя ангелъ Мария, който да приеме Исуса. Словото (Исусъ) влѣзло въ Дѣва Мария прѣзъ ухото и излѣзло оттамъ, като приело человѣческа плъть, но плътъ призрачна, невеществена Исусъ проповѣдвалъ божията истина, която е изложена въ Евангелието и чрѣзъ която человѣчеството трѣбвало да се освободи отъ веригитѣ на Сатанаила и да се спаси. Сатанаилъ, като узналъ, че ще слиза Исусъ, повелъ борба срѣщу него. Той изпратилъ на земята своя демонъ Илия, която е Йоанъ Кръстителъ, да кръщава народа съ вода и така да го отклонява отъ истинското спасително кръщение, чрѣзъ Духа Светаго. Послѣ Сатанаилъ иловилъ Исуса, чрѣзъ евреитѣ, разпъналъ го на кръстъ и помислилъ, че го е умъртвилъ, но се излъгалъ, защото Словото не се убива, а Исусъ страдалъ и умрѣлъ само привидно. Исусъ оставилъ словото на человѣцитѣ, за да познаятъ истината и да се самоопрѣдѣлятъ. Когато ще се свършатъ седъмьтѣ вѣка, Исусъ ще дойде втори пѫтъ да сѫди человѣчеството: той ще възведе душитѣ на праведницитѣ въ обиталището на Бога Отца (споредъ друга версия: полуправеднитѣ ще се дабератъ до спасение слѣдъ дълго странствуване и прѣраждане на душитѣ имъ), а грѣшнитѣ ще бѫдатъ хвърлени въ вѣчната огнена мѫка заедно съ свързания въ вериги Сатанаилъ. Тогава Сатанаилъ ще бѫде лишенъ отъ божественото си достоинство, частицата -илъ (елъ) ще бѫде отнета отъ името му, и е бѫде нареченъ сатана. Споредъ други извори, той билъ нареченъ така още при прѣгрѣшението си на небето. Най-сетнѣ, създадениятъ отъ Станаила свѣтъ ще загине: небеснитѣ свѣтила ще помрачеятъ и ще паднатъ, земята и всичко по нея ще изгори и ще бѫде погубено. Ще остане отново само прѣдвѣчниятъ миръ. Такъво било богомилското учение за космогонията, за създанието на човѣка и за неговата сѫдба.

Какъ се е било отразило това credo въ черковния и общественъ животъ? Послѣдователитѣ на богомилското учение сѫ образували едно общество, една черква. Тая черква тѣ наричали „християнска“, а членоветѣ ѝ – „християни“, за разлика от православната черква, която въ тѣхни очи минавала за еретична, лъжовно християнска. Членоветѣ на богомилската черква са дѣлѣли на два степена, на съвършени (избрани, посветени) и на обикновени (слушатели, вѣруещи). Първитѣ били малко на брой, а вторитѣ съставяли мнозинството на богомилскитѣ общини. Съвършенитѣ – носители на богомислкия идеалъ, между които имало и жени, водѣли най-строгъ аскетиченъ животъ и се отдавали всецѣло на духовно прѣбивание и проповѣдь. Тѣ се намирали въ постоянна борба противъ тѣлото, което смѣтали за дѣло на лошото начало, и всѣкакъ се стараели да очистятъ, да възвисятъ своята душа – частица на божествения Духъ – и да я приготвятъ да се присъедини къмъ своя първоизточникъ. Затова тѣ прѣкарвали въ безбрачие (нѣкои се и скопявали) и не угаждали на плътскитѣ си пощѣвки; храната имъ била вегетарианска: никога не яли месо, масло, млѣко, сирене, яйца, съ изключение на риба, понеже тя се била разножавала безъ съвъкупление. Вино не пиели. Обличали се въ черни калугерски раса, съ низко нахлупена качулка, изподъ която едва се виждало блѣдното имъ и изпито лице. Тѣ отбѣгвали рѫчния трудъ и прѣбивавали въ пълно нестежание. Оскѫдната растителна храна, която приемали, имъ бивала доставяна отъ обикновенитѣ богомили. Съвършениятъ богомилъ не е смѣялъ да посегне на живота на никое растение, животно или гадинка, за да не би съ това да уврѣди оная божествена, жизнена частица, която прѣбивава въ създанието и която може да е странствуващата душа на нѣкой грѣшникъ. Грѣхътъ, сторенъ при пожънване на житнитѣ класове или при откѫсване на зеленчукъ, служещи за храна на съвършения богомилъ, падалъ върху обикновения вѣруещъ, който работи. Така живущиятъ чистъ богомилъ е билъ носитель на Духа Светаго, който се прѣдава отъ Исуса на апостолитѣ и на тѣхнитѣ ученици до свършъка на свѣта. Ето защо избранитѣ богомили бивали наричани теотоки (богородици), т. е. които носять въ себе си Духа, Словото Исуса, и го раждатъ, като го прѣдаватъ на други. Слѣдъ смъртьта, душата на избрания богомилъ се присъединява къмъ своя изворъ, Бога.

Обикновенитѣ богомили, проститѣ вѣруещи, се стараели да се доближатъ що-годѣ до идеалния животъ на своитѣ избраници, безъ да сподѣлятъ всички строгости на тѣхния аскетизъиъ. Тѣ живѣели въ обществото, работѣли, имали имоти, женѣли се, но многоженството имъ било забранено, разрѣшено имъ било да се хранятъ, като православнитѣ, като спазватъ, обаче основнитѣ положения на богомилското учение и обредность. Постѣли всѣки вторникъ, четвъртъкъ и петъкъ, а нѣкои и въ недѣля, въ недѣля тѣ работѣли. Съвършенитѣ богомили постѣли цѣлъ животъ, и въ отредени дни и не вкусвали нищо. Обикновенитѣ богомили ставали войници и дори водѣли въсстания и войни. Богомилитѣ имали и общи имоти, принадлежащи на тѣхната вѣрска община и служещи за подпомагане на бѣднитѣ, немощнитѣ и съвършенитѣ на сектата. При тежка или ненадеждна болестъ, обикновениятъ богомилъ, ако е искалъ да получи спасение, подлагалъ се е на строго въздържание и постъ, отказвалъ се е отъ всичко земно, отъ жена, дѣца и имотъ, и е приемалъ духовно кръщение, т. е. Св. Духъ, чрѣзъ полагане на рѫцѣ отъ страна на съвършенитѣ. Ако останѣлъ живъ, той е трѣбало да живѣе вече като съвършенъ, споредъ своя оброкъ. Често пѫти такивато болни, за да се спасятъ, прибѣгвали до самоубийство или пъкъ сѫ бивали удушвани на смъртното си легло съ натрупване на покривки и възглавници. Прѣживѣлитѣ болестъта малодушници, неустояли на своя оброкъ, сѫ бивала смѣтани за най-голѣми грѣшници. Обикновенитѣ богомили почитали своитѣ избрани като сѫщински светци, имали въ тѣхъ пълна вѣра и ни сѣнка отъ подозрѣние. Затова пъкъ приемането въ разреда на съвършенитѣ е ставало само слѣдъ строга подготовка и изпитание.

Съобразявайки се съ новозавѣтнитѣ книги, дѣто е речено, че Всевишниятъ не обитава въ рѫкотворни храмове (Дѣяния VIII, 48), а на небесата, богомилитѣ нѣмали храмове и не признавали православнитѣ черкви, които били свърталище на демонитѣ; въ Йерусалимския храмъ обитавалъ саммятъ Сатанаилъ, а слѣдъ разтурянето му, той се поселилъ въ цариградската Св. София. А понеже у Матея (XXI, 13) е казано: „Домътъ ми ще се нарече молитвенъ домъ“, та се молѣли въ кѫщитѣ си или пъкъ на открито, по пѫтища и кръстопѫтища. Монастири и монашество нѣмали. Тѣхното богослужение било твърдѣ просто: четене и обяснение на Евангелието и единствена молитва „Отче нашъ“, съ която почвали всѣко начинание и хранене. Молѣли се съ поклони, по четири пѫти денемъ и по толкова нощемъ. Цариградскитѣ богомили се молѣли по-често: седъмь пати на денъ и петь пѫти на нощь. Когато приемали нѣкого въ сектата или посвещавали обикновенъ богомилъ въ съвършень, както и когато ломѣли и раздавали светна хлѣбъ (тѣхната комка), службата имъ бивала по-тържествена, при много запалени свѣщи, проповѣди и обредности, за които ще се каже по-нататакъ. Трку-речи винаги при тия служби четѣли началото на Йоановото Евангелие: Въ началѣ бѣ Слово и пр. При свършъкъ на молението, тѣ се сбогували, като се цѣлували мѫже съ мѫже, жени съ жени; мѫжетѣ се сбогували съ женитѣ съ допиране на лактѣтѣ си.

Богомилската черква, която се смѣтала за наслѣдница на апостолската, признавала само три духовни чина – дяконъ, пресвитеръ и епископъ, които бивали заемани само отъ избранитѣ, съвършени богомили. Другата черковна йерархия, въведена по-сетнѣ отъ християнитѣ – папи, патриарси, митрополити, архиепископи, архимандрити и пр., не била признавана отъ богомилитѣ. Епископътъ у българскитѣ богомили се наричалъ дѣдъ, дѣдьць, както и сего го зоватъ българитѣ – дѣдо владика. Дѣдото ималъ и свой помощникъ или замѣстникъ (старщи синъ, filius major). За свещеникъ и дяконъ не знаемъ дали сѫ бивали употрѣбявани други названия, каквито сѫ имали напр. босненскитѣ патарени, у които четиритѣ чина сѫ носѣли славянски имена: дѣдь, гость, стараць, строиникь и които отговарятъ на episcopus, filius major, filius minor, diaconus у западнитѣ дуалисти. За главата на цариградскитѣ богомили, Василия, знаемъ, че той, по подражение на Исуса и, подобно на учителя на манихейството – Мани, ималъ дванадесеть ученика-апостоли. Сѫщото нѣщо срѣшаме и у западнитѣ дуалисти прѣзъ XII–XIII в. На чело на българскитѣ богомилски епископи стоялъ единъ върховенъ епископъ, когото западноевропейскитѣ документи наричатъ „папа“. При гоненията, на каквито богомилската черква често е бивала излагана, реченитѣ чинове сѫ могли да бѫдатъ заемани и отъ старѣйшинитѣ на сектата.

Като носители на възгледа на началното християнско общество за братство и равенство, богомилитѣ се отнасяли съ неприязънь къмъ съврѣменния тѣмъ политически и религиозенъ строй. Войнитѣ, убийствата, насилията надъ бѣднитѣ и надъ лишенитѣ отъ права и защита, социалното неравенство, узаконено отъ държава и черква, никакъ не подхождали на богомилския идеалъ за християнско общество. И като схващали цѣльта на живота като борба срѣшу злото начало, богомилитѣ не само хулѣли богатитѣ, ругаели старѣйшинитѣ, укорявали болѣритѣ, ненавиждали царя (вариантъ: властитѣ), но подбуждали робитѣ и крѣпостнитѣ да не работятъ на своитѣ господари и обявявали за омразни ония, които работѣли на царя; тѣ дори прибирали въ своята срѣда избѣгалитѣ отъ господаря си роби. Това имъ поведение идѣло отъ желаение за човѣщина и равенство въ обществото, но не било бунтарство съ цѣль да съсипятъ държавния институтъ. Ето защо, когато се засилили тѣхнитѣ общини или когато царетѣ се отнаясяли благо къмъ тѣхъ, тѣ се явявали добри родолюбци и бранители на народната правдини срѣщу посегателството на чужденци или на мощни областни властелини и голѣми землевладѣлци. Ненавистьта имъ срѣщу византийския строй се посрѣщала съ общебългарската неприязънь къмъ Византия изобщо. Прѣзъ XI–XII в. тѣ взематъ участие въ българскитѣ възстанически движения противъ Византия, борятъ се съ орѫжие въ рѫка срѣщу норманитѣ, които опустошавали българскитѣ области, а богомилскитѣ села опожарявали и населението избивали. Прѣзъ XIII в., при Калояна, тѣхнитѣ близки по вѣра павликяни се борятъ, заедно съ българитѣ, противъ гърци и франки. При Асѣня II богомилитѣ се ползуватъ дори съ закрилата на държавата.

И ако въ отношенията си къмъ държавата богомилитѣ държали двояко поведение, съобразно съ обстоятелствата, спрѣмо православната черква тѣ дѣйствували винаги като врагове: отричали изобщо православието, неговото духовенство, организация, тайнства, обреди и култови прѣдмети. Тѣ не признавали храмоветѣ – обиталища на демонитѣ; литургията и молитвитѣ на православнитѣ за тѣхъ сѫ непотрѣбно многоглаголание; кръщението съ вода не освобождава човѣка отъ първородния грѣхъ, нито пъкъ причастието достига нѣкоя цѣль, защото комката си остава обикновенъ хлѣбъ и вино, а не плъть и кръвь Христови; почитането на кръста е дори прѣстѫпно, защото на това орѫдие е билъ мѫченъ Исусъ, и ако се кланяме на кръста и го цѣлуваме, казва попъ Богомилъ, сѫщото би трѣбвало да правимъ и съ осела, защото Христосъ е яздилъ на оселъ; цѣлуването и почитането на иконитѣ е елински обичай и идолопоклонство; тѣлата на умрѣлитѣ и мощитѣ на светцитѣ сѫ материя, творение на Сатанаила, и въ гробоветѣ живѣятъ демони; Исусъ не е правилъ чудеса, и тѣ трѣбва да се разбирятъ въ духовенъ, прѣносенъ смисълъ; самъ Исусъ дори, казватъ нѣкои богомили, не е живѣлъ, защото сѫщинскиятъ Исусъ е билъ Словото, пратено на земята за назидание и спасение на человѣчеството; св. Богородица и светцитѣ не бива да се почитатъ; човѣшкитѣ тѣла сѫ материя, тя не възкръсва, и пр.

Това поведение на богомилитѣ е опрѣдѣляло и държанието на православната държавна черква спрѣмо тѣхъ. Събори, полемики, конфискуване на имотитѣ, наказания и изгнание – всичко било употрѣбено, за да се изкорени опасната ересъ. Открититѣ богомили бивали поставени извънъ законитѣ; затова пъкъ тѣ се криели и живѣели като тайна секта. Само при вѣротърпими царе, тѣ издавали глава. Поставени пра такива неблагоприятни условия, богомилитѣ се прѣпорѫчвали за православни, отивали въ черква, цѣлували кръста и иконитѣ и пр.; въ Мала-Азия даже градѣли черкви, но всичко туй вършели колкото за очи и извинявали своето притворство съ думитѣ на Евангелието (Мат. XXIII, 3): „Всичко що ви кажатъ да пазитѣ, пазете и вършете, но не постѫпвайте споредъ дѣлата имъ, защото тѣ говорятъ, а не вършатъ“. Поради тая имъ прикритость, богомилитѣ бивали нападани постоянно като лъжци и лицемѣри. Обвинявали ги, често пѫти и неоснователно, че се обличали въ монашеско расо, за да намиратъ достѫпъ прѣдъ народа; че били блѣдни отъ лицемѣренъ постъ; че постѣли, но ако ги поканѣлъ нѣкой на трапезата, наяждали се и се напивали като слонове; че се събирали ужъ на молитва, па вършели безчинства и пр. Въ желанието си да очернятъ богомилитѣ, нѣкои тѣхни противници ги обвинявали въ най-невѣроятни прѣстѫплення, както напр. Пселъ приписвалъ на тракийскитѣ масалияни обичая да ядатъ човѣшки нечистотии и др. Въ едно сѫ съгласни всички неприятели на богомилитѣ: тѣ признаватъ голамата тѣхна начетеностъ и ловкостьта имъ да използуватъ при прѣнията си текстоветѣ на св. Писание; тѣ съвѣтватъ православнитѣ да се не захващатъ съ тѣхъ на състезание и въ всѣки случай да ги избѣгватъ, защото били опасни събесѣдници.

Богомилството прѣдставя и една отличителна особеностъ – липсата на строго единство въ догматично и нравствено отношение. Причината на това се крие въ сектантския характеръ на богомилството, лишено отъ онова еднообразие и спойка, възможни само при религия, която живѣе подъ общъ контролъ и свобода. Прѣслѣдванията и изолиранитѣ често пѫти една отъ друга богомилски области и общини сѫ докарали нарушение на единството въ тѣхното учение, особено по второстепенни въпроси. Така напр. малоазийскитѣ богомили, ако и да сѫ заявявали, че почитатъ Бога Отца и Св. Тройца, скришома тѣ били поклонници и на сатаната, твореца на видимия свѣтъ. Цариградскитѣ богомили сѫщо почитали демонитѣ и имъ се покланяли, за да не ги разсърдятъ, защото злитѣ духове имали надъ хората власть, която и Богъ не могълъ да прѣмахне. Тоя сатанизъмъ или луцифериянство се приписва отъ Псела и на тракийскитѣ масалияни. Не е чудно, слѣдователно, дѣто, прѣзъ една и сѫща епоха, въ различнитѣ области се явяватъ съ нееднакви възгледи и съ особености, както туй се вижда отъ съотвѣтнитѣ свидѣтелства. Съ течение на врѣмето тия различия сѫ щѣли да се увеличатъ още повече, ако да не наддѣлѣло влиянието на християнството. Богомилсгвото лека-полека губело своята първична индивидуалность, еволюирало, прѣобразявало се, ставали прѣливания отъ една група въ друга и особено по посока на държавната религия, православието. Още прѣзъ XI в. срѣщаме богомилствуещи монаси да живѣятъ и да работятъ въ православнитѣ монастири. Богомилитѣ прѣзъ XIV в. тъй се били приближили до официалната черква, че дори въ центра на монашеството, въ Светата Атонска гора, та намирали подслонъ въ монастиритѣ като монаси. Само будното око на ортодоксалния ревнитель е могло да ги открие и да подигне прѣслѣдване противъ натрапницитѣ. Нѣщо подобно виждаме и при другитѣ секти, Масалиянитѣ, които прѣзъ VIII в. пазѣли още своята индивидуалность, прѣзъ XI в. ги намираме въ Тракия доста промѣнени, а по-късно вече слѣни съ богомилитѣ или съ православнитѣ. Павликянитѣ въ Пловдивско прѣзъ XVI–XVII в. едвамъ били запазили половината отъ своята начална догматика. Нѣкои отъ торбешитѣ въ Македония и особено криптохристиянитѣ въ Албания, подъ влиянието на мохамеданството, и досега съхраняватъ чудна смесица отъ двоевѣрие. Заимствуванията и прѣливането на дуалистичнитѣ учения намѣрили отразъ твърдѣ рано и въ изворитѣ за тѣхъ. Хронисти и полемисти, неосвѣдомени по-тънко съ догматиката на извѣстно учение, а повече запознати съ външната му страна, смѣсватъ и имената на сектитѣ. При все това, въ повечето случаи, тѣ си служать съ общия терминъ „богомили“, за да означат съ съ него дуалистичнитѣ групи у българитѣ.

4. Разпространение на богомилството

Мѣркитѣ, които патриархъ Теофилактъ прѣпорѫчилъ на царь Петра за изкоренение на новоявилата се ересъ въ България, не помогнали: условията за нейното ширене били по-силни отъ анатемосванията. Попъ Богомилъ, наистина, бѣ реформиралъ дуалистичното учение, бѣ го приближилъ до православната черква, но то си оставало сé още далече отъ нея и продължало да върви по свой пѫть, водено отъ ученицитѣ и съмишленицитѣна Богомила: Михаилъ, Теодоръ, Добре, Стефанъ, Васили, Петъръ и др. Прѣзъ X в. намираме богомили въ Софийско, дѣто отричатъ светостьта на мощитѣ на св. Ивана Рилска и заявяватъ, че нѣма възкресение на тѣлата. По-късно, въ София се настанява и тѣхниятъ епископъ – Дѣдьць Срѣдьчьскыи. Богомилството се ширѣло и въ юго-западнитѣ български краища, въ Македония, пъкъ и въ Албания. Тамъ срѣщу него се борѣли, разказва гръцкото житие на св. Ивана Владимира, „седмочислениците“ и тѣхнитѣ ученици.[327] Царь Самуиловата дъщеря и нейниятъ братъ, казва сѫщата легенда, били богомили и че ужъ православниятъ Ив. Владимиръ, зеть царь Самуиловъ, билъ убитъ отъ своя шурей въ 1015 г. отъ религиозна ненависть. Византийското владичество прѣзъ XI–XII в., възстанията и нахлуването на печенѣзи, кумани, нормани и кръстоносци засилили безредието и безвластието въ българскитѣ земи и улеснили разпространението на богомилството и на сроднитѣ нему секти. Еретицитѣ взели дори видно участие въ българскитѣ възстания. Арменскитѣ колонисти въ Тракия и Македония, печенѣзитѣ въ Дунавска България, въ Софийско, Овчеполско и Мъгленско ширѣли монофизитство и дуализъмъ и улеснявали задачитѣ на богомилитѣ. Ереситѣ взели да проникватъ прѣзъ XI в. и въ православнитѣ монастири и да подхранватъ редъ апокрифни съчинения, повече или по-малко изпъстрени съ дуалистични тенденции. Охридската архиепископия, подъ чиято духовна власть се намирали западнобългарскитѣ области, правѣла всичко възможно, за да прибере въ лоното на православието еретическото стадо. И, докато Софийскиятъ и Дѣволския епископи се борѣли въ врѣме на Теофилакта Охридски (1084–1108 г.) съ монофизититѣ арменци въ своитѣ епархии, въ сѫщото врѣме императоръ Алекси Комнинъ води религиозно прѣние съ павликянитѣ въ Пловдовско, воюва съ тѣхъ или пъкък осѫжда на изгаряне въ Цариградъ открититѣ тамъ богомили. Малко по-късно, застрашителнитѣ размѣри на богомилството въ Мъгленско накарали императоръ Мануила Комнинъ да подбуди къмъ религиозна ревность тамошния епископъ св. Илариона за борба противъ еретицитѣ. Българскиятъ прологъ отъ XIII-XIV в. нарича Илариона „воинъ на веръмнаи“, а по-късно патриархъ Евтими Търновски описва подвизитѣ му срѣщу богомили, арменци и манихеи. Ересьта обаче сé продължавала да вирѣе изъ цѣла България. Едва-що богомилитѣ били осѫдени въ 1211 г. на Търновския съборъ, свиканъ отъ царь Борила, ето че за тѣхното сѫществуване бива съобщено и отъ Охридския архиепископъ Димитрия Хоматияна (1217–1234 г.). При наслѣдника на Борила, Асѣня II (1218–1241 г.), богомилитѣ живнали пакъ, защото тоя вѣротърпѣливъ царь ги оставилъ на свобода, въ противовѣсь на западнитѣ владѣтели и на папата, които току-що били привършили своя кръстоносенъ походъ срѣщу албигойцитѣ и обърнали въ пепелища села и градове. Папата на нѣколко пѫти се оплаквалъ отъ Асѣня, задѣто закрилялъ богомилитѣ, които били изпълнили държават аму, и дори на 1238 г. папа Григори IX сполучилъ да наговори маджарския краль Бела IV да излѣзе на кръстоносенъ походъ срѣщу еретицитѣ и схизматици българи. Развилитѣ се обаче прѣзъ слѣднята година събития, въ полза на Асѣня, попрѣчили на папскитѣ намѣрения, и богомилството било оставено на мира. За него се сѣтили едва слѣдъ сто и повече години, когато религиозниятъ мистицизъмъ, смѣсенъ съ богомилствот и неоплатонизъму, бѣ прѣдизвикалъ остри вълнения въ Византия и на Св. Гора и когато въ Търново и въ неговитѣ околности богомили, адамити и други волнодумци бѣха повели тълпитѣ подирѣ си. Тогава царь Иванъ Александъръ и българското духовенство свикали съборъ въ Търново, къмъ срѣдата на XIV в., противъ тѣхъ и ги осѫдили, и наставницитѣ имъ изгонили изъ българскитѣ прѣдѣли. Простонардното обаче богомилско население си останало въ държавата на Александра.

Богомилитѣ, наричани кудугери и живущи главно въ Македония, се споменаватъ дори въ началото на XV в. Солунскиятъ митрополитъ Симеонъ (1410–1429 г.) говори за тѣхъ (Βογόμυλοι, Κουδούγεροι καλούμενοι) като за единствени още останали въ него врѣме еретици, поселени въ Солунско, които били иконоборци и отричали православието, макаръ и да се зовѣли християни. Българскитѣ сегашни села Кутугерци (Кюстендилско) и Котугери (Воденско) още напомнятъ тия нѣкогашни богомилски селища. Въ срѣдня Македония обитавали богомилитѣ бабуни, именно между Велесъ и Прилъпъ, по склоноветѣ на Бабуна, дѣто и сега има село и рѣка Бабуна, както и село Богомила (Велешко). Къмъ богомилската черква припадали и торбешитѣ (ϕουνδαΐται, отъ ϕούνδα, торба), часть отъ които приели мохамеданство. Тѣ живѣятъ сега въ Тиквешко, Кичевско, Дебърско, Скопско и въ покраината Гора (въ Шаръ-Планина). Нѣкои отъ сѣвероалбанскитѣ торбеши приели католичество и запазили старото си име „фунда“. Крайнитѣ български дуалисти, които, както казахме, се появили още прѣзъ X в., останали да живѣятъ главно въ Македония; тѣ носѣли прозвище драговищи, по име на едноименното племе драговищи. Главното ядро на това племе, познато още прѣзъ VII в., обитавало западно отъ Солунъ. Прѣзъ XIII в. драговищи намираме и въ Тетовско, а по-късно, къмъ XIV–XV в., тѣ се поменаватъ и въ съсѣдна Тракия, подъ Пловдивската епархия.

Омаломощенитѣ къмъ края на срѣднитѣ вѣкове дуалистачни ереси въ България замрѣли съвсѣмъ прѣзъ врѣмето на турското робство. Подъ турското безправие и жестокото свили вратъ всички немохамедани, отъ които мнозина приели вѣрата на владѣтелското племе. Повечето отъ богомилитѣ, сдушени съ православнитѣ при общата неволя, приравнили своитѣ вѣрски различия съ християнскитѣ и се прибрали подъ стрѣхата на православието, което единствено се ползвало съ извѣстни права прѣдъ турската власть. Павликянятѣ, които не били минали въ православие или въ мохамеданство, запазили най-късно своитѣ дуалистични вѣрвания, ако и доста промѣнени, за да попаднатъ въ католичество прѣзъ XVI–XVI! в., когато на католишката пропаганда се дала що-годѣ свобода за дѣйствие. И така, дуализмътъ, слѣдъ като бѣ прѣнесенъ въ българскитѣ прѣдѣли още прѣзъ VIII в. и слѣдъ като прѣзъ X в. се оформи отъ попъ Богомилъ въ особена българска секта, която прострѣ далече своето влияние, най-сетнѣ, слѣдъ вѣковна неравна борба, изчезна постепенно прѣзъ турската епоха, като остави за споменъ, покрай нѣкои мѣстни и племенни имена, редъ религиозни легенди въ простонародната българска словесность.

Картината, която се опитахме да дадемъ за мощьта и разпространението на богомилството и сроднитѣ му учения въ България, би останала незакрѫглена, ако не кажемъ нѣколко думи и за въздѣйствието, което упражни богомилството извънъ българскитѣ краища. А това въздѣйствие е било силно и далечно. Богомилството бѣше чуждица за българскитѣ земи, то дойде отъ изтокъ, но намѣри такава пригодна почва въ новото си отечество и даде такива плодове, че тѣ се понравиха не само на чужденцитѣ отъ сѣвернитѣ и западни страни, но и на ония, които се смѣтаха за истонски прѣдставители на православието, именно Византия. Въ тая Византия, отъ чиито сиро-арменски области бѣ донесено сѣмето на богомилството, дотамъ се загнѣзди прѣнесеното изъ България учение, че то държа вѣкове наредъ въ напрежение и страхъ черква и господарство.

Главното условие, което помогна да се разпространи богомилството въ Византия, бѣ подпадането на българскитѣ области подъ гръцка власть, едни въ края на X, други въ началото на XI в. Още тогава българскитѣ еретици съумѣха да проникнатъ въ Византия и да образуватъ свои едновѣрски общини. Разпространитель на богомилството (Φουνδαΐτῶν, торбеши или богомили) тамъ станалъ нѣкой си Йоанъ Чурила (Τζουρίλλας), първа половина на XI в. Той училъ въ тракийскитѣ прѣдѣли,[328] въ Опсикийската тема и въ Смирненско. Послѣдватели ималъ и въ Кивириотската тема, оакъ въ Мала-Азия. Главното му свърталище било въ селото Хилии Капни (Χίλιοι καπνοί), въ Опсикийско, дѣто всички жители, безъ десетина души, били станали еретици. Богомилството, ще рече, пламнало въ Византия въ западнитѣ теми на Мала-Азия, главно въ Опсикия, дѣто мнозинството на населението било българско, прѣселвано тамъ на нѣколко пѫти отъ византийскитѣ императори изъ Тракия и изъ Македония. Твърдѣ е вѣроятно, Йоанъ Чурила да е билъ български богомилъ, дошълъ отъ Балканския полуостровъ срѣдъ своитѣ сънародници българи въ Опсикия и тамъ да е намѣрилъ най-лесно съмишленици.[329] Евтими отъ Акмония, който ни дава подробности за насаждането на богомилството въ Мала-Азия, добавя, какво еретицитѣ въ Опсикия се зовѣли фундаити (торбеши), а въ Кивириотската тема и на западъ, въ Балканския полуостровъ – богомили. Къмъ края на сѫщия XI в. дуалистичното учение се вѣстило и въ Цариградъ. Докато императоръ Алекси Комнинъ водѣлъ прѣния съ павликянитѣ по вѣрски въпроси или воювалъ съ тѣхъ въ Пловдивско, въ самата столица Йоанъ Итала ширилъ своитѣ възгледи, смѣсени съ богомилство; той билъ осѫденъ на събора въ 1084 г. Още по-голѣмо било смущението въ Цариградъ, когато тамъ се явилъ стариять богомилски глава Васили, придруженъ отъ дванадесеть ученика. Изгарянето на Василия на Хиподрома въ столицата (1110 или 1119 г.) и затварянето на съмишленицитѣ му не ослабили ересьта. Не помогнала и „Паноплията“ на Евтимия Зигавина, пописана по порѫка на императоръ Алексия за опровержение на ереситѣ и на богомилството, нито „Съкровището“ на Никита Хониатъ, нито „Изобличителното писмо“ на патриархъ Германа и др. Богомилството почнало да заразява дори епископи и монаси. Извѣстни сѫ шумнитѣ процеси прѣзъ XII–XIII в. противъ писателя Константина Хризомала, противъ епископитѣ Климента и Лъва, и особено противъ монаха Нифона. Прѣзъ XIV в., както видѣхме, то проникнало дори въ светогорскитѣ монастири, а къмъ анчалото на слѣдния XV в. богомилитѣ кудугери спокойно си живѣели въ околноститѣ на Солунъ. По-нанатъшнитѣ вѣсти за богомилството въ гръцкитѣ земи спиратъ, и ние не знаемъ докога е продължиль тамь неговиятъ животъ.

У руситѣ, които били въ постоянно верско и книжовно общение съ България, проникнали сѫщо така проповѣдници на българската ересь, при все че сектата не е могла да пусне тамъ дълбоки корени и да вирѣе наредъ съ други вѣрски отклонения, които характеризиратъ духовния живитъ на православния сѣверенъ народъ. Никоновскиятъ лѣтописъ съобщава подъ год. 1004 за монаха скопецъ Андрианъ, която билъ хвърленъ въ тъмница за учението си противъ черковнитѣ закони на православието, противъ епископитѣ, свещеницитѣ и монаситѣ. Той билъ смиренъ и кротъкъ. Скопството, укоряването на черковната йерархия и на монашеството, смирението и пр. сѫ признаци, които даватъ основание на рускитѣ учени, като Голубински, да виждатъ у тогози Андриана послѣдватель на богомилството. Другъ единъ „лошъ еретикъ“ Димитри, казва сѫщиятъ лѣтописъ, подъ год. 1129, и той билъ хвърленъ въ тъмница. Сводниятъ руски лѣтописъ съобщава за влъхви магесници прѣзъ XI–XII в., въ Киевъ, Ростовъ и Бѣлоозеро, и за тѣхнитѣ разкази, които напомнятъ богомилскитѣ космогонични прѣдстави: Богъ, като си отрилъ потното лице, хвърлилъ кърпата отъ небето на земята – алюзия за ролята на божествената потъ и капки, отъ които се създава земята. Сатаната се спрѣчкалъ съ Бога, кой да създаде човѣка. Най-сетнѣ сатаната направилъ човѣка, а Богъ му вдъхналъ душа: затова, когато умре човѣкъ, тѣлото му отива въ земята, а душата при Бога. Учението на рускитѣ сектанти „стригольники“ (XIV в.) сѫщо така прѣдставя успоредици съ богомилството. Стриголницитѣ имали дуалистични прѣдстави за произхода на свѣта; тѣ отричали черковната йерархия; давали право на всѣки тѣхенъ съмишленикъ да свещенодѣйствува; не признавали храмоветѣ и се молѣли на открито; не вѣрвали въ възкресението на мъртвитѣ и пр. Нѣкои руски учени виждатъ въ тѣхното учение западно влияние, а други богомилско. Но, ако по поменатитѣ и друга вѣсти може да се прѣдполага само за разпространение на богомилството у руситѣ, несъмнѣнно е влиянието на богомилската литература у тѣхъ: тѣ я чели, прѣписвали, прѣработвали, както за това свидѣтелствуватъ множество руски рѫкописи.

Богомилството проникнало и въ сръбскитѣ земи. Тамъ еретицитѣ се явяватъ съ имената: богомили, бабуни и кудугери. Великиятъ жупанъ Стефанъ Неманя ги изтрѣбилъ и книгитѣ имъ изгорѣлъ (XII в.), но тѣ се закрѣпили въ силни общини на западъ, въ Босна и Хума. Срѣщу тѣхъ воювалъ краль Стефана Дечански; той пратилъ въ 1328–29 г. сина си Душана съ войска.

А че богомилитѣ не били изчезнали прѣзъ XIV–XV в и въ собствена Сърбия, личи отъ мѣркитѣ, взети противъ тѣхъ въ Законника на Душана, както и отъ бѣлѣжкитѣ за тѣхъ у Константния Костенски. Въ Босна богомилството не само че взело широки размѣри, но тамъ дори станало държавна религия. Тамъ богомилитѣ се наричали „християни“, а чуждитѣ извори ги зоватъ босненски „патарени“. Въ края на XV в., слѣдъ покорението на Босна отъ турцитѣ, голѣма часть отъ босненскитѣ патарени, особено едритѣ землевладѣлци, заедно съ своитѣ крѣпостни, минали въ мохамеданство.

Несравнено по-значителни сѫ послѣдицитѣ отъ влиянието на богомилството въ западна Европа. То възобнови умрѣлото почти и забравено манихейство въ нѣкогашната западна римска империя, даде му новъ животъ и форма и прѣдизвика сътресения, които се отразиха въ религиозния, политическия и социаленъ животъ на католишкия свѣтъ. За прѣнасянето тамъ на новодуалистичното учение и особено на богомилството помогнаха главно мисионеритѣ и колониститѣ, дошли отъ изтокъ. Въ 794 г. императоръ Константннъ VI прѣсели насилствено множество арменци въ Сицилия. Въ 835 г. въ Италия се явиха павликянски легиони съ своя водитель Дяконица. Други арменци и павликяни вече отдавна сновѣха като търговци по срѣдиземноморскитѣ брѣгове и особено по пристанищата на Италия и Франция. А прѣзъ Далмация и Босна проникваха проповѣдницитѣ на богомилската и на драговищката черкви. Когато въ 1040 г. било потъпкано възстанието на Петра Деляна въ Македония отъ гърцитѣ и норманитѣ, часть отъ населението, именно павликяни и македонци, както се бѣлѣжи въ Барскитѣ анала, избѣгали въ Италия. Западнитѣ хроники отъ XI в. вече посочватъ тукъ-тамъ въ Италия и въ Франция появата на опасни сектанти, като напр. въ Верона, Торино, Тулуза, Орлеанъ и др. Тѣ биватъ наричани съ различни имена: манихейци, катари (т. е. чисти, καϑαροί), българи (Bogri, Bugres, Bolgari, Bulgari),[330] павликяни (Popelicani, Publicani, Populicani, Piphli), албигойци (по името на южнофренския градъ Albi, дето имало много дуалисти), еретици, патарени и пр. У западнитѣ дуалисти били застѫпени и двѣтѣ крила, крайното и умѣреното. Крайнитѣ се схождали съ учението на драговищката и павликянска черкви, а умѣренитѣ изповѣдвали богомилството. Главното огнище на крайнитѣ било въ Провансъ (южна Франция), а на умѣренитѣ – въ сѣверна Италия. Двѣтѣ крила живѣели обаче въ единение и често пѫти послѣдвателитѣ имъ минавали едни къмъ други. Тѣ признавали, че водятъ началото си отъ българскитѣ дуалисти, именно отъ „Българската черква“ (Ecclesia Bulgariae) и отъ Драговищката черква (Ecclesia Drugometiae). Отъ тѣзи два ордена бивали изпращани често миссионери на западъ, за да рѫководятъ съборитѣ, да уясняватъ догмитѣ и да разпространяватъ своитѣ книги. Върховниятъ наставникъ, главата на дуалиститѣ, наричанъ отъ католишкитѣ документи „еретически папа“, живѣелъ въ България, а намѣстникътъ му обитавалъ въ южна Франция. Освѣнъ вѣрскитѣ догми, българскитѣ мисионери занесли на западъ и своето социално гледище. То намѣрило съчувственици между нѣкои албогойци, които се отказвали да плащатъ десетъкъ на голѣмитѣ землевладѣлци и дори заграбили нѣкои монастирски имоти отъ католицитѣ.

Щомъ се появила ересьта въ сѣверна Франция, дѣто била прѣнесена чрѣзь Италия, католишкото духовенство, подпомогнато отъ свѣтската власть, прибѣгнало до крайни мѣрки за изтрѣбването ѝ. По рѣшението на Орлеанския събори въ 1022 г., тринадесеть души еретици били изгорени живи и други затворени. Въ южна Франция обаче отпорътъ на католичеството билъ по-слабъ, защото тамъ дуализмътъ билъ обхваналъ голѣма часть отъ населението и дори билъ проникналъ въ дворцитѣ на феодалитѣ и срѣдъ духовенството. Нѣщо повече. Сами дуалиститѣ се осмѣлили да свикатъ свой религиозенъ съборъ, на който присѫтствували и прѣдставители отъ България и отъ Византия. Едвамъ когато папа Инокенти III видѣлъ, че увѣщания, проповѣди и заплашвания не помагатъ и че Римската черква рискува да изгуби цѣли области и католичеството да се компрометира, организувалъ въ 1208 г. кръстоносенъ походъ срѣщу албигойцитѣ въ южна Франция. Въ похода взели участие, освѣнъ духовенството и множество жадни за обиръ авантюристи, още и френскитѣ крале Филипъ Августъ и слѣдъ него Людовикъ VIII, съ техни феодали. Походътъ ималъ и политическа подкладка, защото френскитѣ крале искали да си обсебятъ богатитѣ области на Провансъ, които били незазисими и огнища на еретицитѣ. Походътъ захваналъ на слѣднята 1209 г. съ нападението на крѣпостьта Безие, съ избиването на цѣлото ѝ население отъ 15,000 души, съ ограбване на имотитѣ му и опожаряването на града, който билъ обърнатъ на пепелища. При прѣвземането на Каркасонъ, населението било пощадено, но имотитѣ му разграбени. Провансалцитѣ, слѣдъ тѣзи неочаквани жестокости, почнали да се организуватъ за съпротива, и кръстоносниятъ походъ се обърналъ на дългогодишна война между сѣверна и южна Франция, която се завършила едва слѣдъ двадесеть години (1229 г.), съ присъединение по-голѣмия дѣлъ на Провансь къмъ френската корона. Походътъ не можалъ да потъпка ересъта; за нейното по-нататъшно неуспѣване и замиране помогнали двѣ нови мѣрки: основанието на ордена на Доминиканцитѣ въ Тулуза, въ 1215 г., за борба противъ албигойството, и официалното повсемѣстно учрѣдянане на Инквизицията съ нейнитѣ нечути жестокости. Прѣзъ XIII в. албигойцитѣ намалѣли много: едни били принудени да приематъ католичество, други били изгорени или избити, трети избѣгали по Пиринеитѣ или въ Италия. За потушаване на албигойството, на така наричанитѣ „българи“ (Bulgari, Bogri) въ сѣверна и срѣдня Франция, особено помогналъ свирѣпиятъ доминиканецъ Робертъ Българинътъ (Robertus Bugre), който самъ по-рано билъ еретикъ „българинъ“ (bougre, bugre), отдѣто и прозвището му. Той не само горѣлъ своитѣ стари съмишленици, но и живи ги заравялъ. Часть отъ послѣднитѣ френски албигойци намѣрили прибѣжище въ Ломбардия, при своитѣ вѣрски събратя, които, благодарение на закрилата на феодалитѣ, тамъ се удържали по-дълго врѣме, до края на XIV и началото на XV в. Въ сѣверна Испания и въ Германия дуалиститѣ се запазили отчасти до края на XIII в.

Западнитѣ дуалисти вече не сѫществували прѣзъ XV в., но затова пъкъ тѣхниятъ духъ продължилъ да живѣе още въ сектата на валдейцитѣ. Валдейцитѣ, наречени така по името на реформатора Валдо отъ Лионъ (XII в.), не били дуалисти, но проповѣдвали началното, идеално християнство, опростено отъ всички добавки и обредности на Римската черква. Тѣ смѣтали, че богатството и недостатъчното разпространенне на Св. Писание сѫ главнитѣ извори за порочностъта у духовенството, за неблагочестието и невѣжеството у народа.

Тѣхнитѣ послѣдватели били главно сиромаси или нѣкогашни богаташи, които, разпалени отъ божествена ревность, продавали или раздавали имотитѣ си и се приобщавали къмъ новата секта. Валдейцитѣ прѣвели Библията на народенъ езикъ и я пръскали въ рѫкописи изъ населението. Тѣ не признавали католишката духовна йерархия, и всѣки отъ тѣхъ могълъ да стане проповѣдникъ на Христовото учение. Сѫщо така не признавали католишката литургия, нито нейнитѣ молитви и обреди къмъ светцитѣ, къмъ св. Богородица, къмъ иконитѣ; отхвърляли учението за чистилището и индулгенциитѣ. Тѣ били противъ войнитѣ и противъ всѣко проливане на кръвь, и водѣли примѣренъ и благочестивъ животъ. Съ други думи, валдейцитѣ имали много общи нѣща съ албигойцитѣ, съ които често пѫти бивали и смѣсвани. Римската черква ги обявила за еретици, за свои врагове, и ги прѣслѣдвала, ако и не така жестоко, както гонѣла албигойцитѣ. Тѣхнитѣ общини се запазили до късно врѣме въ малодостѫпнитѣ краища на Алпитѣ и на тѣхнитѣ разклонения. Проповѣдницитѣ имъ били въ връзки съ хусититѣ, цвинглиститѣ, калвиниститѣ, лютеранитѣ и др. сродни отстѫпници отъ католичеството въ Швейцария, Франция, Германия и другадѣ. Когато слѣдъ Възраждането, прѣзъ XV–XVI в., настанала обнова въ духоветѣ, литературата и изкуствата, и когато черковната Реформа била призната, валдейцитѣ се присъединили къмъ протестантството. Мнозина учени съ право ги смѣтатъ за родоначалници на протестантите.

5. Значение на богомилството

– Богомилството, каквото се очертава отъ историческитѣ вѣсти и отъ неговата догматика и етика, прѣдставя, дѣйствително, интересно явление въ религиозно-нравствения и социаленъ животъ на срѣдновѣковна Европа изобщо и на България, въ частностъ. Разгледано въ своето широконародно приложение и въ сравнение съ християнството, юдейството и мохамеданството, богомилството се явява прѣди всичко носитель на ясно посочени духовни интереси, които регулирватъ живота въ семейството, обществото, черквата и обредитѣ и го насочватъ къмъ една единствена цѣлъ – духовната чистота, която води душата къмъ своя първоизточникъ, Бога. Богомилътъ отхвърля тѣлесната, материалната субстанция и не вѣрва въ нейното възкресение; той отстранява съвсѣмъ отъ своята догматика чувствено-тѣлесния елементъ, повече или по-малко прокарванъ въ другитѣ религии; еврейството е обзето отъ грижи за сегашния земенъ животъ, и прѣдставитѣ му за задгробния миръ сѫ смѫтни и неустановени; за мохамеданина небесниятъ животъ е продължение на земния, съ всичката му тѣлесна чувственость, наслада и страдания; християнството е въ недоумѣние за сѫдбата на тѣлата въ задгробното битие, слѣдъ тѣхното възкресение, както и за тѣлесно-духовната реставрация на човѣшката индивидуалностъ. Учението на богомилитѣ за вѣчножизненого въ човѣка – душата, е постройка ясна и рационална: душата, еманация отъ Бога, божия искра, като се прѣчисти, удостоява се да се върне и приобщи съ своя първоизточникъ. Съ приобщениего обаче на душата въ Бога и разпадането на тѣлото, прѣкращава се оная земна човѣшка индивидуалность, която, споредъ християнството, се възстановява въ задгробния миръ, за да блаженствува или да страдае. Но ако богомилското гледище въ това отношение се явява по-смислено, по-рационално, едноврѣменно съ това то се лишава отъ оня оптимизъмъ или no-добрѣ отъ оная примамлива индивидуална реставрация, която може да служи за ободрителенъ елементъ въ една народнорелигиозна системя. Отъ друга страна, песимистичното гледище спрѣмо земния животъ на човѣка, дѣто божествената душа робува на материята и на нейнитѣ чувствени прищѣвки, е негативенъ елементъ за една религия, която би мѣрила да стане общочовѣшка, универсална. Християнското становище въ случая е по-естествено и по-оптимистично: едно умѣрено използуване на земнитѣ блага не бърка на благочестивия животъ. Противоестественото богомилско въздържание отъ увеличение на човѣшкия родъ, както и прѣпорѫчването на крайно вегетариански животъ съставятъ сѫщо така негативни елементи за обществото и за държавата: съ безчадие, съ Zweikindersysiem и съ вегетариянство единъ народъ рискува да загине.

Богомилската черква представя, отъ формално-обредна страна, пълно единение съ своята догматична сѫщина и се отличава съ простота, дѣто материалното и чувственото сѫ намалени до възможната крайностъ. Безъ храмове, безъ архитектурно и безъ декоративно величие, безъ скѫпоцѣнни утвари и богати златообшити одежди, безъ позлатени митри, безъ икони и фрески, безъ блѣскави служби и процесии, безъ химни и музика, богомилското богослужение и обред сѫ сведени до послѣдня аскетична простота. Въ това отношение ортодоклалната черква се явява като прѣобразено копие на паганизма и на неговата тържественостъ; чрѣзъ богати зракови и слухови възприятия тя унисва въображението на вѣруещия къмъ материализувани форми на небесния миръ. Богомилската молитвена и обредна обстановка е тъй бѣдна, проста, дори студена, че не дава някаква храна на фантазията; тя дѣйствува не на сърдцето, а на ума, и го възвежда съзерцателно въ духовнитѣ висини на Бога, и съ това наумѣва, като изключимъ музиката, протестантската черква и обредность.

Богомилитѣ, у които духовната страна е вземала прѣвѣсь надъ материалната, се отличавали и съ своя тихъ, кротъкъ, благочестивъ животъ и чистота на нравитѣ. Това се посочва отъ всички обективни свидѣтелства за богомилитѣ и за тѣхнитѣ западни съмишленици. Дори най-ревностнитѣ имъ противници не отричагь тѣхната кротость и смирение, при все че се стараятъ да подцѣнятъ тѣзи имъ качества, като ги обявятъ за лицемѣрство и измама. Извратеноститѣ, които се приписватъ главно на нѣкои арменски и павликянски групи, сѫ били дотолкова тѣхни пороци, колкото сѫ били общи и за други източни народи. Всички свидѣтелства единодушно потвърдяватъ дълбоката, непоколебима вѣра на богомилитѣ въ правотата на тѣхното учение, мѫжественостьта, фанатизма, съ които сѫ прѣнасяли гоненията, както и готовностьта, съ която мѫже и жени сѫ отивали въ пламъцитѣ на костеритѣ. Съ такива примѣри е изпълнено само началното християнство, на което богомилитѣ се смѣтали истински послѣдватели.

Въпрѣки своята духовна чистота въ вѣра и животъ, богомилитѣ сѫ били рушители на православието и на срѣдневѣковния социално-господарственъ строй, както и на държавно-религиозното единство и мощь на българския народъ. Бранителитѣ на това единство сѫ прѣслѣдвали богомилитѣ като врагове, ако и не съ оная жестокость, каквато проявиха спрѣмо дуалиститѣ западната черква и държави. При все това, богомилското учение се отразило донѣйдѣ благодатно и върху самата официална черква, върху околитването и подобрѣнието на нейното духовенство. Пресвитеръ Козма поставя съ право отпадъка на православното духовенство като главна причина за прѣуспѣването на богомилството; той бичува изпадналитѣ въ лѣность и пороци български монаси и вѣроучители и ги подканя да се свѣстятъ и да заработятъ за заздравяването на религията у народа. Албигойското движение на западъ прѣзъ XII–XIII в. докара наистина съвземането на католишкото духовенство.

Издигнемъ ли се обаче надъ вѣрскитѣ догми и срѣдновѣковнитѣ държавни интереси, въ богомилството отбѣлѣзваме прояви отъ общечовѣшко естество, прояви, които може би сѫ били много подранили, но които правятъ честь на реформатора Богомила и на неговитѣ близки съратници въ българската земяи въ западна Европа. Велика прозорливость и рѣдка доблесть е било за срѣднитѣ вѣкове да се излѣзе съ проповѣдь за равенство на человѣцитѣ, за борба противъ робството и крѣпостничеството, противъ съсловната организация на обществото, осветени отъ държава и черква, борба противъ потисничеството на господаритѣ и велможитѣ надъ несвободния човѣкъ, обърнатъ на безгласна и безправна вещь. И ако новитѣ врѣмена съ право изтъкватъ направенитѣ въ това отношение придобивки за благото на человѣчеството, толкова повече не трѣбва да остане въ забвение свѣтлиятъ ликъ на българския попъ Богомила и неговиятъ слабъ гласъ за човѣшко равенство, и добруване прѣзъ усилнитѣ и мрачни срѣдни вѣкове. Името на Богомила трѣбва да се впише въ аналитѣ на историята на лично мѣсто между другитѣ благодѣтели на человѣчеството. Позивътъ на Богомила не е могълъ, наистина, да осѫществи желания прѣвратъ въ обществото, защото прѣчкитѣ сѫ били непрѣодолими, обаче неговиятъ гласъ се пронелъ изъ цѣла Европа, заседналъ въ сърдцата на благородни люде и въ душитѣ на униженитѣ, за да се прѣдаде на по-новитѣ поколѣния и най-сетнѣ обърне на дѣло. Така бавно постепенно напрѣдва человѣчеството и, надъ коститѣ на своятѣ благодѣтели, то гради своята бѫднина и благоденствие

Въ областьта на българскитѣ народни вѣрвания и литѣратура влиянието на богомилството може да се прослѣдя по-осезателно. Отъ другитѣ балкански народи българскиятъ минава за най-малко религиозенъ и най-малко проникнатъ отъ догмитѣ на православието. У него царува двоевѣрие или, направо речено, многовѣрие. Неговата вѣра е смѣсица отъ всевъзможни езически и християнски прѣживѣлици, прѣплетени въ най-шарена тъкань, въ която се издаватъ и ярки богомилски нишки. Тука спадатъ прѣди всичко дуалистичнитѣ представи за миросъзданието, за които ще стане дума по-долу. Широката роля, която играе дяволътъ и демонитѣ въ българския фолклоръ, се дължи сѫщо така отчасти на влиянието на богомилството. Богомилитѣ сѫ способствували особено и за разпространение на така нареченитѣ апокрифни творения въ българската литература, творения свои и чужди, нагодени повече или по-малко въ дуалистична догматика и цѣли. Старата българска литература и покрай нея сръбската и руската дължатъ именно на богомилството единъ отъ най-интереснитѣ си книжовни дѣлове не само прѣзъ срѣднитѣ вѣкове, но дълго врѣме и слѣдъ това. Богомилскитѣ книжовници иматъ и друга заслуга. Тѣ сѫ спомогнали за литературното общение между изтокъ и западъ; тѣ сѫ били проводницитѣ на множество писани и устни легенди, които сѫ минали отъ Азия, прѣзъ България, за западна Европа. За единственитѣ сега извѣстни български книжовни творения, прѣведени на латински езикъ и употрѣбявани на западъ, заслугата се пада именно на тия богомилски писатели и мисионери.

Влиянието, което упражни богомилството върху духовния и отчасти политическия животъ на западна Европа, е ознаменувано съ нѣколко събития отъ епохално историческо значение.. Казваме епохално, зашото богомилството раздвижи умоветѣ на срѣдневѣковния човѣкъ; то накара католичеството да се опомни и да изцѣри своята вѫтрѣшна разпадналость; то прѣдизвика продължителния и жестокъ кръстоносенъ походъ срѣщу албигойцитѣ; подчини на френската корона голѣмата провансалска область, различна по нрави, езикъ и литература отъ сѫщинската, сѣверна Франция; то прѣдизвика основанието на грамадния Доминикански орденъ; то предизвика организирането на най-грозното дѣло на Римската черква – Инквизицията, подъ пепелищата на която се зароди реформаторското движение и на свързанитѣ съ него религиозни и човѣшки свободи.

Източник

Йордан Иванов е роден в 1872 година в Кюстендил, в занаятчийско семейство от Кратово, баща му е мутафчия, а дядо му – свещеник. Тук получава средното сиобразование. Продължава образованието си във Висшето училище в София (във втория му випуск), където през 1892 г. завършва с отличие славянска филология. Негови учители са изтъкнати бългаски учени като Александър Теодоров-Балан, Любомир Милетич, Беньо Цонев, Иван Шишманов и др.

Коментари (6)

- 18-09-2012|Силвърмен – Заглавие

Това спрях да го чета на второто изречение. И кой си е играл да го преписува от старобългарски в интернет? Ако е за Либерален преглед, дано Златко му е дал троен хонорар.

- 18-09-2012|Златко

Някои мнения са като семафори: светят отдалеч, направо крещят. Германия например сме я учили от руските военни филми. България, още по-лошо, не сме я учили изобщо… И така нататък. Само откъде това яйцеглаво самочувствие да искаме да се перчим ИМЕННО с невежеството си, по дяволите? Откъде, а?

- 23-09-2012|Ansaldi – ЖАЛКО

Вече усещаме същността на ХХІ век и много трудно може да четем такива „извънземни“ писания, които не ни дават мисъл, разум, радост и проспиритет в днешния ден. А и нямаме време – то свършва неусетно и …

- 28-09-2012|Христо – Прекрасна статия

Към тези, които се затруднявaт да четат стaробългарси – ами толкова по лошо, толкова по-жалко за вас – какво му е трудното? На мене пък специално ми е много по лесно, дори намирам че трябва да се поддържа и въведе отново, тъй като това е ИСТНСКИЯТ БЪЛГАРСКИ ЕЗИК, а не сегашният, осакатен по съветски образец след 1945 год. Това някои хора дали го знаят?

- 28-09-2012|Манол Глишев – Е, Йордан Иванов

си е класик в истинския смисъл:)

- 28-09-2012|Манол Глишев – Извинете за двойния коментар,

но едно „е двойно“ ноще не прави старобългарски. Съвсем нормален новобългарски си е, само правописът е по-друг.

Салман Рушди и нормалното ежедневие

Автор: Рик Гроен

Горещ ден насред Манхатън е, но дълбоко вътре в една от стърчащите кули, музиката на кавър-бандата е готина и възпроизвежда Бийтлс нота по нота за предъвкващата обяда си тълпа. Фалшивите fab four[331] вече са стигнали в програмата си до Баладата и думите, написани от онзи всеизвестен нюйоркски имигрант, ечат над бетона: „Christ, you know it ain’t easy …They’re gonna crucify me.“ Смешно-сериозна лирика, малко нещо поетическо своеволие с един религиозен текст, една метафора, която се оказа трагично-реална.

Високо на 21-я етаж на една от кулите, офисите са пълни с подредени редици от книги – също толкова мълчаливи, колкото и служителите тук. Литературната агенция на Ендрю (Чакалът) Уили изглежда просмукана от зловещо мълчание. Посочват ми един от ъглите в тукашния покой, където се очаква пристигането на един друг известен нюйоркски имигрант: авторът наСатанинските строфи – смешно-сериозен роман, малко нещо поетическо своеволие с един религиозен текст; метафора, която се оказа неподозирано-реална.

През почти десетте години, през които му беше наложена fatwa – от Деня на Св. Валентин 1989 до есента на 1998 – Салман Рушди беше най-известния писател на планетата, по причини, които никой писател не би си пожелал – книгата му беше всеизвестна, но рядко четена, прогонена от дъбравите на литературата и захвърлена в глъчката на политиката. И така той беше станал също толкова разкъсан, колкото и разделените герои от собствената му белетристика.

Най-внезапно, един по същността си общителен човек беше се оттеглил в принудително усамотение, видим чрез известността си, но невидим навсякъде другаде; демонизиран от омразниците и обожествяван от защитниците си, но нито заслужаващ, нито пък желаещ, който и да е от двата етикета; един изпълнен с нежелание символ на разпокъсания ни реален свят. И макар че fatwa-та отдавна е отменена, демонизаторите все още са многобройни.

„Да се шибат. Да вървят по дяволите. Всъщност животът ми до голяма степен е живот на най-обикновен писател, вече над десет години. Но си спомням как Мартин Еймис беше измислил тази запомняща се фраза по онова време; той беше казал, че ‚съм изчезнал на заглавната страница [на медиите]‘. Така че съм щастлив от това, че се завърнах по страниците на книгите, а сега вече и по страниците на филмите“.

Да, гласът е на Рушди. Той вече е пристигнал – светлосив костюм, незакопчана риза, черни обувки, оредяваща коса, къси ръце, бъбрив пакостник – за да разчупи, но не и натроши, странното офисно мълчание. Някои писатели, разбира се не всички, са родени бърборковци и, в продължение на два часа, разказът му се разлива в множество подчинени изречения, напиращ напред в страстни заявления, отклоняващ се в остроумни анекдоти, щедър на дълбочина и лекота. Не мога да кажа нищо за репутацията му на светски лъв, или за парада от четири бивши съпруги, но поне толкова изглежда очевидно: обществената фигура Салман Рушди е изискан, очарователен и, очевидно, здрав и читав човек.

Реката от приказки се открива от две „разкрития“: две от творческите му постижения са дали плод почти едновременно. Първото, за което се очаква да бъде представено на гала-прожекция по време на Международния филмов фестивал в Торонто на 9 септември, е адаптацията на Среднощни деца, най-успешната му сред критиците книга, под режисурата на Дийпа Мета и приспособен за екрана от самия Рушди. Второто, предвидено за представяне само девет дни по-късно, е Джозеф Антон, неговият мемоар за времето на фетвата. Заглавието се отнася до псевдонима, който е използвал тогава (мислете си за Конрад и Чехов), а съдържанието, засега неизвестно, обещава да бъде издателска сензация. Действително, май наистина би било по-добре ако всичко това не би било разкривано така лесно – книгата се третира като държавна тайна.

„Ще ме убият ако се разприказвам отсега. През вратата ще нахлуят командоси“. Голям сърдечен смях. Без съмнение, в мемоара думи като „убивам“ и „командос“ сигурно ще изобилстват. Но тук те отново звучат щастливо и игриво, изпратени обратно на здравословното им място в страната на показния скромен хумор.

И тук отново вниманието ни се завръща към кинематографското разкритие. Филмът е бил конципиран около една вечерна маса: „Бях в Торонто през септември преди четири години; Дийпа и аз се срещнахме на вечеря. Аз държах правата на Среднощни деца и подписахме договор за един долар, с опция за още един, допълнителен долар. Отначало не исках да пиша сценария, но ако бях отказал, сигурно нямаше да успеем да съберем парите. Освен това знам, че адаптацията трябва да се прави без прекомерен респект към текста, а човекът, който е в състояние да бъде най-непочтителен към книгата съм самият аз“.

Необходими са били две години на неуважителност, за да се окастри книгата – широкообхватен разказ за Индия от времето на разделението и за магично-реалистичните деца, родени в болезнения миг на полунощното обявяване на индийската независимост – до обема на нормален филмов сценарий. Той е влюбен във филма си, разбира се, но вече не и в самото кино, както преди. „Разбира се, в холивудското кино, там вече не се прави почти нищо интересно“. Тонът му не е обвинителен, просто изпълнен със съжаление, защото някога киното играеше огромна роля както в живота, така и в белетристиката му. Самият той, почти среднощно дете, е роден през 1947 в Бомбай, а след това изпратен да съчетае в едно английското и индийското, образован в училището в Ръгби, а след това в Кеймбридж, където, в малките студийни кина, е сърфирал по многобройните Нови вълни.

„Винаги съм имал усещането, че получих голяма част от образованието си в онова малко помещение. Когато миналата година преподавах в Емори, се опитах да им предам усещането за това какво беше по времето, когато това бяха нови филми – „Сладък живот“, „Masculin Féminin“, „Седмият печат“, след това някой филм на Висконти, Трюфо, Сатяджит Рей, всяка седмица, от целия свят, включително и Америка. Като писател, едно от нещата, които всички ние научихме от филмите, беше един вид сгъстяване, което не беше съществувало по-рано, когато хората не са били свикнали да гледат филми. Например, ако бихте искали да напишете някаква ретроспекция, в по-ранни времена е било необходимо да я поставите в достатъчно много контекст, да я инсценирате. Днес вече читателите знаят точно какво правите. Същото се отнася и за едрите планове. Писателите могат да използват филмови средства, които всички ние сме възприели до такава степен, че вече дори не ги осъзнаваме като такива“.

По онова време самият Рушди е част от един културен ренесанс, от една поколение на талантливи британски писатели, което включва Еймис, Иан Макюън, Джулиън Барнс, Казуо Ишигуро, Тимъти Мо. Той се нуждае от малко повече време докато намери собствен глас, но когато пък го открива – в Среднощни деца, Срам, Сатанински строфи, Земята под нейните нозе, Шалимар клоунът – тембърът му е много отличителен. Тези романи се различават по качеството, но не и по метода си: раздвоени характери, променящи се обстановки, политическа експлозивност, съчетана с ексцентричен хумор, западен реализъм, проникнат от извисяващи дози източна магия.

Така че един наситен с факти мемоар е за него доста силно отклонение. Процесът на писане обаче си е останал същия: „Просто трябва да накарате хората да заживеят на страницата, независимо от това дали става дума за хора, които действително познавате, или за такива, които сте си измислили“. Упс, бърза проверка за командоси и той сменя темата, този път в полза на друго радикално отклонение и друг културен ренесанс, този път в областта на кабелната телевизия. Салман Рушди се среща с Шоутайм. Да, той пише пилотен сценарий за проектна телевизионна серия на име Следващите хора. Тук едно кратко резюме: „Това е фантастична серия, но без ракети и извънземни. Идейна фантазия“.

А ето и кратката обосновка: „Телевизията позволява творчество от вида, който по някакъв начин се оказа изхвърлен от областта на киното. Голяма част от него всъщност е писателско изкуство – Дейвид Чейс, Метю Уайнър, това са творческите сили, хората, които управляват шоуто. А освен това, за разлика отпреди десет години, сега е възможно да се обърнете към всеки актьор с идея за телевизионен сериал и те няма да ви изхвърлят от стаята“.

В действителност, връзката Рушди-Шоутайм не би трябвало да ни изненадва. Нюйоркчанин от 1999 насам (макар и да си е запазил апартамента в Лондон, за да може да посещава синовете си. Кратко отклонение: „Нямам намерение да се женя отново. Синовете ми имат много стриктни мнения по този въпрос“), Рушди е дълбоко потопен в Американа[332], популярна и политическа. Като такъв, той се оплаква от изчезването на местните писатели от Американския разговор: „Никой не пита повечето американски писатели за мненията им относно сегашната ситуация, докато в Европа и Англия ние все още го правим. Тук има писатели, които са сред най-изтънчените коментатори на американското, но никой не ги пита. Като например Дон де Лило, който до голяма степен предсказа модерния свят още преди той да се беше появил. Защо не питат Дон какво точно се случва? Едно поколение по-рано това ставаше редовно, при Мейлър, Зонтаг или Видал“.

Очевидно Рушди е изключение от това изключващо правило. След като веднъж е бил политизиран, сега вече му е разрешено да политизира: „По едно време пишех ежемесечен материал за Ню Йорк Таймс. Но спрях, защото наистина ми е трудно да излизам с по едно екстремно мнение всеки месец. Не знам как се оправят тия колумнисти, които имат по две-три идеи седмично; аз имах сериозни трудности с изказването на 12 неща годишно“.

Споменавам, че онези колумнисти може би имат малко по-милостива представа за това какво всъщност е една идея. Той се усмихва и продължава: „Винаги съм бил писател, който е инвестирал енергия в обществени въпроси и съм смятал, че човек трябва да взема директно участие в спора. Но започва да ми става все по-безинтересно да хуквам към телевизията, за да говоря за политика“.

Защо? „Сигурно остарявам. Интересува ме повече ежедневната ми работа. Идва един момент, в който вече не сте хлапе, когато започвате да разбирате, че времето ви е ограничено“.

Е, ако не друго, възрастта поне предлага перспектива и, гледайки назад към 65 години, Рушди е перфектно позициониран да оглежда настоящия литературен пейзаж. И той харесва онова, което вижда: „Преди десет години се чувствах малко потиснат за нещата, които се пишеха, защото имах чувството, че хората са се изместили накъм много по-дребни теми. Но сега си мисля, че има възраждане. Силно се възхищавам на Дейвид Мичел. Това е супер-талантлив и действително сериозен автор. Филмът по Облачен атласще се показва в Торонто, нали? И ми се струва, че Зейди Смит става все по- и по-добра. В американското писане винаги е имало силна емигрантска жилка, но днес има цяло разклонение в тази посока, като Нам Ли с неговия виетнамски произход, или пък Жуно Диас. Внезапно имате една емигрантска литература, която се превръща в американска литература, и това е много окуражително.

„В края на един писателски живот винаги е изключително приятно да се види, че се случва следващото по ред нещо, и е напълно ясно, че днес имаме множество невероятно талантливи писатели“.

Но краят не е чак толкова близо. След двойното разкритие и неизбежната работа по рекламата, както и съпътстващия култ на славата, какво друго? „Имам нов роман в главата си. И очаквам с нетърпение да намеря няколко свободни години за усамотено писане“. Или, както веднъж беше се изразил по-красноречиво: „Писателите наистина са много добри при създаването на тихо пространство, в помещение със затворена врата. Ако пишете прекалено усилено, през по-голямата част от времето се чувствате тъп. Толкова е трудно, че нямате време да мислите за това колко сте известен. То просто е нещо, което се случва навън“.

* * * * *

А навън се случват различни неща, обедната тълпа се е разпиляла, но среддневните деца са усилно заети. Докато един бездомник спи на ръба на тротоара, докато едно хубаво момиче танцува около статичния си приятел, докато Джозеф Антон си почива, а Джозеф Антон очаква да бъде роден, фалшивата банда се напъва истински, и откъм сенките, към светлото, се изливат мъдри думи: „Об-ла-ди, об-ла-да, животът продължава“.

Източник

Рик Гроен е канадски журналист и филмов критик, известен най-вече с кино-рецензиите си за вестник The Globe and Mail.

Коментари (3)

- 25-09-2012|Манол Глишев – Бибисираха ни:)

Отново ни бибисираха. Това е от глагола „to BBCise“, „правя нещо по начин, който би бил одобрен от British Broadcasting Company:) Имам предвид, че това тук е типично американско интервю с писател; нещо като лирически репортаж. Винаги е забавно за четене.

От Рушди съм чел „Харун и морето от приказки“, прекрасна детска история. В нея може би също има политически момент, но не съм я чел по този начин, защото бях малък. Удивително: Рушди наистина е добър, щом може да пише и по начин, който да заинтересува публика, на която (все още) ѝ е все тая за политиката.

Не можах да дочета „Строфите“. Политиката е ОК, ироничният или новаторски поглед към собствената традиция – също. Да, разбира се, Рушди е козел опущения на шайка диваци, които взимат всичко за обида. Но това все още не прави книгата му задължителна за четене или дори особено интересна. В цивилизованите страни човек може да напише нещо странно и ново (и то дори не докрай четивно) както за Зевс и Один, така и за Моисей, Буда, Христос или Мохамед. Та дори и за гурутата на атеизма. В края на краищата аз съм православен; това никога не ми е пречело да си чета Казандзакис с удоволствие.

Жалко, че романът на Рушди му е изиграл такава лоша шега; в края на краищата това е трябвало да си остане литература и писателят до продължи да живее както иска, да пише както иска. Тогава нямаше да сме едва ли не длъжни да четем „Строфите“ като Евангелие и да заставаме зад Рушди като зад знаме на свободата. Но за всичко това авторът няма вина; тя остава за преследвачите му. Да вървят по дяволите, буквално. А който им помогне да идат там, има горещите ми благодарности.

Успех на г-н Рушди с новите книги. Не мога да обещая, че ще ги купя и прочета. Но мога да уверено да предположа, че поне ще ги разгледам в книжарницата, когато се появят. Тях, а не фетвите на варварите.

- 25-09-2012|Златко

Не знам дали е редно да го обсъждам тук по такъв начин, но пък и не намирам чак толкова много неетичност в това, което ще кажа. С няколко думи: Рушди изключително много ми напомня на един мастит съвременен български автор (чието име няма да спомена, макар че познавачите ще го разпознаят начаса). Същият неподражаем езиков гений, същата склонност към опияняване от красотата на словото, за сметка на ненужна мудност и усложненост на повествованието, същата слабост към светски живот, слава и суета, която в края на краищата лишава и двамата от реална възможност да се издигнат до истинския пантеон на изкуството (Рушди – на световното, нашият човек – на националното). Когато са освободени от спазмите на собственото си его, и двамата са непостижимо велики. Среднощни деца е неистово-велика книга на нивото на най-доброто от романното изкуство от втората половина на миналия век; що се отнася до нашия сънародник, не виждам абсолютно никой жив – а и не само – автор, който да притежава дори малка част от неговата езикова дарба (може би с изключение на големите ни поети); нещата му обаче се развалят от изключителната суетност и – на стари години – солидна доза цинизъм, която обезценява напълно езиковия му гений.

Престанах да чета Рушди някъде от около Последната въздишка на мавъра. Преследваше ме усещането за непоносимо себелюбие и празно фразьорство, ако и на непостижимо езиково ниво (Сатанински строфи е от преди това и тя все още е много добра книга, ако и не на нивото на Среднощни деца). При нашия собствен автор – същата работа: сериозно мощна литература от 70-те, все още добра – към началото на 90-те, и пълно опустошение – днес (с едно важно изключение – отново много силна книга, породена вероятно от пълно отчаяние, което я прави лишена от всякакви преструвки, тоест истински неподправена и силна).

Именно това изглежда се е получило и при новата книга на Рушди. Това е първият му голям не-белетристичен текст (изключвам есеистиката му, която също е много добра, много силна, може би защото е писана рано). И нещата, които описва, са по самото си естество толкова истински, шокиращи и неподражаеми (може би поради нивото на трагичността си – колцина от нас могат да си представят да живеят десет години в пълна нелегалност, без да изкукуригат напълно в хода на операцията?), че тук изглежда няма място за изкуственост, снобизъм и шикалкавене: самият аз се просълзих когато четях как описва нощта, в която синът и бившата му съпруга пропускат да се обадят по редовно уговореното време, в резултат на което той едва не полудява и вече тръгва да се предава в размяна на „отвлечените“ (цялата работа се оказва глупаво недоразумение). Прочетох дотук само малкото парче, което е публикувано в Ню Йоркър. Имам и цялата книга, но опашката е прекалено дълга, за да зарежа сега всичко и да се задълбая в живота на Салман Рушди. Голям езиков гений, безспорно на най-високо ниво. Характер? Господ го знае какъв е. Измежду гениалните безхарактерници (Скот Фитцджералд?) и мощните характери, лишени от чак такъв езиков гений (Хемингуей?), моите предпочитания без съмнение са на страната на последните. Макар че би било хубаво, ако всички можеха да бъдат като Набоков, който изглежда съчетава и двете неща в едно перфектно цяло. Не знам, пък и не е моя работа да съдя чак толкова нависоко. Липсват ми достатъчно годинки, пък и знания…

Но книгата изглежда си струва шумотевицата. Да видим кой български издател ще се престраши…

- 28-09-2012|Манол Глишев – По страничната тема:

нещо не успявам да разпозная нашия автор, когото споменаваш. Пък и винаги ме е удивлявала (неприятно при това) тази необяснима и чисто българска полудискретност, която си служи с алюзии, а не с имена.

Ако е до езикови умения – е, мисля, че няма да сбъркам, ако продължа да смятам „Задочните репортажи“ не само за важни, но и за вълнуващи. Есетата на Шурбанов и, разбира се, езиковият експеримент на Русков също са невероятни.

Горчиви разкази – част 1

Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Тази книга съдържа разкази на пострадали от „възродителния процес“. Свидетелските показания на жертвите са предадени дословно – без художествена обработка и коментари. Това е тяхната истина за позорните събития, които се случиха през 60-те и 70-те години на двадесети век в долината на река Места. Истината на унижените! Истината на битите! Истината на интернираните в различни краища на България! Истината на вкараните в затвора след набързо скалъпените съдебни процеси! Истината – такава, каквато тези хора са я чули, видели и и преживели! Тази истина горчи! Тя повдига тежки въпроси с трудни отговори. В тази истина няма омраза, има болка. Болка от унижението. Болка от несправедливостта. Това ни задължава да помним всички и всичко.

Изказваме най-искрени благодарности на хората, осмелили се да се върнат към тези трудни, зa тях и техните семейства, дни и да направят обществено достояние болката, скътана дълбоко в душите им.

Благодарим им за искрените думи и за силата им да простят.

(Във всички текстове е запазен оригиналния правопис на текста, за да се предаде автентичния говор на интервюираните. Бел. ред.)

Тия мръсници щеше да ме очистят, това е било планирано в полицията

Ибрахим Бекир Бялк

Роден на 06.03.1948 г. в село Корница

общ. Гоце Делчев, обл. Благоевград

Аз бях в болницата, но още тук в читалището, като на вкараха и най-напред там истилираха (инсталираха) камерите (за снимки) и почнаха там да ни удрят, мене ма удрят тук в лявото рамо, един мръсник с дърво ма удряше, а аз бях ранен в лявата ръка. Той удря и вика:

– Дигай ръце! – аз не мога да я дигна ранената, той налага, удря жестоко и аз не мога, майка ми до мене, никой не може да ми помогне, той удря ама така мераклийски удря, че да ти падне шапката и аз няма начин, с тази ръка фатих другата, мъча да я дигам, но ноя (оня) удря и като свърши с удрянето, даде заповед да изкарват по високите, по-едрите мъже аз не виждам къде ги карат. По едно време ма посочват, дръпна ма и мене вънка, извън читалището, пред мене имам брат – Саид се казваше – той е пред мен, през един, двама и иретрасиват (претърсват) го там. снимат го с камерата, аз сам зад него, ама гледам и как си го снима и го вързаха, сложиха му белезниците и с едно дърво в главата, удрят го тука в главата и си гледам как кървето му текат от главата. Вкара го в колата, по него имаше един друг и той така. Тоя Трендафилов – началника на милицията, където беше като го чу там, че са изкарали една отверка от него го пита:

– За какво ти е т’ва бе?

– Ами да се отбранявам – и оня като му цапардоса два шамара на него, върза го и в колата. И дойде и моя ред и мене върза там, ранен сам, вързали са на с една белезница двама души и аз сам на последната пейка на колата, из тази страна един милиционер и из другата страна, не ги познавам, беше тъмно – март месец, беше 5.00 часа, всичко тъмно. Като вървяхме надолу към Гоце Делчев – тука от селото надолу до Баничан всичко беше войници, коли и танкове, като че ли тука беше не знам нямам думи за обясняване.

Закараха на в града, старата милиция, където беше разтвориха (разтовариха) на там. А този, където почина – Сали Амидейн – сега аз, както сам на последната пейка (в колата) в краката ми той, на Баничан, той там почина, до там той пашкаше, ааааа и там спря и почина. Там тоя аго (по-голям брат, батко) Ибрайм Бошнаковия, каза на оня полицая:

– Вижте бе, тоя човек умира бе – кой ще ти обърне внимание и когато слезнахме в града, в милицията, той беше умрял човека. Ние го предскачаме и слсзнахмс долу, вкараха на вътре. Имаше много ранени – аз бях ранен в ръката. Брат ми беше в рамото ранен, имаше много ранени в краката. Тези ранените ни отделиха и ни откараха в болницата, моя брат варви по стълбите пред мен аз върве, пак брата го караха двама. Имаше тук един доктор и казва:

– Пуснете го бе, да еба неговата мамица – пуснаха го и той на ръце и крака нзлезна нагоре по стълбите, до коридора.

Другите не ги сам гледал, но мен, когато ме сложиха на масата да ми вадят куршума от ръката, той си ми беше в ръката, сега още си е тук, доктор Терзиев и доктор Канелов, оная година искаа да го сложат кмет, той тогава ми режеше ръката да ми вади куршума. Кой ще ти слага упойка, без упойка – той боли, аз сам целия вир вода от пожарната, когато пръскаха по нас, ние бяхме там с моя брат най – наутпред.

Когато дойде тоя, както казва аго Юсеин, когато са дошли аз си бях у нас, да ама ние знаем тука преди бяха дошли някакви все едно от Сърбия журналисти да снимат случеят тук, а те са били някакав началник, някаква милиция и подсказаха, аз слушах тук полицая, който беше Шимото, как извика тоя Владо Касов да му каже, че началника на милицията казал на Владо утре с оборудването да е в града – той го извика, аз бях след него и чух това, а той му казва, че колата утре в 5 часа трябва да е в града. Тогава се подсказа, че нали няма да се стреля на месо. Ние тука спяхме на огъните, къстно отидох си у нас малко и когато запукаха и аз излизам от нас и тука тичам надолу, ама тичам дето се казва като на месо, и тука на местността „Барчината“ конната полиция с кучета, набутах се в тях и те взе да викат:

– Удряйте, да еба неговата майка! – и кучето на гърба ми е и аз избягах нагоре до Форажелиевата махала, а там са се спрели наште. Аз отидох при тях и казваме да вървим на площада – и от там заобиколихме и дойдохме тука. Тогава почнаха, ние вървяхме тука в читалището, там бяха задържани хората и ние искахме ла ги пуснат.

С нашия брат най-напред вървим, аз сам парвият и сам нарамил и аз една тояга, ще ги трепя и аз с тояга, и пожарната като запръска в учите ми, аз не мога да взема въздух. Добре ма, брата зад мене вижда пожарната кола как ме пръска и с един камък удря пожарникаря н оттам аламинут го раняват. Така с пожарната успяха да ни върнат назад и тогава издадоха червена ракета във въздуха, за да стрелят на месо, и почнаха да стрелят, там в тази пратка, където бях и аз, имаше много ранени. Там убиха аго Муарем – утрепаха го с приклад – почнаха да раняват, почнаха да пищят хората, едни почнаха да си бягат и аз сас стигноването там – при Паскови, при чешмата дуам (казвам):

– Къде ще бягате? – те казват.

– Не назад се не връщаме – и аз пак ворнах се назад и между тях, кой ма види „Ей, я го мамка му!“ и се измъкнах.

С тази пратка, където ни раниха, бяха ни закарали вече и аз най-наудзад. По едно време, така ма цапардосаха в главата, че не можах да се овладям и аз като удавник за сламка се хванах за един от нашите и той ме отмъкна вътре в читалището, иначе ако бях паднал умирачката щеше да ми е сигурна сто процента.

Оттам вече ни закараха в болницата. Там при доктор Канелов, разсече ми тука ръката и аз почнах ла треперя, а той казва:

– Гледай, да еба неговата мама. какво хубаво играе! – и казва – какво бе. студено ли ти е, боли ли а, от кои си бе?

– Аз сам от Белковите – отговарям му

– Аз мамицата ви, вие сте инициаторите, ако бях дошъл във вашето село, най-малко десет щеше да убия.

Това доктора го казва на мен, това не мога да го отхвърля от съзнанието си, и постиска ръката малко, постиска я – куршума не можа да го изкара и казва:

– Зашивайте го, ебете му путката майчина! Ей така, като животно, нямайте никаква милост, все едно е война.

Вкараха ни там в стаите, където ни сложиха всички джамове ги заковаха. На вратата имаше два полицая, чуваха ни през цялото денонощие. Ние не можеше да ходим, те ни пазят – там имаше със счупени крака, имаше най-различни, простреляни през белия дроб. И тия полицаи, където ни пазеха, имаше някой ударени с тояга, като дойдоха те в нашата стая, ти лежиш на леглото, той те дига и те удря и рита, какво можеш да направиш – полицая до него той е дошъл и те удря, ти си траеш, като животно.

Почнаха вече да ни водят следствие и 18 дена след като ни пуснаха от там закараха ни в милицията, държаха ме там до вечерта, стъвни (стъмни) се и излездна началника и казва:

– Ти какво чакаш бе?

– Ами наредиха ми да чакам – аз не мога да ходя, аз сам пребит чак се влача и му казвам, че не ща да си ида, искам да остана там в килиите. Той се варна вътре, мота се, кой знае какви уговорки правиха вътре, излезе и казва, че се е обадил на автогарата и рейса чака специално тебе. Абе какъв рейс, то е тъмно, то е късно аз не ща да си вървя. А той повтаря, че рейса чака, да вървя да не го изпусна. Аз отидох на автогарата, всичко с тъмно. Имаше между града и Баничан късен рейс към 8.30 часа с него се придвижих до Баничан и слизам там, го няма никой, къде да ида, дрехите ми са целите мокри и мухлясали от влагата. Фанелата беше бяла и беше цяла в кръв и съм тръгнал нагоре ще в вървя, какво ще стане това е. Така към селото нагоре вървя и слушам зад мен се мърмори, обаче аз мисля, че е някой от нашите села и си казвам, аз сам контузен те ще ме стигнат нагоре. Как си се движа нагоре към онзи завой, където са скалите, те наближават нагоре. Изобщо не ми е минало през акъла на тази тема, едно свиване на завоя, като че ли Аллах докара тази кола. Аз дигам ръката и той спира да се кача, казва няма място, как няма място като горе е празно, е ами ако искам от горе ла се кача и аз лека-полека се качих горе. С едно качване отгоре и онези стигнаха до колата отзад. Когато тръгна, см казвам „Брех майка му, тия мръсници щеше да ме очистят, това е било планирано в полицията“. Той /шофьора/ щеше да върви за Брезница, аз му казвам да кара нагоре, по-нагоре на моста слизам и такива работи и тогава отървах трепането, след това ме изселиха във Видинско, село Тошевци.

Поход към смъртта

Сабри Мехмед Бунцев

Роден ми 26.06.1937г. с Бунцево

общ Якоруда, обл. Благоевград.

По време на възродителния процес, почнаха постепенно да хващат тук там хора. Бият и му хващат ръката да подписва декларацията.

След това ние се събрахме много народ от Благоевградски и (липсва текст…) намерят по-добър начин. След това ни пресрещнаха в Самоков, с една кола там и двама изскочиха, един оттук – един оттук и ни спряха. Ние пробихме пътя н стигнахме вече в Самоков, в една голяма зала ни натикаха всички. Горе-долу над 800 човека.

Тръгнахме пеша през планината за София. Обаче не искаха да ни пуснат да идем до София. Оттам ни откараха в една голяма зала – нещо като склад, имаше цимент, гледам желязо. Които избягаха, избягаха и се хвърлиха в реката. Беше пролетта – реката голяма – щеше да се издавят там. Други пък през планината. След три дена се върнаха в Бунцево, а нас, които ни хванаха там, ни качиха в 5 рейса и оттам в Белово, обръща се елин старшина, там в Белово, в читалището и ни разделиха на окръзи. Пазарджишки отделно. Благоевградски отделно. И почнаха един по елин. изкараха едно момче – а да се върне момчето, а да се върне, не се връща. Втори изкарват мене и там вече викали от Якоруда – г-н Роснев. Имаше и старшини, и други хора. Вкараха ме в една малка стаичка, как да ти кажа, все едно като амам (баня). На една масичка вътре, той седнал (г-н Роснев) и наготвил декларации, всичко е събрано. И аз викам, че не мога да подпиша, ние си имаме съвет и двама човека от двете ми страни, ама яки мъжаги, възбрали си ръкавите и почнаха един оттука, един оттука да удрят. Роснев вика подписвай, няма да подпиша. Викам им аз, че не мога да подпиша, почнаха бой, бой и се принудих и подписах. След това едни момчета си останаха там, не искаха да се подпишат. Оттам ни пуснаха с рейсове, кой как намери да се прибира и се прибрахме.

След 5 дена идва от Якоруда управата, пак Роснев и Зайков с едно шофьорче и един възрастен човек – бай Георги Цинцев. Идват тука да гледат, как да заградят Бунцево. Ние в момента бяхме на работа, да накопавамс за залесяване и оттам слушаме, че в селото става страшилище. Когато си идвахме от работа, те вече са заминали към Талевата къща натам. Отидохме и ние. Роснев почна нещо там да казва, а народа го заградиха и стана един бой. Те започнаха ла стрелят вече и един от тях, бай Георги Цннцев, падна и почина той след 5 дни в болницата в Разлог.

Започнаха да ни задържат нас. Най-напред задържаха Реджеп Чолаков. След него мене, след мен вече кои бяха не мога ла кажа. Оттам ни откараха в Благоевград, в милицията, в държавна сигурност – бойове, мене ме биха много, пък за другите хора не мога ла кажа, защото на всеки си водеха поотделно следствие.

– Казвай, ти защо си носил брадва? – а пък ние бяхме на работа с мотики за подготовка, за залесяване, аз им викам, че не съм носил брадва

– Има доказателство, че си носил брадва и си ударил Роснев.

– Няма – викам – такова нето.

Дойде Роснев, докараха го. Гледам сложили ги всички следователи, аз ги познавам всички. Сложили ги все едно са от Бунцево, тия хора и викат на Роснев:

– Другарю, познай тия хора! – той гледа и вика – Сабрията го познавам, аз го преименувах в Белово и казват на другите „Излезнете си, свободни сте!“ – и Роснев си излезна. А на мене викат, защо сам ударил Роснев. „Абе не съм го ударил, бе човек“, и ми казват, че тия хора са от нашия край. Аз им казвам, че не са от нашия край, това са изследователи и ги познавам. Ти откъде знаеш, че как да не знам, ние се срещнахме в коридора и това прекрати с бойове.

Едни път приготвили, пак така всичко и викат да подпиша, аз им казвам няма да подпиша, все едно да си подпиша смъртната присъда. Щом нямам адвокат, аз няма да подпиша. Ти може да си написал други някакви работи и край. Подпиши. И както си вървеше, така по стаята, се изви и ме удари по врата, като с нож, но с ръката и аз като топка на земята и колко време съм лежал минута ли, две ли, десет ли не мога да кажа. Като се събудих, гледам кръв. Той извика един старшина, казваше се Златко, беше много добър старшина. Той ме откара да се измия и вика, това:

– Синане, ще те пребие. Той вика – е най-опасният следовател. Той – вика ще те смели, ще те пребие, защото има доказателство, че си го ударил с брадва.

Караха, що караха и оттам вече приключиха, аз не подписах нищо.

От яд, от мъка, трима ги пратиха в Пазарджик на дело. Едни момчета ги изпратиха в София, а мене от мъка, от яд ме изпра тиха във Врачанския затвор, там чаках 30 дена за дело. Оттам пак в Благоевград, хванахме адвокати и почна делото, да питат нас как с станало. Започнаха. „Защо сте убили човека“ това-онова. Ние не сме го убили, а ни водеха против властта, сваляне на властта, че сме искали преврат по чл. 96. а делото ни беше № 250. Четири дена се гледа това дело, никой не пускаха вътре, при закрити врати. Хванахме вече адвокати от София и като беше при мене моя адвокат и ми вика, че за всички е лошо, но в София ще оправи нещата. Аз му викам:

– Нищо няма да оправите, тука каквото кажат, това е.

Трепеха ни и ни осъдиха – Адем Чолаков и мен на смърт, други на 15 г. Едно момче го осъдиха на 8 г., но той почина, а един друг на 1 г. и той след това почина. Сега в момента от всички осъдени само аз и Джамал Сирачки. който беше осъден на 15 г., все още сме живи. Оттам седяхме, колкото седяхме в Стара Загора, там ни пратиха.

Осъдиха ни на смърт. В по една килийка седяхме отделно с Адем Чолаков. 13 месеца там седяхме, беше точно 3-ти септември 1973 г., беше някъде към 12.00 по обед. Почнаха да ни изкарват и да ни трепят. Там бяхме общо пет човека, осъдени на смърт, в различни килии. Изкараха пръв Адем Чолаков, ама аз не знам какво става, той беше по- натам в друга килия, останалите затворници почнаха да викат „Убийци, убийци“. Оттам Адем го хванаха и го вързаха и аз викам, той отиде, мойе (може би) на свиждане да има, през деня направо си те трепят. Не знам колко седяха, около един час се забавиха, вече чакам и си викам: „Ако нещо стане ще чакам да видя“. Аз се показвам малко на килията и до мене в другата килия имаше едно момче Toшката и аз му викам да каже какво става, той ми вика, че ги трепет. Аз бях в 17-та килия, той беше в 18-та килия. По едно време изкараха Тошката и той някак, като му вързваха ръцете, като се изви и удари единият старшина и те викат:

– Брех, мамицата му, опитва се и да удря! – и като го вкараха пак в килията го трепаха яко, след това го изкараха и не го видях повече. След това идва моят ред и аз от този край в килията, в онзи направо целият сам във вода. Яд ме беше, че ще си вървя без вина. За мене не ме е толкова, ами децата ще ми останат сираци. Премина известно време и ето пак идват, аз вече изтръпнах целият, минаха обаче моята килия и в 16-та имаше един бай Тошо, изкараха него и аз се оспокоих* малко и си викам има нещо, за да ме подминат или ще е тапарва* и караха, караха та седем човека очистиха. След това казаха, че са открили кой е убил този в нашето село.

Аз седях 13 месеца н ми отмениха смъртната присъда. Аз там бях 13 месеца на каре, тъмно почти и на едно място без разходка. Като ме изкараха навън и аз като топка падам, оттам ме закараха старшините и ме изкарват, и ме карат при доктора, а той вика:

– Нищо му няма. Той се е схванал и светлината го удари в очите и затова пада. Ще се оправи – вика – ще го пускате по 5 минути да се разкарва и ще се оправи.

Седях два дена още и на третият ден ме вдигнаха за Стара Загора. Вързаха ми ръцете назад, вече ме заболяха ръцете в рамената, защото ме връзваха само отзад и аз викам:

– Старши, вържи ми ръцете отпред – той ми казва – Не мога, това е заповед.

Преспахме в Пловдив, оттам в Стара Загора, там отидохме в затвора. Приеха ни хората и там зорове големи. Нешо малко да се проявиш и айде в карцера, нещо ла продумаш айде в карцера. Идваше там в затвора елин лектор и всеки задаваше въпроси, кой за каквото си го боли. Разказваше за турците, за Турция, за изселване, кой за каквото иска си говори и пита лектора. Аз вдигнах ръката и викам и аз да кажа нещо, викам:

– Другарю лектор, имате ли закон в тази страна, който да преименува хората и да ги вкарвате за това в затвора? – ние там по тази причина бяхме 70 човека. Той вика:

– Нямаме – и той нещо продума на началника, там нещо не знам какво, и вика:

– Стани и пак повтори въпроса. – И аз същото пак го повтарям и той пак вика:

– Аз такова нещо не знам и не знам да има хора за това в затвора, няма – вика – такова нещо няма. – Тогава другите се развикаха и свърши това. И вечерта мене ме хващат и 12 дена в карцера.

И ми казват, там кой ми е казал това да го казвам, а аз му викам, че ще казвам истината, че ни вкараха по членове, по конто въобще не е така – и те ме натепаха и ме вкараха вътре. После се мина известно време и ни дойдоха там на свиждане, те ме викат на новите имена, но аз не се обаждам. Идва началника и казва, защо не се обаждам. Как ще се обаждам, та ние сме за тия имена там и ще им одисваме (съгласяваме), не сме нито обийци, нито изнасилвали, нито нищо.

Аз отивам на свиждане, бяха дошли майка ми и баща ми и тъкмо сядам и майка ми вика:

Сине, нещо не си в настроение, защо така? – и аз викам, че ни викат на нови имена и сме се карали с началника заради името и майка ми вика:

Ами това е от Аллах.

– Не това не е от Аллах, това е от партията – и викам, и там до мене началника и като чу вика, че ми прекратява свиждането – и веднага ме хващат. Нямаше и 5 минути свиждане и ме хващат и направо в карцера 7 дена и ми вика началника:

– Кой ти разреши на тебе ти да говориш против партията, кой – вика – ръководи днеска партията? – и аз на инат викам, че не е вярно и пак бой и пак в карцера.

Вечерта пак ме изкарват и ми казват дали се признавам за виновен, аз викам, че няма за какво и той вика, че ми дава още три дена върху тези седем. Както и да е мина се това.

След това на едни момчета им дойдоха на свиждане и им докараха вишни, доста на няколко момчета. Ние вземаме и правим вино около две туби, добре ама имаше някаква проверка и хващат виното вътре. Идваме си ние вечерта от работа, килията обърната с краката нагоре и ние си викаме ами сега. А ние вече бяхме най старите, всички си тръгнаха, ние няколко човека там, от Бунцево и други някой, бяхме най-старите. И аз викам на другите, да се не признават за виновни. И така стана, викат най-напред мен:

– Кажи, кой направи виното? – аз викам:

– Такова нещо нема, аз сега това го чувам от вас, вие сте го сложили в нашите стаи, за да се заявате (заяждате) с нас, и той ми вика:

– Ти е тази твърда глава! –

– Ами такава е още не е оздряла (узряла) – и пак бой и в карцера всички седем дена. И така чисто лежахме, страдахме имам 11 години и 44 дена лежано. Тормози, наказване, бой – всичко за какво, защото се казвам Сабри, а не Сабин.

Детски спомени

Садък Мехмед Хаджи

Роден па 05.03.1960 г. в село Лъжница.

общ. Гоце Делчев, обл. Благоевград

От Лъжница съм. Имах неприятния късмет да живея с този стрес по смяната на имената и до сега си го изживявам този стрес и ще кажа защо.

Аз бях от 6 за 7 клас и по един много детски начин се включих в тези събития. Лично си спомням човека, който махаше знамето, тука на местността „Голака“. Ние научихме, че Корница са блокирали пътя долу на разклона и не пускат учителите повече да учат децата. И се случи така, че съшия ден, доколкото си спомням беше понеделник, учителите не дойдоха на училище. И споменатия ден, доколкото си спомням, 27 март спомням си го добре, че беше понеделник, защото бях добре облечен. Майка ми ме беше облякла добре, доста чисто, така си го спомням и ние децата се юрнахме по бащите. Тъй като цяло село беше се събрало, маса народ, и ние въодушевени от всичко това, като си мислехме, че играем някаква детска игра, всички деца се набутахме с тях и тичаме нагоре. Спомням си много добре, че родителите усетиха, че работата е дебела и почнаха да ни гонят да не вървим с тях и по едно време се разделиха на две. Едни искаха да вървим с тях, а други искаха да ни върнат. В крайна сметка те ни спират, a ние оттук, оттам се юрнахме заедно с тях. Имаше наклон, по някаква случайност аз бях единственото дете, което слезе, мина реката и се оказах на нивите. При озъртането аз видях 5-6 човека до мен от възрастните и аз бях единственото дете. До мен се случи един човек – Ибрахим Куртов. Първите хора, които бяха с автомати с прикладите просто бяха готови да удря г. И съшият този Ибрахим като грабна единия, който вървеше срещу него с автомат, като го удари в земята и автомата му хвръкна пред мен. Аз го взимам и да го дам на Ибрахим, обаче на 3 метра срещу мен един конник е грамаден кон, насочил пистолета и досега си го спомням ей така, срещу мен с пистолет. Дали защото бях дете, та не ме застреля, дали коня изпревари и коня ме претъркаля и автомата ми хвръкна. Подмина ме коня, завъртя се след малко и пак срещу мен, но аз го извъртях. Хвърлих се в реката и почнах да бягам, но имаше един плет. Там до плета гледам една жена, един я хванал, ама я налага много яко. Тя се опитваше да прехвърли плета, да се защити, обаче той я връща. Като беше я хванал за косата, ей така и като я извъртя ми се видя, че е на горския сега майка му. Аз я гледам тази жена, ама оня я налага яко. Опитах се аз през плета, не става и отдясно извъртях и избягах.

Но не ви казах, този Ибрахим Куртов като го хвана тоя и го удари, като му хвръкна автомата, следващия гледам така го удари, че този човек направо се зарова (зарови) в земята. Това го видях, уплаших се лошо и забягах. Горе на чукарката (чукара) се успокоявам малко, вече сам на 200-300 м. над „бойното поле“, ако може така да се каже и сам се отпуснал, гледам какво става долу. В същия момент, ама вече истински патрони в краката ми. Пръста повдигат ей така. И Исмаил Рахмов, който почина след това, удари ме по главата и казва:

– Лягай бе, копеле, ще те утрепят – и ме придърпа така зад метлите.

Постояхме малко там и хората, вече ония долу, които слезнаха, си изпатиха доста. Хората взеха да бягат, да бягат – да се връщат, изплашиха се доста, защото взеха да стрелят с истински куршуми. Отначалото като тичахме надолу стреляха ама нямаше нищо, обаче при връщането започнаха с истински куршуми да стрелят. Връщам се тук и майка ми като ме видя живата вода, се развика:

– Ах мръсник, ти къде си бил, ти ли ще оправиш света – и ма нашляпа едно хубаво – баща ти отиде с овцетс, но не си е взел ядене. Да отидеш оттук надолу към местността „Варвара“ да му занесеш! – вика.

А тази местност е точно на лице с Корница и оттатък Брезнишкото землище. Занесох му яденето на баща ми, а той е наблюдавал, това течение на коли към Корница, точно когато пристигнах при него, от Брезница се зададе страшно много народ, почерня всичко, ние гледаме, направена една верига от стражарите и правят едно разтягане, ние всичко гледаме това ни е по права линия на около 2 км. и наблюдаваме как през цялото това време ги заграждат. Заградиха ги и ги тикат в язовира. И бащата посочва, там като жена прилича една, където командва парада. Направи ни впечатление, че тя беше като с червено манто, нещо махаше и ревеше там. Заградиха хората и ги натикаха в язовира. Просто всички как идват в язовира. След това се прибрах.

Но след 20 години аз основах ДПС в Лъжница. И за толкова години след това ние не събрахме тия хора, да им благодарим, че са събрали кураж да влезнат в този конфликт, тия хора, които слезнаха долу чак до нивата. След 20 години, ние се загоорихме (заговорихме) със съпруга на тази жена, дето беше на плета и аз му казвам:

– Абе, аго Саид, твоята жена беше ли там на нивите? – и му разказах как съм я видял, а той заплака и казва:

– Да моята жена беше, толкова години една благодарност не ѝ са казали.

След това се хващам на работа в Гоце Делчев, какво нещо е детският стрес, хващам се на работа в 1-во основно училище и като отивам на работа един човек от пожарната като минавам на работа, като го видя, ми се обръща сърцето, някакъв страх. И ми прави впечатление, така в продължение на доста време, когато го видя. Близо една година изкарах там и се сетих, че този човек ми е познат от Корнишките събития, обаче не съм сигурен. По едно време и той взе да ме гледа странно и имаше един домакин там Спас се казваше. Аз му разказвам всичко за Корница, какво съм преживял. И му казвам, че елин човек тук винаги ме притеснява като идвам на работа. И той вика. чеше го пита. Пред полицията имаше една лавка, те ходиха там на закуска.

– Аз ще намеря начин да го питам, – ми казва Спас.

Минаха около десетина дена и той ми казва, че този човек е участвал в Корница, а аз си мисля „Какво нещо е, толкова години да минат и да помня тази физиономия“. Аз като дете, каквото съм преживял, стои до ден-днешен. Аллах ми е свидетел, като се сетя за това нещо, така съм стресиран от тия събития, че не знам…

Първия учебен ден след събитията (назад в 70-те, бел. ред.), първата работа на директора Гилемеров бе да ме извика в дирекцията и ми казва:

– Ти бе мръсник, ти ли бе с автомат, за къде си тръгнал с този автомат – като ме удари и аз на земята изпадам в шок, добре че имаше един учител Стоилов, конто ме учеше до 4- ти клас и много ме уважаваше като ученик, влезна в дирекцията и като видя каза на директора:

– Мръсник долен, как не те е срам, дете да го удряш така – ако не беше дошъл другаря Стоилов, този въпросния „другар“ Гелемеров щеше да ме смаже в дирекцията от бой.

А днес участници във възродителния процес са кметове, това е лъжедемокрация. След 1990 година учех в Египет и след като се завърнах получавах едни заплашителни писма. Писмата бяха написани на пощенски бланки. „Марш оттука бе, египетска маймуно, ще ти запалим къщата, ще ти унищожим семейството“. Аз нямах намерение втора година да ходя в Египет, но по тия причини, пак отидох, въпреки че условията бяха тежки. След като се завърнах от Египет, пак продължиха писмата. Те бяха на пощенски бланки, изпращането им беше от Гоце Делчев. Въпреки тези заплахи, по мой адрес и по адрес на семейството ми, аз останах.

Минаха 1-2 години. Имах нещо инцидент с местния полицай, по едно време той ме извика в кметството и пред очите на 5-6 свидетеля: кмета, секретаря, данъчната служителка и други ме смаза от бой, направо не можех да гледам. Едвам се измъкнах от съвета. Отидох в Гоце Делчев да изкарам медицинско, целия в кръв, едното ми око беше направо затворено и доктора ме пита, да не съм бил в Босна. Започна да ми записва данните, да ме преглежда и по едно време телефона иззвъня. Нещо се заговори там и доктора ми казва:

– Слушай момче, по-добре се прибери у вас. Това ще ти мине не се занимавай – и не иска да ми изкара медицинско свидетелство. Просто бях учуден. И оттам отивам при прокурора, там имаше една жена и като ме видя се уплаши:

– Какво става, къде така са те подредили – вика.

– Имах проблем с един полицай – казвам.

– Можеш ли да пишеш – ме пита прокурора.

– Гледай в какво състояние съм, не мога да пиша – аз му казвам, тогава извика една жена и каза аз да говоря, а тя ще пише. Тъкмо почнахме, по едно време му зазвъня телефона и прокурорът ми казва:

– Момче, ако искаш да си жив и здрав прибери си се. Това ще ти размине, положението ти е терсене – така ми казва прокурора, представяш ли си.

Когато влизах при прокурора, на улицата нямаше никаква полицейска кола, на излизане имаше няколко. Дали просто това всичко е от време на Корнишките събития съм бил набелязан или нещо друго, но и до ден-днешен не знам, какво става и защо така стана.

Източник

СЕНЕМ КОНЕДАРЕВА (РЕДАКТОР)

Сенем Конедарева е помашка активистка, интелектуалка и защитничка на правата на собствения си етнос. Завършила е българска филология в ЮЗУ „Неофит Рилски“. В момента е докторантка по българска морфология в катедрата по български език, Филологически факултет на ЮЗУ, а преподава и български език за чужденци в Американски университет в България.

Коментари (24)

- 19-09-2012|ZeroOne

Хе, хе…помашки етнос??? За първи път чувам, че религията определя етноса. Значи има католически, православен и протестантски, защо не и дъновистки етнос:)Помаците са българи изповядващи исляма, това е факт, и езика и корените им са български. Друг е въпроса защо и как анти-български и ислямистки кръгове от ислямските страни и от уж европейски такива се опитват да създават разделение по религиозен принцип и да фабрикуват нови „етноси“, по примера на БЮРМ.

- 19-09-2012|Златко

Тоест, Зеро-уански, ако те разбирам правилно, разделили са ни не тия хубави неща, които ние сме им правили и които хората описват тук с такава любов, ами пусти ислямски и антибългарски кръгове… Тц, тц, тц…

А това за етноса е сложна работа, разбира се. Но като каже един човек или една група хора, „аман от твойта братска любов, не ща ти вече ни меда, ни жилото“, то за спорове по тоя и други подобни дефиниционни тънежи е вече малко късно, не мислиш ли?

- 19-09-2012|Златко

И като си помисли човек как същите тия антибългарски кръгове се опитват отчаяно да ни сдобрят с турците, а ние не щем и да чуем, сигурно щото много добро сме видели, че и не щем да го забравим, вече толкова векове, картинката направо става цункана, а, господин Нулеви? Пусти ислямистки, ционистки, онанистки и не щеш ли какви други кръгове по света, големи антибългарски заговори, страшно нещо, ей!

- 20-09-2012|Кан – Либерал-митология

Защо ли тези текстове ми приличат по стилистика на „Време разделно“ и на Хайтовите лакърдии, които сега никой не чете. Не ви ли минава през ума, че все пак има хора, които са преживели онова време и помнят много неща.

- 20-09-2012|Златко

Я дайте малко по-подробно, ако обичате. Какво точно си спомняте (или по-точно НЕ СИ спомняте)? Събрали се тука помаците и си разказват един на друг лакърдии, а? Никой не ги е трепал, никой не ги е стрелял, никой не ги е тормозил, те само се опитват да ни създадат гузна съвест сега, така ли излезе накрая? Възродителния процес не съществува, има си хас! Също като Аушвиц, малко след войната…

- 20-09-2012|Кан

Митология, приятелю. Много бой, много кръв, много стрелба, много убити и ранени. Героични страдания за вярата и името. Милиционери-кръволоци, политически затворници и пр. Ако сте последователни леберали, публикувайте и част от безбройните публикации от онова време на доброволно възродилите се и щастливите от новия живот (с имената – може да откриете не по-малко интересни неща). Мисълта ми е за истината и за мащаба. Сигурно е имало и такива случаи, но са доста украсени и преекспонирани. И не са правило, а изключение. А за Освиенцим – бил съм 2 пъти там. Имах приятели – възрастни хора от Краков, които са преживяли войната (вече починаха). Старецът беше 1/2 евреин. Казвали са ми това-онова. Не е там работата. Много преди да излязат известните книги от последните години, у мен се загнезди съмнението. Извинявам се за думите, но чисто технологично не е възможно да е вярно ВСИЧКО. Ако си ходил, ще ме разбереш. Това имам предвид под „истината и мащаба“. А опитите за извличане на дивиденти от маргиналността от евреи, цигани, помаци е банална тема.

- 20-09-2012|Златко – re:
Кан писа:

Митология, приятелю. Много бой, много кръв, много стрелба, много убити и ранени. Героични страдания за вярата и името. Милиционери-кръволоци, политически затворници и пр. Ако сте последователни леберали, публикувайте и част от безбройните публикации от онова време на доброволно възродилите се и щастливите от новия живот (с имената – може да откриете не по-малко интересни неща).

Къде? Къде, „приятелю“? Намерете ми поне едно такова нещо, някъде в мрежата, а след това отново елате да поговорим. И откъде тая самоувереност, че познавате нещата по-добре от потърпевшите, след като очевидно нито сте помак, нито пък по онова време сте имали и най-нищожна възможност да видите нещо от първа ръка (както повечето от нас)? И как да не ви смятам за поредния празноглав бъбривец тук, след като ме конфронтирате с толкова много думи, лишени от какъвто и да било шанс да бъдат подкрепени от нечии свидетелства, от някакви факти? Не че не съм свикнал на такива неща, но все ми се ще поне в този форум да си имам повече работа с хора, които ценят собствените си думи малко повече от кравешки тор, примерно…

- 20-09-2012|Златко

Между другото, защо всеки празноглав невежа в тази страна идентифицира лЕберализма с представяне на всякакви гледни точки, без подбор и идеологически предпочитания? Аман от яйцеглавци, които ми повтарят „абе, ти какъв либерал си, щом отказваш да ми публикуваш текста бе?“

- 20-09-2012|Кан

Аз като празноглав невежа се питам как се съчетават „подбор и идеологически предпочитания“ със „Свободни хора и свободни идеи“? Може ли кратко пояснение?

- 20-09-2012|Златко

Свободата, според всички разбираеми за мен нейни конотации, означава пренасяне на външната принуда навътре, тоест, вместо да бъде гонен и дебнен от държавата и обществото, човекът е успял да достигне такава степен на развитие, при която боят, тормозът или просто полицейщината са заменени от други, вътрешни, споделяни от огромни общности, корективи, наречени с думички като „морален закон“, „етичност“, „грижа за другите“ или просто „хуманизъм“. Само маймуните из джунглите и техните събратя по други места наричат с името „свобода“ възможността да дрискат където им скимне, уважаеми Кан.

Не е никак сложно. Всеки от нас знае, че не трябва да причинява на другите онова, което не иска да му причиняват те. Само че е трудничко на практика, особено когато всички си причиняват едни на други каквото смогнат. Но все някой трябва да започне първи да дава пример. Не че очаквам от вас да възприемете всичко това, говоря за още неродените деца на уважаемата публика…

- 20-09-2012|Златко

Та това е и целият подбор тук. „Свободни хора“ означава „хора, които знаят“. В това има проблем, разбира се, защото аз още не съм срещал българи, които да признаят, че има нещо дето да не го знаят. Но пък за такива случаи ми е дадена реферската свирка, плюс неограничено количество картони в джобчето на трикото. Каквото и да кажете за това тук място, едва ли ще можете да отречете, че в него има ред. Е, може и да идва множко от време на време. Но при палава компания понякога си трябва жилава пръчка, няма как… Вашата свобода, преди да сте се научили на нещата, които описах по-горе, се ограничава до правото да ме напсувате и да си хванете шапката по което си поискате време. Моята – в това да настоявам, че правилата, които налагам, някой ден може и да ви светнат нещо. Или на децата ви, което ми се вижда далеч по-вероятно, но за това вече говорихме, не ми се ще да се повтарям.

- 20-09-2012|Златко

Ах, да – цивилизованите опоненти (а такива има вече немалко, и аз се радвам на бавното им, но постоянно увеличение) сa винаги добре дошли. Ако се загледате малко из форума, сигурно ще видите, че целта тук е не съгласие, а търсене на начини за водене на разговор, които да ни накарат взаимно да се замислим. Именно затова думичката „истина“ е сред по-редките гости тук. Всеки, който е успял да се издигне над нивото, което демонстрирате примерно вие (тия не са от нашата джунгла, бой, мамка им!) е добре дошъл. Останалите ги прогонвам, на вълни, на вълни. Едно време се опитвах да търпя, но се отказах: дебелината на колективния череп надвишава моята собствена с неизброимо множество степени. Така че, тук си я караме на принципа: добре дошли всички, но който не работи, не трябва да яде. По принцип това тук не е кафене, а работно място. Поне за мен е така…

- 20-09-2012|Кан

Благодаря за пояснението. Не може ли по-просто: Свободата – опозната необходимост? А на въпроса си не получих отговор. Що се отнася до прехода от външен към вътрешен локус на контрола като основание на свободата, има и обратните теории, а и практики. Има и съответните техники на манипулация в двата случая.

- 20-09-2012|Златко

Ами човек все нещо трябва да избере. А на въпроса ви има директен отговор, по-ясно от това не мога.

Хайде, лека вечер от мен…

- 20-09-2012|Кан

Сори, не бях прочел последните два постинга. За днес стига, трябва и да се работи:) До писане.

- 21-09-2012|Петко Донев

Ако все пак искате да видите и другата гледна точка (вече не знам дали това е „либерално“, или не – но аз лично предпочитам да видя и другата гледна точка) – погледнете тук:

http://prehodbg. com/node/1688

ИНТЕРВЮ НА ПЕТЪР ДОБРЕВ с ВЪЛЧО ПЕЕВ, КЪРДЖАЛИ, ЮЛИ 2012 г.

Вълчо Пеев е дългогодишен заместник-началник на Окръжното управление на МВР по Държавна сигурност в Кърджали.

И този човек разказва и е едни такива неща:

„-Все пак, нямаше ли някаква враждебност след като им връщат имената към такива служители като вас от службите?

–Няма такова нещо, или поне аз не знам. Имаше един такъв човек, който говореше глупости, отива в Турция и след 3-4 години идва тука, не мога да го позная, прегръща ме, целува ме, вика аз съм един-кой си, казвам му: името ти знам, но физиономията съм забравил. -Ти си бил прав, вика – ние сме мислили, че като отидем там, държавата ще ни поднесе ей така, всичко. Викали са го в МИТ, те знаят тука кой какъв и що е, МИТ е Държавна сигурност в Турция, ние знаем всичко за тебе, имат пълна информация, обаче шавнеш ли, ще има куршум. Не се занимавай с такива проблеми, не е за твоята глава. Гледай си семейството, работата. Ето един човек, който е променил възгледите си, отивайки там, защото заблудата е голяма. Затова ви казвам, че една от причините е в нея; затова пущай ги такива да вървят, да видят за какво става дума.“

- 21-09-2012|Златко

Първо, по въпроса за това що е либерализъм, бай Петко, и защо той е несъвместим с ВСЯКО мнение. Либерализмът, най-просто казано, е учение за защита правата на индивида срещу колективните форми на насилие. Това е класическата му форма, такава каквато е формулирана, примерно, в „За свободата“ на Джон Стюарт Мил („либерализъм“ идва от liberty, свобода). В наши дни вече той обхваща значително по-широк спектър от нарушения на човешките права и борбата срещу тях – права на всевъзможни малцинства, полово неравенство, културни потисничества, и какво ли не още.

(Това тук е една срвнително тясна интерпретация, тъй като понятието е толкова много употребявано, че по принцип вече е безгранично; аз обаче избирам този вариант, за да има поне някаква база за дискусия; между другото, ако следите списанието отдавна, ще видите, че зад подбора на темите, аргументацията във форума и политическите убеждения на издателя му стои доста ясна и разбираема логика).

Та така. Да си дойдем сега на приказката. Идвате вие тук при мен и ми казвате, примерно, „Ами аз също имам право да изкажа собственото си мнение, инак това тук не е либерализъм“. „Ами добре, кажи тогава“. И ми казвате вие: „Злото – това е, когато турците на нас са ни сменяли имената. Доброто – това е, когато ние сменяме техните“. Е, да обяснявам ли още, че няма как да стане това със „свободата“ и че, когато човек си има работа с буренясала градина, молитвата не помага, ами си трябва мотика?

За да стигне човек до право на изказване на мнение, поне на място, където думите имат малко повече стойност от споменатия по-горе кравешки тор, той първо трябва да се научи да различава черно от бяло и добро от зло. Инак все там ще си свършваме, където сме и започнали, тоест под кривата круша.

Толкова от мен. А инак, че ще се намерят примери за всичко на тоя свят, включително и за това, че при определени обстоятелства сигурно е добре човек да заколи родителите си… Какво да ви кажа? Да пази господ, а пък самия мен – да държи малко по-настрана от вас… Така май ще бъде най-добре за всички ни.

- 21-09-2012|Петко Донев

Нямам никакво намерение нито да коля родителите си, нито да коля родителите ви, господине.

Мисля, че поне дотолкова различавам черно от бяло и добро от зло.

Както и написах по-горе: аз лично обичам, когато се запознавам с даден въпрос, да не оставам само при едната гледна точка – а се старая да се запозная и с поне още една гледна точка.

А ако на Вас лично Ви е напълно достатъчна една гледна точка – Вашата собствена – имайте си я, Ваша си е.

- 21-09-2012|Kiril Ivanov

Верно е това кое говори г–н П. Донев. Ако помните, имаше един случай с една коза. Минала и тя и я фанали тия от МИТ „те знаят тука кой какъв и що е“ и и казали а врекна и т. н. Та като се беше врънала и тя така го прегръщала ВЪЛЧО, прегръщала, ама много. После човеко требваше да си фърли служебния костюм щото се беше умирисал. Верно, после я изедоха козата ама suit– чето ойде зян.

- 22-09-2012|Старши либерал

Кегато говориш с мене, ще мълчиш!

- 22-09-2012|Златко

Не бе, по-просто е. Това тук място не е нито детска градина, нито трудово-възпитателно училище. Тук се занимаваме с взаимно Просвещение, а не с превъзпитание. Значи, ако баба ти те е възпитавала с думите „изяж си манджичката, баба, че да можеш да надвиеш турчето“, то няма как аз сега да проникна в черепа ти и по някакъв магически начин да ти обясня, че, колкото и невинно да ти изглежда всичко това, то е израз на една човеконенавистна идеология, наречена „националистически шовинизъм“. Каквото и да правя, за теб тия неща ще си остават дрън-дрън и пълни глупости. Така че, вместо да си губим времето взаимно, по-добре отиди на някой сайт, където се събират хора като тебе, а не да идваш тук на мястото на един човек, дето майка му е хранила циганите. Няма как да се разберем, не защото някой от двама ни е лош човек, а просто защото още от детството сме формирани от различни идеологии. Късмет работа, нали разбираш?

Хайде, да не пилеем повече приказки…

- 22-09-2012|Златко

Вчера гледах един корейски филм (страхотен, както повечето от големите техни филми от последните десет години), та в него има такава една сцена: двама митнически служители откриват случайно десет килограма хероин и се чудят какво да правят. Седят си двамата в колата и умуват – да го предадат ли на властите или да се опитат да забогатеят бързо. И единият започва така: слушай, аз съм чувал, че в Япония имало много наркомани. Другият вика, и аз така. А японците нас колко време са ни държали под тяхна власт? Ами, към 30 години. Не 30, ами цели 36. Е и какво от това, пита другия. Ами, ако продадем тоя хероин в Япония ние вършим добро дело, връщаме им го за всичко, което са ни направили тогава, nе е ли така? Ами да, така е. Значи това, което правим, е патриотизъм в действие, а не престъпление, прав ли съм. Прав си. Хайде тогава, да им таковам мамката японска!

- 23-09-2012|stir

http://www. aubg. bg/facultyPopup. aspx? fid=293

- 23-09-2012|Ansaldi – ВЪЗХИТИТЕЛНО МЯСТО Е ТУК

Не мога да се нарадвам! От години мечтаех да чета ненавистници от всякакъв калибър и напъващи се умници – мъдреци, за циганите, турците, евреите. Нещо като колба за перфектен национализъм, подгрявана от безпомощни и недооценени българчета. А колко добронамереност има по света, колко уважение и обич към тези етнически и религиозни теми. А другите, 3-4 милярда човеци изобщо не ги виждат и чуват. Нали?!

Помощ, аз съм европеец

Автор: Адриан ван Дис

Къде мога да стана европеец официално? Има ли някаква служба, при която мога да обменя нидерландския[333] си паспорт? Не защото не искам повече да живея в страната си. Обичам нидерландското небе, неговите облаци и дюните. Пиша на нидерландски. Но искам да бъда част от един по-голям свят. И преди всичко да не изпитвам страх от него. Искам да изляза от клетката си. По липса на световно гражданство се решавам на Европа. Като първа крачка. Монетите вече горят в портмонето ми. А сега искам да имам и истински европейски паспорт, европейска здравна осигуровка и да плащам европейски данъци.

Един дистанциран поглед

Нидерландия дълго време се смяташе за гостоприемна и открита страна. Едно клише, в което и ние с удоволствие искахме да вярваме. Големият историк Йохан Хюйзинга описваше страната ни като дом, отворен за признаване на „ценността на другия“. „Отворили сме всички прозорци на нашия дом и оставяме морските и сухопътни ветрове да минават на свобода през него“. Вековни търговски контакти с нашите съседи и хора отвъд океаните бяха ни направили запознати с Чуждото, и Чуждото беше обогатило нашия духовен живот.

Само доскоро национализмът още никога не беше възприеман като нещо благоприлично в моята страна. Беше признак на добър вкус да се говори с лек присмех за собствената „малка, мокра като жабче страна“. Макар че през умаляването винаги прозираше гордост. След дълговременен мир ние се оправяхме чудесно и без патриотическо самохвалство.

На дистанциран поглед към Нидерландия се научих вкъщи. Майка ми е селска дъщеря от Брабант, която през 1932, на двадесет и две години, беше се омъжила за офицер от Кралската нидерландска далекоиндийска армия. Думата „индонезиец“ по онова време е била почти непозната, страната все още не е била независима. Първият съпруг на майка ми по онова време бил презрително наричан „туземец“. Майка ми беше се омъжила без да обръща внимание на цветовата граница. За една тогавашна жена – нещо твърде странно. Също и в очите на холандците от колонията. Те не я удостоявали даже с поглед, защото чрез тази женитба тя поставила себе си извън границите на европейската общност. Но местното население също се отнасяло с недоверие към нея. В техните очи майка ми принадлежала към колониалната държава – с други думи, към окупаторите.

Втората световна война засегна и холандската колония на Екватора. Япония нахлува в страната и всички европейци са интернирани в лагери. (Освен германците, които са част от една приятелска сила). Съпругът на майка ми организирал група за съпротива и избрал страната на Кралицата и Отечеството. Високопарни думи, които били неразделна част от неговия статус: един избран, тъмнокож син на островите Банта, който получил военно образование в Нидерландия. (Той бил един от по-малко от десетте местни офицери). Японците го хвърлили в затвора и му счупили главата.

След три и половина години интерниране в един японски концентрационен лагер майка ми се върнала от Суматра обратно в Нидерландия, заедно с три хубави кафяви дъщери. Една прясна вдовица, но отново бременна, този път от един друг войник, който я утешавал малко прекалено ефективно. Аз бях дете на мира. Баща ми се смяташе за бял, но колониалното семейство, от което той произхожда, е получавало в хода на вековете отново и отново по някоя и друга тъмна жилка.

Майка ми беше принудена да се бори в продължение на пет години за признаване заслугите на първия си съпруг. Той беше герой от съпротивата, но в Нидерландия от времето след Втората световна война някак не можеха да си представят, че един „туземец“ би могъл да се бие на страната на Нидерландия. Та нали след войната индонезийците масово бяха се изправили срещу нидерландския колонизатор и едностранно обявили независимостта си. Не, кафявото беше цветът на предателството.

Това оскърбление, както и опита, който беше насъбрала из тропиците, от другата страна на цветовата граница, накараха майка ми да гледа по друг начин на Холандия. (Хората от колониите никога не говореха за Нидерландия, винаги само за Холандия). Да, холандците! Кой ли пък би искал да принадлежи към холандците. Не и ние, във всеки случай! Баща ми изплюваше тази дума. („Холандци: дървени обуща, дървени глави, дървени маниери“. У нас вкъщи това беше крилата фраза). Същите тия холандци бяха го накарали, след като се беше върнал след три и половина години пленничество, напълно обезсилен от принудителната работа, да заплати изгубената военна униформа. Той, който беше завърнал от лагера даже и без една набедрена препаска. Холандците!

Сестрите ми емигрираха много скоро. Нидерландия им беше чужда. В продължение на години баща ми гледаше втренчено през прозореца, нервноболен, и си мечтаеше за родния град Сурабая. Почина като пречупен човек, бях на десет години. И останах сам с една майка, която до стотната си година продължаваше да гризе костите на Холандия. Холандците! Аз съм един от тях. От край до край. Но не от сърце. И сега, на стари години, искам да стана европеец.

Промяната на настроението към Европа

През последните години всеки проблем в Нидерландия беше ислямизиран. Престъпност, социални безпокойства, лошо преподаване – виновен за всичко беше ислямът. (Още преди това убитият през 2002 година политик Пим Фортюн беше нарекъл исляма „умствено изостанала религия“). Левицата била разкрасявала нещата прекалено дълго време. Мултикултурното общество било фарс. А и нидерландците трябвало по-добре да знаят кои са всъщност. Академичните среди създадоха литературен и исторически канон. Книги и факти, които човек трябвало да познава, ако иска да се нарича нидерландец. Цели градове се затвориха. А Библията беше преведена на твентски диалект. Неволята учи на молитва.

След Фортюн Нидерландия получи нова партия, занимаваща се с една-единствена тема: ислямът. Само с един удар тя се превърна във втората по големина партия в страната. Не, няма да произнеса името на изрусения ѝ фюрер.

А след това дойде финансовата криза. Банките започнаха да се клатушкат. Очевидно не всички страни бяха се придържали към финансовите предписания. Португалците, италианците, гърците, испанците. Онези, the PIGS. Страните на чесъна. Еврото се намира под тежък натиск. Пенсиите ни се изпаряват във въздуха! Брюксел изисква пари и солидарност от северните страни. Нидерландската държава поема задълженията си, но гражданите ръмжат. Големият рус фюрер си намери ново плашило: Брюксел. Нито цент повече за лапачите на чесън! Затворете границите! (А ислямът попадна на резервната скамейка).

Не само крайната десница, но и крайната левица вече лови гласове с антиевропейска програма. Според прогнозите за изборите две от антиевропейските партии ще спечелят идещите парламентарни избори[334]. Холандия започва да барикадира прозорците си. Нидерландия за нидерландците!

А аз имам една мечта: мечтая си за край на националната държава. Националната държава, която точно сега бива възпявана с толкова много носталгия и романтика. Националната държава също е само конструкция, често налагана отгоре, често след кървави борби за сметка на регионални идентичности и диалекти като фризийски, бретонски, каталонски и баскийски. (Между другото, интересно е да се отбележи, че в обединена Европа интересът към тези езици отново се пробужда). Националното чувство е нещо приучено, колкото и интензивно да го изживяват някои. Не е ли възхваляването на националната държава просто едно изправяне на задни крака, последна съпротива срещу последиците от миграцията и глобализацията? Националните чувства няма да се окажат изгубени след края на националната държава, за това си има стадиони, а и светът на Интернет предлага достатъчно пространство за тях. Същият Интернет, който размива границите помежду ни.

Културата също често е презгранична. Литературата може да бъде по-голяма от някой единичен език. Ибсен е по-голям от Норвегия. Бетовен принадлежи на всички ни. Европейците имат общо културно наследство. Многодържавността е моята идентичност. Вярвам в премесването и оцветяването. А който не вярва в тия неща, трябва да отвори по-широко очи. Мултикултурна Европа вече отдавна е факт, независимо от това дали ви харесва или не. Също и имигрантите, които днес живеят със замръзнали в главите им представи за собствените страни и насочват сателитните си чинии в антични посоки, ще бъдат европейци след две-три поколения.

Копнеж по чист въздух

Имигрантите знаят какво е дискриминация. И убежището им трябва да бъде нещо по-голямо от една отделна страна. Една страна е нещо прекалено уязвимо, само един-единствен непредвидим властимащ може да накара цял народ да се преклони. Вижте само как се прекланя половин Холандия. Само една многодържавна Европа може да предложи закрила. Разбира се, че трансформацията причинява болка. И ще струва скъпо. Но не ни остава нищо друго. Vaarwel, Nederland. Auf Wiedersehen, Deutschland. Au revoir, France. Hallo, Europa.

Едва сега започвам да осъзнавам: не отворената Нидерландия на Хюйзинга е направила от мен европеец, а спарената, боязлива Нидерландия. Копнея за чист въздух. Европа се е превърнала за мен в жизнена необходимост. Къде мога да си получа паспорта?

Източник

Писателят Адриан ван Дис е роден през 1946 и живее в Париж и Амстердам.

Коментари (28)

- 21-09-2012|Кирил Кръстев – Лайденската стъкленица

Моето мнение по този основен въпрос се покрива изцяло с наивността на Адриан фан Дис. Текстът на автора е досущ лайденска стъкленица: просто изобретение, произвеждащо електрическо напрежение. Мястото на този архетип публицистика е точно тук – в „Либерален преглед“. А наивността и – живо семе, попаднало в планинска скала – дух на истината. Въпрос на време е от него да поникне и порасне Великото Дърво, посято там от небесните му ветрове -, за да я сцепи. Лека нощ, национализъм. Тук, на запад от Запад, е много късно, старче.

- 21-09-2012|Златко

Благодаря, господин Кръстев!

- 21-09-2012|Петко Донев

Този писател, горкия, си няма и на представа колко е прав, когато пише: „Монетите вече горят в портмонето ми“ – ще горят не, ами ще му прогорят – и портмонето, и всичко останало, което си мисли, че Европа е „постигнала“…

- 22-09-2012|Ясен Б.

Imagine there’s no countries

It isn’t hard to do

Nothing to kill or die for

And no religion too

Imagine all the people living life in peace

John Lennon „Imagine „

- 23-09-2012|u – надежди

Златко не харесва Милен Радев… простак му бил. Златко харесва мулти-култи. Харесва такива вечно мрънкащи интелектуалци, които живеят прекалено добре и единствената им грижа е не как да оцелеят или да си платят храната и парното, а само собствените им душевни терзания. И да: много обичат да защитават „онеправданите“. и имат болезнен комплекс, че принадлежат от страната на тия дето били онеправдаващите. И като капак – както казваше онзи…как му беше името – един евреин, единственият в Германия, който говори в прав текст на левите идиоти – та той много хубаво им слага диагнозата: всЕкакви Златковци, които силно се надяват, че като си свалят сега гащите пред мюзлитата, те един ден като превземат Европа и ще ги погалят по главичките, може евентуално и да ги онодят, но няма да им отрежат главичките. Е да, ама бъркат. Продължавайте да си се самозаблуждавате. Само за справка: всички леви тикви се сцепиха да правят концерти и поезия в подкрепа на Мандела и срещу апартейда – е погледнете в какво се превърна сега допреди 20 години процъфтяващата ЮАР…

- 23-09-2012|Златко

Брей, тук вече започват сериозни омразници да се появяват. Ужас! Ку-Клукс-Клан пасти да яде. Гледай само какви чеда била раждала, българска майка юнашка. А аз все си мислех, че сме така по-провинциалнички, по-дребни, и в добро и в зло. Тоя тук според мен става за всичко – от Аушвиц та чак до Сребреница. За всичко. Майко мила, да го не среща човек ни на тъмно, ни на светло.

- 24-09-2012|Kiril Ivanov

Въпрос към Десната Тиква:

Та защо не продължи да цъфти това прекрасно цвете? А и кой бега от такива прекрасни и чудесни цъфтоци? И как така некакси прецъфте това ненагледно чудо, от само себе или…?

Засега толкова, да се не напъвате много, че ми се струва сте малко зле с логиката.

- 24-09-2012|Ясен Б.

хе, хе, хе, Златко,

И аз мислех, че такива страшни идиоти се въдят само по чукарите в Средните Щати…Но явно с моята лява тиква съм мислел неправилно.

Генерал Ратко Младич определено става миличък чичка в тази компания.

Между другото ЮАР продължава да се развива със завидни (за нас поне) темпове.

30% от икономиката на Африка се дължи само на тях. Станаха един от най-големите производители на автомобили в света: Тойота, БМВ, Мерцедес, ГМ, Форд имат огромни заводи там…като автомобилостроенето е само 10% от общата им икономика, която е най-голямата в Африка.

Може би Чингис Хан има предвид Зимбабве, но не помня да сме палили свещи на концерти за Мугабе.

- 24-09-2012|Златко

Благодаря на всички ви! Колкото и да се барам корав, без вашата поддръжка, дори и когато е неизказана, не бих могъл да изкарам и от ден до пладне, това е повече от ясно. Сполай ви, и плодотворни дни на всички!

- 24-09-2012|Петко Донев

Днешната многострадална „европейска идея“ от материалното беше зачената, и затова пак тъй от материалното и ще си отмре. „Общият пазар“ и „общата валута“ ще доведат до „общ фалит“ и „обща обезценка“ (на всичко „европейско“, не само на валутичката) – това вече е ясно.

Старата истина – „който нож вади, от нож умира“ – ще се потвърди и в „Европа“ (който материалното вади, от материалното и ще погине).

Една бленувана „Европа“ би имала много повече шансове да се осъществи, ако от самото си начало бе зачената не материално – а духовно. И ако бе извървяла пътя си първо в сферата на духовното – тогава можеше и да я има „Европа“.

А както е сега – „Европа“ е доникъде – и заникъде.

Ей го сега и този нидерландски писател – той самият знае ли на какво точно е „писател“? Бара се „европейски писател“ – ама има ли той свои „европейски“ читатели? Няма. И няма и да има. А пита „Къде мога да си получа паспорта?“

Алооу, пич, ти първо се виж дали имаш „европейски“ читатели за своите книги – после питай за паспорт „европейски“…

- 25-09-2012|Златко

Интересен коментар, най-вече със светлината, която хвърля върху стереотипите на националния ни характер. Първото нещо, за което се сещам самият аз докато го чета, е онова „Убий магарето на съседа!“ от народната приказка. И все пак не мога да разбера какво точно си представят подобни хора, когато говорят за край на обединена Европа, при това с такова злорадство. Или, за да си попитам така, по нашенски: „Абе, аланкооолу, коя аджеба ще е най-голямата жертва на това разпадане, как мислиш? Дали ще са богатите, които без нас ще си бъдат още по-богати, поне още за известно време, или ние с теб, дето без тях нямаме никакво бъдеще?“ (Сигурно разбирате, че се превъплъщавам в някакъв измислен характер, задавайки въпроса си, защото по стечение на обстоятелствата аз живея от страната на богатите, тоест не съм чак толкова директно застрашен, ако и да не съм един от тях).

- 25-09-2012|Майя Маркова – нещата на битово равнище

Европа не изпълни надеждите на много българи да въведе някакъв ред и законност в живота ни. Нещо повече, безконечните европейски директиви често създават на редовите българи битови проблеми. Влез например в кожата на мой познат животновъд, който, след като е унищожил един клон от тропическата гора, попълвайки документи за евросубсидии, получава отказ без каквито и да е разумни основания. Човекът набързо стигна (по независим път) до либертарианските идеи – че изходният проблем не е, че някакъв бюрократ му е клъцнал субсидиите (вероятно защото не е получил рушвет), а че такива субсидии изобщо са въведени.

В големия град пък сме експлоатирани от разни монополи, които ни ограбват и ни принуждават да им работим ангария. Сега от Европа решили да въвеждат ежемесечно отчитане на парното, което значи – или да се бръкнем за двойно по-скъпи топломери, или по един ден месечно някой да кисне във всяко жилище, за да отключва вратата. Дори аз, евроскептичката, не очаквах нещата да са толкова зле 5 години след присъединяването към ЕС.

- 25-09-2012|Златко

Всичко, което ми казваш, Майа, изглежда, погледнато отстрани, като „искаме Европа, но само ако не ни принуждава да се отказваме от старите навици и не ни удря по джоба“. Е как да стане, след като всичко, което искате, изглежда като желание за забогатяване без желание за игра по каквито и да било правила? И как да ви вземе човек на сериозно след всичко това? Общо взето, всичко, което искате, е да лежите под клона, а крушата сама да пада в устата ви. И тук при това списание е същата работа, да ме прощаваш. Ти действай, а ние ще викаме „браво“ (или пък „буу“ – което ни скимне по-бързо). Не че не съм свикнал, но ми е неприятно, когато идва от хора, на които бих искал да можех да гледам с повече уважение.

- 25-09-2012|Майя Маркова – Това си го имаме и без Европа

Забогатяването чрез груба игра без правила си го имаме и без Европа. Всъщност то бе първото, което бе въведено – или израсна спонтанно – в Европа след 1989 г. Мутрести „бизнесмени“, слети с държавата. Хората като мен искат от Европа да ги спаси именно от тези, които без правила – или с въведени от тях правила – богатеят на наш гръб, а нас натискат надолу в тинята. Но всуе. Самите европейци, общо взето, са си уредили живота и не им пука за нас. Ти знаеш ли държава от „стара Европа“, която на всеки 10 години да ограбва населението си чрез смяна на документите за самоличност? Аз не знам. В Италия видях местни колеги да показват лични карти, напомнящи хартия за увиване на банички. Но всяка смяна на документи у нас се аргументира с „европейските изисквания“. И всеки монопол с подкрепата на държавата току те изнудва с някакви -мери. Много е хубаво, че в „истинската“ Европа не е така. Но докато тя стои и ни гледа сеира и не прави нищо освен да ни спира парите, когато чиновниците ни хептен сгазят лука, не можеш да очакваш вълна от евро-ентусиазъм у населението. Ти казваш – да не лежим под клона, да не чакаме крушата да пада в устата ни. Човекът, който от тъмно до тъмно гледа крави и овце и пак е намерил време да попълни евро-формулярите, се оказва мързелан, чакащ крушата да падне в устата му. Може би имаш предвид гражданската активност. Само тази година българските младежи се вдигнаха – за пореден път – да бранят природата от държавническите безумни идеи, а родители на прегазени пешеходци се вдигнаха и накараха Главна прокуратура да изплюе камъчето, че безнаказаното газене на хора у нас е държавна политика. Колко често може народът да се вдига? Аз всъщност не се сещам „стара“ европейска държава в момента да има толкова активни граждани. Май само Гърция, но там се вдигат за крива кауза.

- 25-09-2012|Златко

Чакай бе, жено, едва пет години минаха, ти си се разбързала тук да правиш исторически заключения. Хайде малко по-реалистично, ако може така… На мен да не би да не ми се иска да пишех за просветена публика от Берлин, Ню Йорк и Лондон? Ама няма, това е. (Пък и сигурно щях да умра от скука – хайде да не си кривя душата и аз). Някои от правнуците ни може и да се радват на по-други времена. Ей това вече директно от нас си зависи…

А ти да имаш някаква друга идея за озаптяване на това тук наше стадо освен чатала на врата (тоест, финансов бой)? Аз колко пъти опитвах тук във форума да се разбера с идиотите с добро, а? Няма, братко. Не ги ли биеш, не те уважават за две стотинки, безпросветно и беззаконно стадо! Ей това е най-голямата трагедия на всяко човешко битие, че, ако има прекалено голяма разлика между предавател и приемници, няма никакъв шанс за цивилизована комуникация. Затова и Европа така – слиза до нашето ниво и ни бие по врата, защото това е единственият начин да ни вкара нещо в черепите.

Уморявам се и дори малко се погнусявам от такива неща. Много повече ми се ще да си говорим за Ницше и Джойс, да обменяме приятни и възвишени мисли на по чаша добро вино, но… Резултатите са прекалено невидими, прекалено неосезаеми, не мога да търпя и да чакам докато стана на сто години, искам обратна връзка сега. Затова все така, с тухлата… А на нежните души, които се чувстват онеправдани и пренебрегнати, ще повторя отново, че само ония получават нещо на тоя свят, които успяват да си го извоюват (това, между другото, е финалът на „Фауст“, за да не оставаме само на нивото на тинята, че много започва да горчи).

Ох, ох, ох, чета това за „активните граждани“ и ме напъва отвътре. Добре де, нямам време сега, пък и смисъл няма никакъв. Съвсем на кафене ще го обърнем, а от това пак полза никаква…

Хайде, че ме гони работата…

- 25-09-2012|Майя Маркова – идентичност и свобода

Есето на Дис ми напомня друго, от Тони Джъд – „Хора на границата“:

here

И двамата автори са със сложна, смесена идентичност, която им усложнява живота и прави света несправедлив и неудобен за тях. Специално разказът на Дис ми се струва трогателен. Но това, което не одобрявам и у двамата, е готовността в името на своята справедливост да прекършат чуждата воля, за да създадат прекрасен нов свят, който най-вероятно би бил неудобен за всички.

- 25-09-2012|Златко

Е, поклон пред упоритостта ти, Майа! Колко години стана, продължаваш да си настояваш да съдиш за непознати неща по собствените си мерки и това е! А че тоя „прекрасен нов свят“ не си го виждала и през крив макарон – майната му, кой ти се грижи за такива подробности! А бе, вие поне някакви добри пари печелите, ти и мъжа ти, доколкото знам, що не вземете да попътувате малко, да видите, да пипнете, да почувствате… Ха стига вече с това „ние сме си родени научени“, аман, майка му стара!

- 25-09-2012|Златко

Между другото, до всички, които се дразнят от това, че използвам толкова простонародна реч в писанията си, и тук, и в по-сериозните си текстове. Правя го напълно съзнателно и непрекъснато се опитвам да го доразвивам, четейки стара или автентична българска проза, доколкото имам възможност. Защото за мен именно това е рецептата, това е реалната амалгама от висока култура и дълбока, коренна автентичност, която би ни дала шанс да внесем нещо истински оригинално в европейската култура. Разбира се, всичко това е нежна магия, танц по езичето на кантара, но пък който го е страх от вълци… така де. Инак, префърцунени модерности без български корен или словесни простащини без идея за висока култура и Европа – не, благодаря. Аз си търся мой собствен път, сполай на всинца ви.

(И поклон пред гения на Милен Русков, който вече написа книга на възможно най-високо ниво, именно в стила, пред който се прекланям и самият аз).

- 25-09-2012|Майя Маркова – Сполай и на теб!

Простонародната реч си е съвсем на място и е чудесна. Под „прекрасен нов свят“ имах предвид това, което Дис иска да изгради и което едва ли някой – той, ти или аз – ще види и през крив макарон, освен ако случайно боговете не се намесят да подобрят човешката природа. Веднъж писах пост за пътуване именно до въпросната Нидерландия:

„Тези лоши, крайнодесни холандци“

hhere

Обичам тази страна задочно.

- 25-09-2012|Майя Маркова – Поправка

Писанието ми е тук:

here

- 25-09-2012|Северина

Златко,

Само малки уточнения:

– последните избори(12/09)в Холандия се спечелиха не от две „умерени леви партии „, а от една умерена лява партия (Партията на Труда) и една (според сегашните и тукашните политически разбирания) дясна партия: Народната Партия за Свобода и Демокрация (http://www. parlement. com/9291000/modulesf/ g61o6303). Последната е всъщност е (консервативна-) либерална партия и както се изрази един холандски журналист след излизането на резултатите от гласуването, партия на „ония с големите бесейни в задния двор“ …

– името на Pim Fortuyn звучи на български по-скоро като Пим Фортаун.

Тайно се надявах и се надявам все още, че членството на България в ЕС ще помогне на страната ни да се пребори с /или поне да ограничи октопода на корупцията у нас: добър пример за това – Ирландия! (Виж Corruption Perceptions Index). Но сигурно е много рано за каквито и да било обобщения …

- 25-09-2012|Ясен Б.

Имам чувството, че 90% от хората в България не разбират какво всъщност е Европа, какво знaчи да се чувстваш европеец.

И то не защото са тъпи и задръстени, а защото никога не са имали възможността да се ЧУВСТВАТ европейци за повече от да речем евентуално една добре платена командировка до Мюнхен, което е не недостатъчно, а просто все едно нищо. Армстронг (Бог да го прости) ходи до Луната, но това не го прави Лунянин, нали.

Златко и може би някои от читателите на това списание, които са живяли повече време в Европа и то не просто физически, а духовно, извън българската емигрантска среда, може би имат усещането от време на време, че са част от Европа в ценностния смисъл на средния обикновен човек (или хайде малко над средното ниво на възприятия) Или ако не са част от Европа изцяло, то поне имат разбирането, че това, за което говори автор като Адриан ван Дис, не е нещо изсмукано от пръстите след обилен обяд с глиган и трюфели, а е начин на възприятие на света, който е следствие от една определена многовековна! ценностна система, подплатена с много доброжелателност.

Повтярям думата, която описва липсващото у нас в огромния брой случаи:

Д О Б Р О Ж Е Л А Т Е Л Н О С Т.

Опитайте, не боли. Опитайте да разгледате който и да било текст тук, въоръжени с доброжелателност,

но не след, а преди изобщо да започнете да четете ли да пишете коментари. Ще се почувствате европейци поне за миг.

Or not.

- 25-09-2012|Фани Нешева

Хей, не ми се струва, че тук става дума за „европеец“, по-точно би било гакъв човек да се нарича „хуманист“, „гражданин на света“, дори „човек на XXI век“ с надеждата, че броят им се увеличава сега, макар, че те съществуват от времето на хората.

- 26-09-2012|Ясен Б.

„Европеец“, защото съвременната западна цивилизация е рожба преди всичко на Европейския Ренесанс. Разбира се Северно Американската култура също е оказала влияние на по-късен етап, но и тя в крайна сметка произхожда от същото. Тя е вариант на същото най-общо разбиране за света. Говоря за обща култура, естетика, светоусещане, основни правила на поведение в обществото…Не искам да кажа, че в България тези неща напълно отсъстват. Но в никакъв случай не са така органично европейски, естествени, проявявящи се без усилие, разбиращи се от самосебе си, както у един кореняк европеец.

Може би по-силното влияние на друга култура, друг светоглед, друга естетика в крайна сметка надделяват.

Един шведски пожарникар или полицай или лекар не се опитва да бъде европеец. Той Е.

- 26-09-2012|Фани Нешева

В никакъв случай не искам това да се превърне в някакъв спор, защото изказването погоре и призивът за повече доброжелателност много ми хареса и си мисля, че наистина това нещо което много ни липсва в нашата родна България. Само исках да обърна внимание, че това качество е някакси надкултурно и надевропейско.

- 27-09-2012|Ясен Б.

О, и аз съм далеч от мисълта за спор. Явно е, че сме много близо в трактовката на тази конретно тема.

Просто с годините започнах да … не да разбирам, но по-скоро да усещам, че колкото и човек да е космополит, все пак произлиза от някъде. Както казва Екзюпери, ние всички произхождаме от нашето детство. А то винаги е някъде конкретно, в някаквo конкретнo семейство поне. Аз като бях малък се местехме постоянно из провинцията в България… И родителите ти са винаги също от някъде… Та усещането ми е, че да си космополит е по-скоро съзнателен избор за малцина, отколкото всеобщо естествено състояние на духа. Аз СЪМ космополит защото така реших, защото съзнателно избрах този начин на живот; научих се да възприемам света като едно по-общо място, но може би от дете съм имал по-широка нагласа към света. Библията на майка ми беше една книга за изкачването на Еверест от сър Едмунд Хилари и Шерпа Тенсинг. Това през 1962 година!.. баща ми беше селски лекар, полу-австриец, полу-хърватин. Don’t ask… България, макар и много красива, ми се струваше като един голям душен манастир.

После живях по целия свят; от 10 години съм женен за Американка, която реши, че е добра идея да живеем в България, където дойдохме от Лондон, града, в който аз живях с предишната си съпруга – шведка, която почина от рак преди 12 години; след седмица заминаваме за Китай, където ще живеем поне 2, може би 4, може би не знам колко години………На един час със самолет сме от Япония……ха, ха.

Дори не знам защо разказвам толкова лични неща тук, най вероятно за да убедя сам себе си, че може би знам за какво говоря от личен опит.

Има едно мерило за това „от къде си“ все пак (в космополитния смисъл.) Силната Носталгия.

Аз изпитвам истински силна (до сълзи) носталгия към Скандинавия. Конкретно Хелзинки.

Синът ми (22), който се роди в Хелзинки, живее сега в Канада и може би чете това (едва ли) и кой знае той пък какво мисли за тия неща.

- 27-09-2012|Златко

А с какво се занимаваш, Ясене? В Китай примерно какво ще правите?

- 27-09-2012|Ясен Б.

Професионално се занимавах с авиация. После

(след раннно доброволно пенсиониране) с реставрация и продажба на възрожденски къщи.

Жена ми преподава английски в частни колежи

(това правеше в България) и същото в Китай, а аз я придружавам в случая.

Една от най-хубавите страни на осъзнатия космополитизъм е, че никога не ти е скучно и винаги има с какво да се занимаваш. Книги, готвене (много съм добър!), Тибет, Лаошан, тай-чи, риболов, фотография, зен, тао, велосипед, мандарин, разговори с интересни типове в бара, не съм тук, някъде другаде съм, изглежда различно, Япония е близо, после пак Тибет -библията на мама… Не знам, Златко – ще ЖИВЕЕМ там. Аз лично вече не искам да работя по цял ден, но нямам нищо против всякакви проекти …винаги нещо излиза от някъде.

Гледам на Китай като на друга планета. Поради възрастта си (само пради това …ха, ха) няма да мога да полетя с космически кораб до Марс, но поне мога да го заместя с дълго пътуване и колонизация до Средното Царство. Искам да видя ония глинени войници под земята със собствените си очи.

Румъния

Автор: Тони Джуд

Февруарското издание от 2000 година на букурещката версия на Plai cu Boi[335] представя някоя си Принцеса Бриана Караджа. Разнообразно облечена в кожи или съвсем нищо, тя е разпростряна из централните страници на списанието в група меко фокусирани пози, малтретираща група раболепни и полуголи (мъжки) крепостни селяни. Облечените в дрипи слуги цепят дърва, теглят шейни или бутат ръждясал парен трактор, приковани с вериги, докато Принцеса Бриана (оригиналът, очевидно) се изтяга жадно в кожите си, с камшик в ръка, гледайки презрително и към мъжете, и към камерата, в някаква селска обстановка, напомняща за Война и мир на Уди Алън.

Може би това е някакъв новопридобит вкус. Но пък и Мирча Динеску, главен редактор на Plai cu Boi и добре известен писател и критик, не е точно Хю Хефнър. Неговият централен образ притежава многозначителен, сардоничен подтон: той си играе подигравателно с румънската национална обсебеност от селяни, земя и чуждестранна експлоатация. Принцеса Бриана е някакво фантастично, игриво превъплъщение на аристократичното високомерие и привилегии, една Венера в кожи[336] за нация, страдала от продължителни и последователни исторически унижения. А ироничното съпоставяне на удоволствие, жестокост и ръждясал трактор добавя към картината специфично местен привкус. Няма да намерите нещо подобно по вестникарските щандове в Европа. Не в Прага, а още по-малко във Виена. Няма да го намерите дори и във Варшава. Румъния е различна.

През декември 2000 г. румънците се изправиха пред избирателните урни. В един кошмар на посткомунистическа радиоактивна катастрофа, те бяха изправени пред избора на президент измежду Йон Илиеску, бивш комунистически апаратчик, и Корнелиу Вадим Тудор, фанатичен националист. Всички останали кандидати бяха вече елиминирани в предварителните избирателни рундове. Партиите от центъра, които бяха управлявали в нелесна коалиция от 1996 насам, бяха се срутили в някаква какофония от некомпетентност, корупция и взаимни обвинения (техният лидер, университетският професор Емил Константинеску, дори не си даде труда да се кандидатира за втори мандат). Румънците избраха Илиеску с мнозинство от две към едно; с други думи, от всеки трима избиратели един беше предпочел Тудор. Платформата на Тудор комбинираше иредентистка[337] носталгия и атаки срещу унгарското малцинство – около два милиона души сред население от 22 милиона – и открито се обявяваше в подкрепа на антисемитизма. Списанията, които го поддържат, открито показват карикатури със злостни и почти фекални описания на унгарци, евреи и цигани. В някои западни демокрации подобни неща биха били забранени.

Както Тудор, така и Илиеску имат дълбоки корени в румънската политика отпреди 1989. Тудор беше най-известният подмазвач на Николае Чаушеску, човек, който пишеше различни оди в чест на партийния лидер преди да направи лесния поврат от национал-комунизъм към ултранационализъм и да основе през 1991 своята партия Велика Румъния, с пари на старата румънска емиграция. Йон Илиеску е един от високопоставените комунисти, които се обърнаха срещу Чаушеску и проведоха подозрително инсценирана революция в собствена полза. Президент на Румъния между 1990 и 1996, преди да спечели отново в 2000 г., той е популярен в провинцията, особено в родната си област Молдавия, където образът му може да се види навсякъде. Дори и някои градски либерали гласуваха за него, стискайки нос (с Тудор като алтернатива). Хора като тях се откриват във всяка източноевропейска страна, но само в Румъния те се справят толкова добре. Защо?

По всякакви мерки Румъния се намира на дъното на европейския куп. Румънската икономика, определяна по Брутен вътрешен продукт на глава от населението, беше на 87-мо място през 1998, след Намибия и малко преди Парагвай (Унгария беше на 58-мо място). Продължителността на живота в Румъния е по-ниска от всяко друго място в централна и югоизточна Европа: за мъжете тя е 66 години, по-ниска отколкото е била през 1989, и с десет години по-малко от средната за ЕС. Смята се, че двама от пет румънци живеят с по-малко от 30 долара месечно (сравнете например с Перу, където минималната месечна заплата днес е 40 долара). По всички конвенционални мерки, Румъния днес е най-близко сравнима с някои региони от бившия Съветски съюз (с изключение на Балтийските републики, които са далеч напред), и е била задмината дори от България. Според едно проучване на The Economist от 2000-та година, „качеството на живота“ в Румъния се подрежда някъде между Либия и Ливан. Европейският съюз мълчаливо признава това: Комитетът по външна политика на Европейския парламент посочва Румъния като намираща се на последно място сред страните, кандидатстващи за членство, и изоставаща все по-назад.

А не винаги е било така. Не само че някога Румъния е притежавала процъфтяваща петролна индустрия, както и богато и разнообразно селско стопанство. Това беше страна с космополитни аспирации. Дори и днес посетителят в Букурещ може да долови проблясъци на едно по-добро минало. Между 1870 и Първата световна война градът се увеличава повече от два пъти, а някои от големите булеварди, особено Каля Викторией, изградени тогава и между войните, някога са били сравнявани с френските оригинали по чийто модел са конципирани. Силно рекламираната претенция на Букурещ да бъде „Париж на изтока“ не е била напълно фалшива. Столицата на Румъния има петролни улични лампи преди Виена и получава първото си електрическо улично осветление през 1882, доста време преди много западноевропейски градове. В столицата и някои провинциални градове – Яш, Тимишоара – разнебитеният чар на по-старите сгради и обществените паркове е надживял опустошенията на комунизма, ако и само отчасти.

Би могло да се говори за подобни неща в Прага или Будапеща. Но Чешката република и Унгария, също като Полша, Словения и Балтийските републики, се възстановяват неочаквано бързо от цял един век на войни, окупации и диктатури. Защо Румъния е различна? Първата мисъл, която хрумва е, че тя не е различна; тя е същата, само че много по-зле. Всяко посткомунистическо общество е свидетел на дълбоки разделения и негодувания; но само в Румъния те доведоха до сериозно насилие. Първо по време на въстанието срещу Чаушеску, в което бяха убити стотици хора; по-късно в междуетническите улични битки в Търгу-Муреш през март 1990, където бяха убити осем души, а около триста – ранени в оркестрирани нападения срещу местното унгарско малцинство. По-късно в Букурещ, през юни 1990, миньори от долината Жиу бяха докарани с автобуси от президента Илиеску (същия), за да пребиват протестиращите студенти: убити бяха 21 и 650 души бяха ранени.

Във всяко посткомунистическо общество някои членове на старата номенклатура успяха да се промъкнат отново до влиятелни позиции. В Румъния те направиха този преход много по-плавно, отколкото навсякъде другаде. Като бивш секретар на Централния комитет, Илиеску ръководеше отстраняването на семейство Чаушеску (чийто съд и екзекуция по Коледа 1989 бяха показани по националната телевизия едва три месеца по-късно); той оформи „Националния фронт за спасение“, който завзе властта под собствената му режисура; рециклира собствения си имидж като „добър“ комунист (в противоположност на „лошия“ Чаушеску); накрая, той окуражи колективното безразличие към най-новата румънска история. В противоположност на Полша, Унгария или Русия, тук имаше само малко разследвания на комунистическото минало – опитите за разследване на архивите на Секуритате се срещнаха със силна съпротива от най-високите правителствени нива.

Трансформацията на нефункциониращата, държавно управлявана икономика в нещо подобно на нормален човешки обмен се оказа сложна и трудна навсякъде. В Румъния тя беше още по-трудна. Докато по други места управниците от късната комунистическа ера бяха се опитвали да подкупят поданиците си с потребителски стоки, придобити чрез външни заеми, при Чаушеску „шоковата терапия“, проповядвана в Полша и по други места, тук вече беше прилагана в продължение на цяло десетилетие, с перверзни резултати. Румънците бяха толкова бедни, че не им бяха останали колани за затягане. Беше вече почти невъзможно те да бъдат изкушени от изгледите за дългосрочна промяна. Вместо това, също като Албания и Русия, Румъния стана жертва на желанието за моментално пазарно благоденствие, във формата на различни пирамидални схеми, обещаващи грамадни краткосрочни печалби без риск. В апогея си, една от тези операции, измамническата схема „Каритас“, която протече между април 1992 и август 1994, имаше около четири милиона участници – почти една пета от населението. Също като „законната“ приватизация, тези пирамиди служеха най-вече за прехвърляне на частни спестявания в ръцете на различни мафии, опиращи се на стари партийни мрежи и бившите тайни служби.

Комунизмът беше екологическа катастрофа навсякъде, но в Румъния неговите последствия се оказаха по-трудни за прочистване. В индустриалните градове в Трансилвания – например в Хунедоара и Бая Маре, където един теч от златната мина Аурал в река Тиса беше отровил части от среднодунавската екосистема – отровата се чувства в дробовете при всяко вдишване, както установих сам по време на едно скорошно посещение. Екологическата катастрофа може би е сравнима с онези от някои части на източна Германия и северна Бохемия, но нейният обхват е по-голям: цели райони от страната са задръстени от грамадни, ръждясали стоманени заводи, изоставени петролни рафинерии и западащи циментови фабрики. Приватизацията на неикономическите държавни предприятия е много по-трудна в Румъния отчасти защото старите комунистически управници успяха да продадат най-добрите бизнеси помежду си, но също и защото цената на прочистването на замърсените води и почви е астрономическа и това отблъсква малкото чужди компании, изразили първоначален интерес.

Краят на комунизма доведе навсякъде до ново начало на паметта. По повечето места това започна чрез компенсаторно възхваляване на пред-комунистическата епоха, но в хода на времето постепенно отстъпи на една по-разумна обществена дискусия на чувствителните теми от националното минало – теми, по които комунистите най-често мълчаха също толкова упорито, колкото и националистите. Сред всички теми най-болезнена беше онази за преживяванията от времето на Втората световна война и местното сътрудничество с немците – и особено на техния проект за унищожаване на евреите. Откритите дебати по тези въпроси стигнаха най-далеч в Полша; в Румъния те едва започват.

Румъния беше формално неутрална през ранните стадии на Втората световна война, но под управлението на военния диктатор маршал Йон Антонеску страната се съюзи с Хитлер през ноември 1940 и се присъедини с ентусиазъм към инвазията в Съветския съюз, като изпрати и изгуби там повече войски от който и да било друг немски съюзник. През май 1946, когато Румъния вече се намираше под солидна руска опека, Антонеску беше осъден и екзекутиран като военен престъпник. Днес той бива възстановен в някои румънски кръгове като национален герой: издигат се статуи и мемориални плочи в негова чест. Много хора се чувстват неловко по този повод, но само малцина обръщат внимание на онова, което навсякъде другаде би било най-смущаващата сред всички претенции на Антонеску за вечна слава: неговия принос към Окончателното решение еврейския въпрос.

Обичайната румънска позиция винаги е била, че, каквито и да са останалите му грехове, Антонеску е спасил румънските евреи. И наистина е вярно, че от онези 441,000 евреи, регистрирани при преброяването от 1942, голямото мнозинство оцелява, благодарение на закъснялото осъзнаване от страна на Антонеску, че Хитлер ще изгуби войната и последвалата отмяна на плановете за депортацията им в концентрационни лагери. Но това не включва онези стотици хиляди евреи, живеещи в Бесарабия и Буковина, румънски територии, унизително отстъпени на Сталин през юни 1940 и триумфално окупирани отново от румънски (и германски) войски след 22 юни 1941. Тук румънците си сътрудничат с германците и ги надминават в старанието си при депортацията, мъченията и убийствата на евреите, намиращи се под техен контрол. Румънски войници погребват живи 19,000 евреи в Одеса през октомври 1941; застрелват 16,000 в масови гробове близо до Далник; измъчват транспортираните към лагерите евреи по толкова садистични начини, че дори и немците се оплакват.[338]

Към края на войната румънската държава е избила или депортирала над половината от цялото еврейско население, намиращо се под нейна юрисдикция. Това е напълно съзнателна политика. През март 1943 Антонеску обявява: „Операцията трябва да бъде продължена. Колкото и трудно да е при сегашните обстоятелства, ние трябва да постигнем тотална румънизация. Ще трябва да сме го постигнали преди края на войната“. Именно Антонеску разрешава погрома от Яш (столицата на Молдавия, в североизточната част на страната) на 29 и 30 юни 1941, където са убити поне седем хиляди евреи. Антонеску нарежда през юли 1941, че за всеки румънски войник, убит от партизани, трябва да бъдат екзекутирани по петдесет „еврейски комунисти“. И само неокупирана Румъния е онази страна, която следва Германия буквално стъпка по стъпка в Окончателното решение – от юридическите дефиниции през изнудването и депортацията, до масовото унищожение[339].

Ако Румъния днес едва започва да мисли за собствената си роля в Холокоста, това се дължи не само на факта, че тази страна се намира на няколко метра зад останалата част от Европа що се отнася до способността за конфронтация с миналото. Това е така и защото то наистина е малко по-различно. Проектът за избавяне от евреите е тясно свързан с дългосрочния натиск да се „румънизира“ страната по начин, който не е характерен за антисемитизма из останалите части от този регион. За мнозина румънци евреите са били нещо като ключ към разбирането на всеобхватния проблем с идентичността на страната, за който в еднаква степен могат да се търсят обяснения в нейната история и география.

2.

Селяни, говорещи румънски език, са живели в и около териториите на днешна Румъния в продължение на много векове. Но румънската държава е сравнително млада. В продължение на много векове румънците са били управлявани от трите велики империи на източна Европа: Руската, Австро-унгарската и Османската. Турците са имали върховенство над Влахия (където се намира Букурещ) и Молдова на север от нея. Унгарците, а по-късно и Хабсбургите, са управлявали Трансилвания на северозапад, и придобиват от турците съседната Буковина (дотогава – част от Молдова) през 1775.

Руснаците пък от своя страна притискат западащите османски управници да им предадат реалния контрол над този стратегически район. През 1812, чрез Договора от Букурещ, цар Александър I принуждава султан Махмуд II да му предаде Бесарабия, по онова време част от източна Молдова. По това време „Румъния“ още не е дори и географско наименование. Но през 1859, възползвайки се от продължаващия турски упадък и скорошното поражение на Русия в Кримската война, Молдова и Влахия се обединяват и формират Обединения принципалитет (United Principalities, преименуван в Румъния през 1861), макар че страната получава реална независимост едва през 1878, в резултат на поредното турско поражение срещу Русия, през 1878, а съществуването ѝ е признато от Великите сили чак през 1881.

От тогава до Версайския договор, Старото румънско кралство, или Regat, е ограничено по такъв начин до Влахия и Молдова. Но след поражението на трите източноевропейски империи в Първата световна война, през 1920 Румъния придобива Бесарабия, Буковина и Трансилвания, както и части от северна България. В резултат на това страната нараства от 138,000 до 295,000 квадратни километра при съответно удвояване на населението. Мечтата за Велика Румъния – „от Днестър до Тиса“ (т. е. от Русия до Унгария) е изпълнена.

Румъния става една от големите страни в региона. Но договорът от Версай, изпълнявайки мечтата на националистите, им оставя в наследство злопаметни иредентистки съседи и голямо население, съставено от различни малцинства (нараснало от 8 на 27 процента) – унгарци, германци, украинци, руснаци, сърби, гърци, българи, цигани и евреи – някои от които са откъснати от родните си страни чрез гранични промени, а други просто няма къде да отидат. Също като новосъздадената Югославия, Румъния е поне също толкова етнически смесена, колкото и предхождащите я империи. Но румънските националистически водачи настояват страната да бъде дефинирана като етнически хомогенна национална държава. Живеещите тук не-румънци – двама от всеки седем души – се оказват „чужденци“.

Резултатът от всичко това е една типично румънска обсебеност от идентичността.[340] Тъй като толкова много от малцинствата живеят в градове и се занимават с търговия или други професии, националистите свързват румънскостта със селячеството. А поради факта, че при почти всяко от малцинствата има тясна връзка между език, етничност и религия (говорещи идиш евреи, католици и протестанти унгарци, протестанти германци, и т. н.), националистите настояват, че румънскостта е по същество православна. В Трансилвания пък – най-ценното завоевание на Велика Румъния – която открай време е била населена както от унгарци, така и от румънци, националистите (а и не само те) правят голяма игра от античния, свързан с „даките“, произход на местното население.[341]

В наши дни еврейският „въпрос“ е до голяма степен решен – през 1930 във Велика Румъния е имало около 760,000 хиляди евреи; днес са останали само няколко хиляди.[342] Немското малцинство беше продадено на Западна Германия от Чаушеску на цена между 4,000 и 10,000 дойч-марки на човек, в зависимост от възрастта и квалификацията; между 1967 и 1989 200,000 етнически германци напускат Румъния по този начин. Остават само двата милиона унгарци (най-голямото официално малцинство в Европа) и неизвестен брой цигани. Но горчивото наследство от „Велика Румъния“ от времето между Световните войни си остава.

3.

Опитът на комунизма не толкова промени румънския проблем, колкото го направи по-сложен. Колкото румънските политици и интелектуалци бяха неуверени, параноични и обидчиви по отношение на мястото, което страната им заемаше във всеобщата схема на нещата – сигурни, че евреите, унгарците или руснаците са нейни заклети врагове, опитващи се да я унищожат – толкова и румънската комунистическа партия беше неуверена и параноична, дори в сравнение със стандартите на останалите комунистически партии из цяла източна Европа.

В този случай самите комунисти бяха предимно унгарци, руснаци и/или евреи.[343] Едва през 1944 партията получи етническо-румънски водач, Георги Георгиу-Деж – и една от компенсаторните стратегии на румънските комунисти, след като бяха поставени на власт, беше да облекат мантията на национализма. Деж започна всичко това през късните петдесет години, отдалечавайки се от Съветите в името на румънските интереси, а Чаушеску, който го наследи през 1965, просто продължи по-нататък.

Ричард Никсън беше първият американски президент, посетил комунистическа държава, когато дойде в Букурещ през август 1969. Очарован от Николае Чаушеску по време на посещението си Румъния през 1978, сенаторът Джордж Макгавърн го възхвали като „един от водещите световни привърженици на контрола над въоръженията“; великобританското правителство покани Чаушеску на държавно посещение през същата година, а дори и през септември 1983, когато ужасната истина за режима на Чаушеску беше вече широко известна, вицепрезидентът Джордж Буш го описа като „един от добрите комунисти в Европа“.

Национал-комунизмът („Може и да е комуняга, но е наш комуняга“) се изплати добре за Чаушеску, и не само защото той седеше на сладки приказки с Ричард Никсън и кралицата на Англия. Румъния беше първата държава от Варшавския договор, приета в GATT (Генералното съглашение за тарифите и търговията, през 1971), Световната банка и МВФ (1972); която получи търговски предпочитания с Европейската общност (1973) и статус на предпочитана нация за САЩ (1975). Западното одобрение намали вътрешната съпротива, доколкото изобщо я е имало. Никой американски президент не е изисквал от Чаушеску да „остави Румъния да бъде Румъния“.

Дори и ако беше се появило някакво румънско движение като „Солидарност“, то най-вероятно нямаше да получи никаква западна поддръжка. Тъй като румънският лидер охотно критикуваше руснаците и изпрати гимнастичките си за олимпиадата в Лос Анжелис, американците и останалите не казваха нищо за вътрешните му престъпления (поне до възхода на Михаил Горбачов, след който Западът вече нямаше полза от някакъв отцепнически антисъветски диктатор). Когато през ранните осемдесет години Чаушеску реши да изплати огромните външни задължения на Румъния чрез тотално намаляване на вътрешната консумация, ВМФ не успяваше да го нахвали достатъчно.

Но самите румънци платиха ужасна цена за свободата на маневриране, която Западът беше дал на Чаушеску. За да увеличи населението – една от традиционните румънски обсебености – през 1966 той забрани абортите за жени под четиридесет години с по-малко от четири деца (през 1986 възрастовата бариера беше повишена до четиридесет и пет). През 1984 минималната женитбена възраст за жените беше понижена до петнадесет години. Бяха въведени принудителни месечни прегледи за всички жени на детеродна възраст, за да се предотвратят аборти, които пък бяха разрешени, ако изобщо, само в присъствието на партиен представител.[344] Заплатите на лекарите в райони със спадаща раждаемост бяха намалявани.

Населението не се увеличи, но нивото на смъртност поради аборти далеч надмина онова във всяка друга европейска страна: като единствена достъпна форма на контрол над раждаемостта, нелегалните аборти бяха широко разпространени, често при най-отблъскващи и опасни условия. За двадесет и три години законът от 1966 причини смъртта на поне десет хилядни жени. Реалната детска смъртност беше толкова висока, че след 1985 ражданията не се регистрираха официално докато детето не оцелее до четвъртата си седмица – апотеоз на комунистическия контрол над знанието. По времето, когато Чаушеску беше свален от власт, нивото на смъртност сред новородените беше двадесет и пет на хиляда, а броят на институционализираните деца беше над 100,000 – цифра, която си остава стабилна и до ден-днешен. В източния район на Констанца, изоставените, зле изхранвани и болни деца поглъщат днес 25 процента от бюджета.[345]

Къде тогава се вписва Румъния в днешната европейска схема на нещата? Тя не е централно-европейска в географски смисъл (Букурещ е по-близо до Истанбул отколкото до която и да е централно-европейска столица). Нито пък е част от „Централна Европа“ на Милан Кундера: бившите хабсбургски територии (Унгария, Чехословакия, Галиция) – един „отвлечен Запад“ – погълнат от Съветската империя. Пътникът из Трансилвания дори и днес може да познае, че е в Централна Европа – домашната и религиозна архитектура, присъствието на езикови малцинства, дори и известно (със сигурност относително) благоденствие: всички тези неща припомнят за региона, от който тя някога е била част. Но на юг и на изток от Карпатите историята е напълно различна. Освен в бившите имперски градове като Тимишоара, в западния край на страната, дори идеята за „Централна Европа“ не изглежда привлекателна за румънците.

През 1934 английският историк на югоизточна Европа Р. У. Сетън-Уотсън писа, „Две поколения в мир и чисто управление биха могли да направят от Румъния рай на земята“.[346] Може би това звучи доста преувеличено (макар и да показва колко далеч назад е изпаднала страната). Но Румъния се нуждае от прелом. Страхът от това „да корабокрушираме някъде по периферията на историята в някаква балканизирана демокрация“ (както се изразява Елиаде) е реална, колкото и перверзни да са посоките, които този страх е получавал в миналото.

„Някои страни“, пише Е. М. Чоран, гледащ към румънския двадесети век, „са благословени с един вид сполука: всичко работи за тях, дори неуспехите и катастрофите им. Но има и други, за които нищо не сполучва и при които дори триумфите не са нищо друго освен провали. Когато опитат да се утвърдят и направят крачка напред, някаква външна съдба се намесва, за да прекъсне устрема им и да ги върне обратно към началната точка“.[347]

Последните румънски избори, с една трета от гласовете подадени за Тудор, са предупредителен изстрел. Нещото, което задържа Йон Илиеску и неговия министър-председател вън от ръцете на техните някогашни националистически съюзници, е обещанието за Европа. Ако Румъния не би желала да изпадне обратно в някакво блато от сърдито отчаяние, или още по-лошо, това обещание трябва да бъде изпълнено.

ноември, 2001 г.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (1)

- 01-10-2012|Ясен Б.

По последни публикувани данни на световната банка за GNI – (новото съкращение на GNP – брутен национален продукт) – на глава от населението: http://data. worldbank. org/indicator/ NY. GNP. PCAP. C

Албания $ 3980

България $ 6550

Румъния $ 7910

Полша $12480

Унгария $12730

Чехия $18520

Дания $60390 (население 5.8 милиона!)

Аз нямам какво да кажа повече. Не знам какво да кажа.

За еволюцията на живота и лошия късмет на човека

Автор: Велко Милоев

„Защо хората са толкова лоши?!“, чувам понякога да въздъхва някой познат, докато си говорим за поредните новини за жестокости и насилиe от големия свят или за поредната банална лошотия от всекидневието.

Поомръзнали са ми споровете на тема добър или лош е човекът по природа. Струва ми се, че разбирам по-добре ставащото около мен, като виждам корените и на доброто, и на злото в най-далечното минало на живота на тази планета.

Именно биологичната еволюция ни е докарала дотам, където сме днес в социума – с всякакви екологични, политически, икономически, демографски и военни кризи.

Защото „венецът“ на еволюцията, базирана на експанзия при недостиг на ресурси, едва ли е можел да не бъде агресивно и себично създание, представляващо най-голямата опасност за себеподобните.

Днес по-голямата част от човечеството израства с възприемане на Дарвиновата еволюция като за една природна даденост – каквито са строежът на Слънчевата система или стойностите на фундаменталните константи; даденост, заради която си струва да бъдем горди, защото ни казва, че сме „венецът“, пък и защото маймунското начало изглежда по-убедително от библейския мит за сътворението от кал. Впрочем, Дарвиновата теория е, разбира се, блестящо постижение на разума, категорично потвърдено от по-късни научни открития. Та тези мои размисли не са критика на теорията, а на принципа, по който е протекла еволюцията – борбата за оцеляване на индивида и вида в среда с ограничени ресурси.

Оцеляването на най-приспособените е ставало по различни начини, но основните от тях все пак са били мускули, зъби, люспи и бронеплочици, отровни шипове или жила, рога и – особено важно – ефективни механизми за размножаване. Стратегията на цялата еволюция и при растенията, и при животните е била експанзия, завземане на жизнени пространства за сметка на съперниците. И какво по-нормално и логично от това според насадения ни в училище начин на мислене – растящата популация очевидно има по-големи шансове да преживее, а за да расте, трябват повече пространство, храна, вода, слънце, каквито няма достатъчно за всички. Изисква се известно интелектуално усилие, за да забележим, че това решение на Майката Природа или който там е бил отговорен, не е непременно нито нормално, нито очевидно. По-скоро обратното – в самата идея за експанзия и растеж при дефицит на ресурси има известно логическо противоречие.

В онези далечни времена Дарвин всъщност формулира в биологичен план принципа на конкуренцията. Доколкото ми е известно, тогава не са обърнали достатъчно внимание на този аспект на теорията му, защото са били повече загрижени за естетическата страна – въпроса за опашките например.

А цялата ни съвременна и всякогашна икономика е базирана на конкуренцията. Принципът на търсене и предлагане всъщност означава, че като правило търсенето на някакви блага е по-голямо от ограниченото им предлагане и в тези условия оцеляват най-приспособените, тоест онези, които успяват да натрупат и изядат повече за сметка на другите, да ги изместят или да изядат и тях. Моделът е универсален: прилагали са го и го прилагат индивиди, групи, народи, религии, изчезнали или съществуващи все още цивилизации. И ето ни там, където сме. В модерния Запад. Но днес, когато физическите ресурси на планетата започват да не стигат, все повече хора се замислят дали експанзията е била най-добрият модел.

Могло ли е да бъде иначе? Наистина ли няма достатъчно слънце, храна и вода за всички? Могли ли са Бог, или Майката Природа да изберат друга стратегия на биологично развитие, която после би била възприета и от съответната цивилизация или цивилизации на сапиенси? Или: опитвали ли са Бог / Майката да конструират други светове – с изобилие на ресурси? Дали при такова изобилие може да има стимул за развитие?

Грешката е направена някъде в самото начало – вероятно не със сътворението или обезопашяването на човека, може би не дори със сътворението или възникването на живота, а дали пък не със сътворението / раждането на света? (Ще спомена по-нататък фундаменталните константи.) Днес можем само да регистрираме резултата – конкуренцията е универсален био и социо принцип, а агресията е доминанта на природата и обществото, основен модел на поведение – от личния живот на индивида до „успешните“ цивилизационни избори.

Един от най-старите човешки митове обяснява проблема в първите си глави. Имало е Райска градина с изобилие на всичко плюс една като че ли дребна забрана. И – забележете – никакъв секс. Никакво множене. Само лежерно общуване и безкрайни възможности за съзерцателен размисъл. Обаче човекът поискал ПОВЕЧЕ и в резултат бил изгонен и наказан да се БОРИ с природата, за да оцелее, и да ражда децата си в мъка. Почти веднага, още в първото поколение, се стига до първото убийство с мотив конкуренция. Земеделецът Каин отнема живота на брат си, пастира Авел, защото Господ по-благосклонно погледнал на Авеловото жертвоприношение, миришещо на мръвка.

Начева се цивилизацията на кръвта и спермата.

Няколко хиляди години след този мит колективните ни кошмари – марсианци, трифиди или китайци – се раждат и прераждат отново и отново от страха, че някой ще дойде да ни отнеме лебенсраума. Да ни зароби, сексуално злоупотреби и евентуално – изяде. А цялата пост-катастрофична фантастика моделира възкресението на света по същия начин – след масовото бедствие, без значение какво, оцелелите трябва да продължат да оцеляват в безмилостна борба срещу други оцелели и всичко започва отначало. Плюс евентуално подхвърлено някакво зрънце надежда в края на романа или филма.

А как да бъде иначе, щом сме заченати в конкуренция? След един кратък акт, който много често прилича и нерядко е акт на насилие, няколко десетки или стотици милиона сперматозоида започват луда надпревара нагоре по влагалищния канал, от тях едва стотина хиляди преодоляват стеснението на шийката на матката и само най-чевръстите навлизат в последния етап на състезанието във фалопиевите тръби – кой пръв ще пенетрира мембраната на единствената яйцеклетка. Какво разточителство!

За съжаление, след ред експерименти, Майката е избрала именно конкуренцията, доминацията и агресията като основни елементи на продължението на рода, особено при по-висшите видове и най-вече при бозайниците. Мъжките птици се надсвирват и състезават по пъстрота на опашките, елените се кьоскат, вълците със зъби решават кой ще бъде оплодителят на глутницата. Разлистете популярна книжка или погледайте Дискавъри ченъл и се удивете на Майчината изобретателност в ритуалите на конкуренция. А финалът при висшите винаги е един – по-едрият и силен мъжки екземпляр заема положение над по-слабия женски и прониква в него.

В сапиенсовите времена същите принципи нещастно се продължават в интимните ни отношения. Пак търсене и предлагане – мъжкият иска, а женската дава или не дава. Минали през усилвателя на икономиката и социума, пазарно-природните отношения се връщат в сферата на секса – по-силният избира, доминира и притежава. Сексът пък детерминира почти всичко друго.

Съвременната западна литературна традиция, с която толкова се гордеем, започва с възпяването на едно деветгодишно клане, целящо възстановяването на собствеността върху една открадната хубава жена. О, Музо!

О, музо, нямаше ли по-добри теми от кръвосмешението на Едип или развратната майка на Хамлет, мъжеубийката? Кръв и сперма от „Антигона“ до „Макбет“ и от класиката до днешните комерсиални сурогати на култура.

Че отношенията на доминация и собственост регулират секса и брака, не е нова тема, но рядко си даваме сметка колко дълбок отпечатък е оставил в колективното ни подсъзнание биологичният механизъм на пенетрацията, защо губим разсъдъка си от гледката на дупета и млечни жлези и откъде започват абсурдните предразсъдъци за нормалното и извратеното между половете.

За съжаление, освен порочния принцип, Майката природа или Креаторът са допуснали и някои неприятни конструктивни грешки в репродуктивния ни апарат, пък и не само в него. Например пресичането на половите и пикочните канали е постоянен потенциален извор на инфекции и причина за още табута и предразсъдъци, свързани със срамните части и мръсните работи.

„Раждането в мъка“, също е еволюционно наследство и се дължи на противоречието между стесняването на таза при изправения вървеж и нарасналия размер на черепа на ембриона. Природата или онзи, който е отговарял за процеса, е решил това противоречие с несъвършен технически компромис, в резултат на което при всички изследвани човешки култури жената има нужда от помощ при раждането, докато женската на шимпанзето – най-близкият ни жив родственик – може да се наведе и да си помогне да измъкне плода навън.

„Импровизирано, незадоволително решение“, пише по въпроса съвременен антрополог. „Върши работа, но само толкова. Това определено не е типът система, която бихте измислили, ако я проектирахте. Но еволюцията е любител техничар, не инженер.“

Тоест днешната наука не гледа на еволюцията като на безупречно развитие от добро винаги към още по-добро.

Могло е да бъде иначе.

Е, не всичко е толкова черно, всъщност има и за какво да сме благодарни.

В тези есета и в личните си духовни лутания се имам за агностик, а на моменти – дори за умерен атеист. Но ето че тъкмо в контекста на еволюцията и борбата за оцеляване забелязвам неща, които ми изглеждат като косвено доказателство за съществуването на Бог. Сам си го измислих.

Ако бе истина, че ядем, за да живеем, дискомфортът от жаждата и глада щяха да са достатъчни, за да накарат всеки индивид да търси и да се бори за храна и вода. Кой знае защо обаче, ние сме благословени със силно удоволствие от хладна глътка под горещото слънце, дарени сме били с дарбата да развием едно божествено (и не задължително кърваво) изкуство: кулинарното. Дали все пак не живеем и за да ядем, тоест да се радваме?

Ако всичко се свеждаше само до оцеляване, болката щеше да е единственият стимул за индивида да се грижи за целостта на тъканите и органите си. Вместо това ни е позволено да изпитваме удоволствията на здравото тяло – от силата на стегнати мускули и придвижване през пространството; от допири по кожата – на водни капки или топлина от огъня; от мириси и звуци.

Най-сетне, ако ставаше дума само за продължението на вида, пак болката в тестисите, напрегнати от излишък на семенна течност, щеше да е напълно достатъчна, за да ни накара да изберем женски индвид в овулация, да се съвокупим и еякулираме. Обаче Бог или Майката Природа или Нещото, което е имало Замисъл, са ни дали много повече – играта, докосването, оргазма. Да не говорим за самата Любов, която може и не може без физическата любов.

Това бе моето доказателство, но е логично да добавя и един традиционен аргумент на защитниците на Бога и Сапиенса – могли сме да се пенетрираме и колим един друг без бляскавия импулс в главните мозъци на написалия и на четящите „О, Музо, възпей онзи гибелен гняв…“

Могло е да бъде другояче – Майката е експериментирала. Мъжката риба изцърква спермата си над хайвера, оставен от женската, и плува свободно нататък. Мравките и пчелите имат хармоничен ред за размножаване, хранене и летене. Щъркелите са моногамни. Книжките за животинския свят и Дискавъри ченъл предлагат трогателни примери на алтруизъм в света на животните. Алтруизмът впрочем също е еволюционен механизъм и спомага за оцеляването на видовете, които го прилагат. Защо обаче е по-скоро трогателно изключение сред огромното разнообразие на агресивни и защитни стратегии?

Още през осемдесетте годиин на миналия век чрез компютърни симулации, базирани на т. нар. „дилема на затворника“, се доказа, че стратегии с елемент на „ако те ударят по едната страна, обърни и другата“ са по-успешни за развитието на популацията от „зъб за зъб“. Аз не зная за съжаление дали и доколко математиците са успели да приближат тогавашните модели до реалната сложност на природата и еволюцията. Ясно е обаче, че изборът на Майката за Човека не е бил единственият възможен.

Преди много години четох за една антропологична теория, според която ловът е имал решаващо значение за развитието на Хомо сапиенс по два начина. Успешното убийство очевидно е зависело от способността на прачовеците в първобитната група да си разменят сигнали и това е подтикнало наченките на говора и разума. Второ, незаменимите аминокиселини в месото са били наистина незаменими за разрастването и усложняването на главния мозък.

Излиза, че агресията ни е направила хора?

Е, месоядството във всеки случай е било решаващо. По-нови изследвания потвърждават, че големият мозък е имал нужда от по-калорична храна, а придвижващият се на два крака Хомо еректус е можел по-успешно да търси мръвка, богата на мазнини и протеини. За начало това е било мърша, остатъци от плячката на лъвове – по вкаменените кости учените откриват резки от каменни сечива.

После сме станали ловци и… там сме, където сме.

Обаче онези космати ловци – дали с препълнени стомаси или премалели от глад – са намерили някакво очарование в някакъв монотен ритъм от потропване с… – какво ли са имали преди кутийките с „Кока кола“? – дърво или камък; имали са слух не само за ръмженето на звяра, а и за птиците, почнали са да вият и пеят – когато са били гладни или сити. Някой от тях – гладен вероятно, а може би преял с ферментиралия под слънцето плод на дива лоза – е посегнал към обгорялата факла, загребал червеникава глина и нахвърлил върху стената на пещерата очертанията на едър рогат добитък и ситни ловци (бъдещи пастири) край него. Този дивак е измислил Първия Бог на Големия Страшен Мамут.

Или, може би, не го е измислил?

Впрочем нека затворя първобитната тема с последен въпрос – а какви биха могли да са живите и особено разумните същества, ако не се бяха развили така, а иначе? Какво щяхме да правим, ако не се състезавахме за физически ресурси и не съществувахме в безумния цикъл на „все по-пълното задоволяване на постоянно растящите материални и духовни потребности“? Е добре, има хипотези или поне може да се твърди някъде в диапазона между спекулацията и теорията, че още от онези далечни времена на първите дивашки ритуали ритмите, шарките, танцът плюс може би някои определени треви и посредничеството на шамана са отваряли сетивата на хората за реалности и опит, които вече не познаваме.

Познаваме този свят. Или, по-скоро, за някаква част от него си мислим, че до някаква степен я познаваме. Този свят, нашата вселена имали ли са алтернатива?

Преди повече от 20 години прочетох за първи път популярна статия за антропния принцип. Според този принцип ние живеем във вселена, удивително подходяща за нашето съществуване. Накратко и опростено: в света около нас всичко е изменчиво освен няколко фундаментални константи – като масата на електрона или гравитационната константа, например, които са си такива от Големия взрив насам. Всички останали величини са променливи, функции на нещо друго с коефициенти на функциите – въпросните константи. Моделирайки светове, в които стойностите на константите биха били различни от познаните ни, учените изчисляват, че природните условията в такъв случай не биха допуснали зараждането на живот на Земята. Или дори не биха съществували планети, зведи, галактики, а евентуално само само облаци от най-простите елементи водород и хелий – нещо, което удивително напомня на Хаоса, описан в глава първа на Битие.

Значи все пак има пръст Божи или антропоморфен план на Майката?

Съгласен съм: ако Той или Тя са конструирали всичко, така че в крайна сметка температурата на замръзването на водата да е точно нула градуса по Целзиевата скала, а максималната плътност на водата – забележете: само на водата! – да е малко над точката на замръзване, та ледът да си е отгоре като юрган, а да не се простира от дъното до повърхността; та така под кората лед на някакви древни водоеми да са могли да щъкат и дремуцат някакви прото-създанийца и да преживеят до затоплянето – това наистина изглежда като мъдър план. Обаче защо е било нужно чехълчетата или поповите лъжички, или хайверите или каквото е било там под леда да бъдат толкова много, че да се конкурират за молекулките кислород и хранителни нещица? Защо изобщо е трябвало да има студ и лед?

Възхищаваме се от Замисъла, защото е единственият познат нам.

Един ли е бил Замисълът? Съвършен ли е бил планът?

Вторият въпрос е по-лесен, затова – да поразсъждаваме още за грешките в земната еволюция.

Ако приемем динозаврите – тези тъпи и енергийно неефективни гиганти – за простима конструкторска халтура, поправена с цената на милиарди тонове рециклиран био-материал и няколко ери пропиляно еволюционно време, нека погледнем по-късния опит с китовете и слоновете. Ще кажете – те са умни, китовете комуницират, слоновете научават всякакви номера, напредъкът е повече от видим. Но защо, ако началните условия на задачата са били развитие при ограничени ресурси, са трябвали такива огромни телесни маси за носител на наченките на сложно поведение? Вижте пчелите и термитите, появили се дълго преди бозайниците! Трудно ми е да повярвам, че един конструктор е измислил и двете решения. Ако пък е бил един, май е имал добри и лоши моменти, което не подхожда много на сериозен Креатор-бог. Впрочем споменатият в началото древен мит признава, че нашият Творец е бързал – толкова не му е харесвал Хаосът, че е решил да направи нещо друго за една работна седмица и в края ѝ да си почине.

Лесно е да си представим някои подобрения в делото му. Да вземем за пример ограничеността на нашите сетива. Ние не усещаме север и юг. Нужни са ни уреди, за да регистрираме смъртоносно опасни механични трептения малко над и малко под онова, което сме способни да възриемем като звук. Малко над тясната ивица от лъчения, наречена видима светлина, ултравиолетът и гама радиацията ни убиват, малко под сме слепи като къртици.

„Тясна“ не е ли относително? Е, разбира се. Ако открехнете вратата на тъмна стая един-два пръста, това което ще видите в лъча светлина от лампата зад гърба ви, ще е относително много повече отколкото човекът е надарен да вижда от необятно и божествено широкия електромагнитен спектър.

Добре сте си и така? Ами температурите? Няма нужда да знаем за абсолютната нула на космоса или за милионите градуси на Слънцето. На нашата уютно малка планета с чудесна орбита около подходящо слънце – съществуващи благодарение на случайни и удивително благоприятни универсални вселенски константи – температурите се променят, грубо казано, от плюс до минус петдесет около Целзиовата нула. А само двайсетина градуса промяна извън обичайния за дадена човешка популация диапазон могат да ни убият; много по-малки вариации предизвикват страдание и болести.

Какво от това? Да му мислят ескимосите и бедуините, пътешествениците – търсачи на силни усещания?

„Какво от това“ е, че голите ни, еволюционно обезкосмени тела са „божествени“ в неудобно тесен обхват от наличните природни условия. Извън него се мъчат, стават жалки и умират неестетично. Извън кондиционираната среда на музея и на Венера Милоска ще ѝ трябват чехлички или ботушки, рокличка или кожухче.

Трябва ни компас, за да се ориентираме в недостъпното за сетивата ни магнитно поле.

Обективно ни трябват неща, много неща, и това е еволюционен проблем.

Природно или божествено сме предопределени да придобиваме неща и да страдаме от загубата им. Резултатът е биологична и социална несвобода, парализараща мисълта и морала на Хомо сапиенс.

Ако тази идея ви изглежда прекалено абстрактна, помислете за човешките войни. Пълната победа изисква не само унищожаването на военната (мъжка) сила на противника, не само изнасилването и отнемането на репродуктивните способности на женската компонента, а задължително и изгарянето на къщата и разоряването или ограбването на имуществото. Така се убива трайно – стратегия, позната от хилядолетия и наскоро наречена етническо прочистване. Отсичаш главата или крайниците на врага, пробождаш или изтръгваш вътрешни органи, но еднакво важно е да отнемеш нещата, необходими за оцеляването на популацията му.

Човекът, осъзнал своята прекомерна зависимост от неща, е завидял на свободата на „птичката Божия“. Съвсем напразно. Вижте как лястовицата е принудена да защитава яйцата и поколението си от нищожните вариации в природните условия – тя буквално трябва да прекара през гърлото си своята „къща“. И еволюционните ни събратя са несвободни. Копаят си дупки, където проспиват половината си живот, или мигрират на другата половина на Земята, за да прекарат някой сезон. Заслеплението по Дарвин обаче ни кара да се прехласваме и възхищаваме от „съвършенството“ на тези ненужно сложни, енергоемки и не чак толкова надеждни механизми за оцеляване, каквито са масовите миграции в животинския свят.

Ако не сте забравили обаче, по-горе имаше още един, по-мъчен въпрос: „Един ли е бил замисълът?“

Антропният принцип ни показа, че живееем във Вселена с уникални „про-човешки“ свойства. Дори онзи, който никога не е държал зарове в ръка, знае, че дюшешът е малко вероятно събитие. Има поне две възможни не креационистки, а материалистически обяснения за този изключителен наш шанс.

Първото е хипотезата, че в своята еволюция Вселената е тествала последователно различни стойности на фундаменталните константи и ние просто имаме късмета да е бил налучкан вариантът, който ни позволява да пишем и четем есета за еволюцията.

Второ, след Големия взрив или при евентуално непреставаща поредица от големи взривове са се пръкнали безброй вселени с различни константи и една от тях е нашата – единствено подходяща за възникването на автор, който нескромно ще критикува развитието на мъртвия и живия свят.

Погледнато нематериалистически, въпросът „Защо сме тук и има ли някаква причина за всичко?“, го превеждам за себе си чрез една прочута фраза на Айнщайн: „Дали Бог играе на зарове?“

А може би въпросът трябва да е не „дали?“, а „колко често?“

И колко го е грижа за печалбата и загубата?

Май наистина всичко е могло да бъде иначе и можем да си представим, че в някоя по-добра Вселена е иначе.

Как? Как би изглеждал един по-добър свят?

Извинете ме отнапред за моето разбираемо ограничено демиургско въображение.

Сънувам свят с излишък от ресурси…

Но би ли могло да се стигне до върха на развитието – интелигентността, ако изобщо знаем какво е това – без борбата, без Дарвин? Ще се сетите за примерите на изолирани племена от топлите пояси на Земята, които са задрямали в благодатната сянка на дървета, отрупани с плод, и не са се пробудили през последните десетина хиляди години. Обаче антрополозите са се натакъвали и на племена, избрали друг вид ценности и поведение, различни от експанзионистичния модел на Запада. Макар и те да ни изглеждат потънали в унес, развили са обредни практики, мистични ритуали и легенди, които ни карат да се замисляме за друг тип интелигентност, за опит, мъчно разбираем за съвременния западен човек.

И така, ако не оцеляването и експанзията на вида, какви биха били стимулите на развитието?

Но има един по-фундаментален въпрос – кои са критериите за развитие, за прогрес, за добро? За интелигентност и разум?

От една хладно-кибернетична гледна точка, критерий за развитието е сложността. Организацията е добро, а деструкцията, ентропията са лошо. Сложното е висше. Обаче дори само сравняването на простата, но ефективна амеба с несравнимо по-сложно устроения динозъвар показва недостатъчността на този критерий. И тъй като едва ли по принцип е възможно да дефинираме критерий за развитие, който да не бъде антропоморфен, нека внесем в разсъжденията малко човешка топлинка и се ослоним на неясни, но любими понятия.

Красотата и свободата.

Освен да цени красивото и да диша свободно, развитото създание според мен трябва да има максимална способност да разбира околните създания от своя и от останалите видове, да притежава емпатия за различните от себе си.

И в никакъв случай не бих пропуснал удоволствията – тоест при взаимодействието с другите неживи дадености и живи същества – разумни или не, с гората или с града, с планетата и с Вселената, във физическите и психическите системи на това високо развито създание да протичат процеси, които да му носят радост. Без да струват скъпо на останалите обитатели на същия свят.

Та нали дори в този свят, Земята, нашата не чак толкова нежна Майка Природа предлага повече красота и удоволствие, отколкото седем милиарда сапиенси и всички по-низши твари могат да изконсумират за няколко терциера-кватернера.

Опитвам се да си представя свят, където не оцеляването би било главният стимул на еволюцията, а красотата, свободата, разбирането и удоволствието. Да си представя дори излишъка от ресурси като мотор на еволюцията. Там най напредват най-приспособените за красота и удоволствие, най-свободните да ги търсят, най-умеещите да се променят. Те може би фотосинтезират ефикасно и неограничено, но не превръщат всичко в биомаса, а част – в нещо друго. И част от това нещо друго споделят с някой друг.

Представям си свят, където сапиенсите – антропоморфни или не – се състезават кой по-добре да нарисува залеза върху своето небе и кой по-добре да композира музиката на своята вода. А ако небесата се препълнят, могат да пренесат носителя на разума си в нови пространства, без да се замислят за понятията време и скорост. Но може би нямат нужда нищо да пренасят, защото знаят как да си създават нови светове – вътре или извън материалните си обвивки. Неограничени са в общуването и размяната помежду си на тези светове-творения, на своите усещания – чрез или без участието на материалните си обвивки – това са безкрайно свободна любов и абсолютно безопасен секс. Пожелаят ли пък да създадат нещо живо като свое продължение, имат колкото си искат време да се подготвят за раждането му, избират му начална форма и име, избират му началните условия на света и го даряват с променливост. И свободен избор.

Страдат ли тези създания? Да – иначе как ще знаят, че са такива късметлии. Страдат, например, когато красотата умира или когато е невъзможно да я споделят.

А в края решават – нека да са малко тъжни, но не уплашени – да напуснат обивката и да станат нещо друго или да станат нищо.

Могло е да бъде другояче и още може. Развитието на съвременната ни цивилизация и биологичната еволюция на Хомо Сапиенс видимо се ускоряват. Абсолютно неясен въпрос е дали естественото и биотехнологичното приспособяване на човека към нови земни или космически условия ще може да стане преди някоя от назряващите катастрофи да се случи и – дори ако стане – каква ще е ползата, ако за новата, частично или напълно контролирана еволюция, бъдат избрани същите принципи на експанзия и агресия.

На индивидуално и групово ниво обаче всеки отделен сапиенс, всяка малка или средно голяма формация от сапиенси, има достатъчна гъвкавост за собствен избор – дали и доколко да участва в състезанието, дали да насочи собствените си времеви, психически и физически ресурси за борба за повече неща или за развиване на способностите си да изпитва удоволствие от разполагаемото и постижимото. Може би не ни трябва много повече. Всъщност, според мен, малко ни трябва.

Обетованата земя. И царството небесно.

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (6)

- 27-08-2012|Кирил Кръстев – Така добре ли е, господин Енев?

Свобода, братство, равенство Боже на разума, не само в началото е словото ти! И краят му ще бъде от теб. Щом вторите две мечти може да компенсира красотата, свободата оставаш само ти. Господин Енев, така по-безкритично ли е?

- 27-08-2012|Златко

Ами както искате… Толкова перковци ми се изпериха тук през годините, просто броя им не знам вече…

- 28-08-2012|Кирил Кръстев

Имало едно време едно малко, спукано бърдуче. Един ден то отишло при грънчаря и му казало, че иска да стане голяма, писана стомна. „А-а, рекъл му грънчарят. От бърдук лесно стомна не става. Първо иди в компютърния сервиз да ти сменят чипа, че тогава ела, Алтънчо.

(анадолска приказка)

- 28-08-2012|Кирил Кръстев – Анадолска приказка

Птицата от „Балканска приказка“ на г-н Милоев ми си обади току-що: не съм сложил заглавие на моята. Не, то е написано скромно в скоби и най-отдолу (този път от ПЪРВА инстанция, г-н Енев), моля за разбиране.

- 28-08-2012|minkoff –:)

Добри идеи и поглед върху еволюцията …, но всичко на този свят и добро и лошо се е получило след големи катастрофи и войни, какво ли щеше да стане ако Адам беше продължил само да съзерцава красота, какво ли щеше да стане ако един метериот не беше паднал в Мексиканския залив, ако Александър Македонски не беше се опитал да превземе целия свят, ако Леонардо не беше скицирал някои чудесии освен прекрасните си картини, след първата световна война медицината бележи бурен възход благодарение на откритието на пенецелина, а след втората световна война човечеството успя да се отдели от майката Земя тъй като един зъл гений беше толерирал разработването на ракетната технология. Човечеството винаги ще успява да оцелее тъй като в него е заложена борбата за оцеляване независимо от условията. Винаги след лошото идва добро и доброто и лошото са заложени по равно в нас, както прекрасното и грозното …И ваобще социализъм няма, който е готов да види и усети красивото ще го види и на тъмно …

- 07-09-2012|limon40

Целзиевата скала май е измислена така, че нулата да е замръзването на водата. Тоест тук не е съвпадение.

Умиване лицето на Богородица

Автор: Румен Леонидов

По пладне някъде, на връх Никулден, на Малката Коледа, както старите хора наричат този голям християнски празник, Йордан Радичков за пръв път в седемдесетгодишния си живот стана кръстник. Не на едно, на три, или на пет деца, а на 55 сирачета, дошли чак от село Гаврил Геново в столичната черква „Св. св. Кирил и Методий“. Децата малко закъсняха за събитието, защото храмът се намира досами центъра на Женския пазар. Тук, сред стоварените на земята тикви и щайгите със смокини, сред червен чукундур и жълто грозде, насред олелията, хорската глъч, пазарната прах и непрестанните подвиквания на търговците, прекупвачите, производителите предстоеше да се извърши нещо необичайно – бащата на вълшебната повест „Ние, врабчетата“ щеше да стане духовен настойник на 55 ромчета. Ококорените чернооки циганета, изсипали се като два тона слънчогледово семе от автобусите, наети от фондацията за социално подпомагане „Св. Никола“, веднага впериха поглед в писателя, за когото само бяха чували.

Йордан Радичков с подкосени от вълнение нозе щръкна като необикновена птица сред този рояк от истински двуноги врабчета. Коминът на тяхното сиропиталище от години дими в небето над Монтанско и тази подробност ги правеше настоящи земляци на този онемял от щастие, благодарност и благодат дядо. Почетен от децата с честта да им стане кръстник. И предпочетен от Бога да им вдъхне вяра, надежда и любов.

Писателят бе тутакси разпознат и людете, без да подозират повода, който бе довел известния писател в тази „народна“ църквица, започнаха да го поздравяват, да го здрависват, по-смелите и да го прегръщат, а някои се втурнаха да му целуват ръката. Радичков стоеше досущ голямо, неразбиращо и объркано дете, бършеше избликналите си сълзи и шепнеше: „Но как така… Моля ви! Моля ви! Какво правите… Моля ви!“ Народът разпозна своя мъдрец, своя свят чиляк и се нахвърли като върху му, върху крехката му птича осанка, сякаш благословията му беше по-важна за момента от всичко друго, което ги заобикаляше. Йордан Радичков стоеше, огрян от святата светлина и неловко се опитваше да запристъпва сред морето от богомолци към купелите със светена вода. Празникът най-сетне започна.

Децата на България, изоставени от своите родители, се множат непрекъснато. Повечето от тях са роми. Но всички заедно живеят на заем, който ще плащат цял живот. С най-интимни лихви. И този доживотен данък се нарича самота. Самотността на сиротните души сред сбирщината от чужди хора. 55 от тези сироти в този ден се сдобиха с духовен баща, със свой ангел хранител.

Ритуалът трябваше да се извърши в храм-паметника „Александър Невски“, но неговото настоятелство поискало по 50 лв. на дете, за да се извърши свещеното кръщение.

Радичков знаеше за отказа и бе до дъно оскърбен, въпреки че всенародното опиянение от присъствието му в черквата го омая, извиси и отново смали, макар че детското възхищение го омагьоса с чернооката си закачливост и го освети целия отвътре.

Лицето му обаче остана лице на човек, който е угнетен от чуждия грях, но изпитващ болезнена вина, че е безпомощен да му се противопостави, да го предотврати. Поне като известен българин и популярен писател.

Това бе лице на оскърбено същество, просмукано от болка, а не изкривен от поредната несправедливост лик на ядосан за пореден път обществен праведник.

Отказът на Светия синод, който стопанисва храм-паметника, на дело бе отказ тези ничии чеда да бъдат приютени в лоното на вярата. Защото и без друго там кръщения не се извършвали. А най-вече не се намерил някой луд да извади 55 пъти по пет десетачки, за да нахранят за цял живот с катедрални спомени всяка една от тези 55 врабчови човчици, тази шумна, но гладна за добрина и ласка иначе говореща нашия български език врабчова дружина. По-малките циганета не уловиха оскърблението, но по-големите не се впечатлиха, че отново са пренебрегнати. Защото бяха привикнали да бъдат пренебрегвани. И редовно унижавани. Нестройният хор от „джиф, джиф, джиф“ за малко млъкна. Докато траеше ритуалът. След това отново се разжужи и радостно се изсипа пред портите на църквата, където се е проснало завинаги по цялата си дължина голямото софийско тържище. Децата бърбореха, пипаха своите осветени кръстчета, не млъкваха нито за миг и непрекъснато мешаха своя врабешки език с езика на Радичков, който твърди в книгите си, че това врабешко възклицание „Джиф! Джиф! Джиф“ означавало „Жив, жив, жив съм!“, Радичков отново уми лицето на Богородица. Както го е сторвал с иконата на Дева Мария като дете на всяка Голяма Коледа, насред затрупаното със сняг село с кладенчовата вода под строгия и изпитателен, но много топъл поглед на майка си. И пред димящия сред пара език на вярното домашно куче. Този път Радичков уми лицето на България. Пред погледа на Богородица. И успя да избърше сълзите на 55 сирачета. И нейните сълзи по нас, които умеем да плачем, но не умеем да утешаваме.

Защото познаваме страданието, но не се припознаваме със състраданието…

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (6)

- 09-09-2012|Кирил Кръстев – Гологаните и делвата за добродетелна зимнина

Два тона гладна, слънчогледова милизливост, три – попска, синодална ненаситност и една огромна, беловласа могила – Йордан Радичков. Всичко е на мястото си. Майсторски „омешана“ тая глина трябва да се усмихне като майсторски гледжосана делва за зимнина от народни добродетели. Лошо няма, но не се е получило съвсем. Защото по изровените от безкрайната българска Зима коларски пътища, тъкмо тоя делвец е станал на чирепи. Имам не лоша представа какво и колко може Р. Леонидов, затова не бързам да го извиня за надве-натри слепената делва, която се опитва да пробута. Гологаните са си мои, за тези на съседа – не съм много сигурен, но, „драги ми господине“, глечта не е покрила слепеното. Всежалявам! В очакване на поправителния, ваш.

- 09-09-2012|Антонио Дим – Нима е важен храмът?

Единствиният величестен храм Божий – „Ал. Невски“ ли е за кръщънета? Та до сега не знаех за това ВЕЛИЧИЕ на кръстения! Или за величие на кръщелника?! Моля, все пак тук не е само журналистически драскулки – малко повече дълбочина и история, МОЛЯ! Бихте ли проучили колко са си позволили през десетилетията тази грандиозност на КРЪЩЕНИЕТО! Г-н Леонидов, не може винаги, непрекъснато и за всичко да пишете…

- 09-09-2012|Антонио Дим – миловидният безбожник

Миловидният (не милостивият) безбожник е силата и лицето на сегашната ни „култура“, защото няма знание и деяние, а изстискана конюктура и показност. Историята ни не трябва само да се чопли…

- 09-09-2012|Nadia

Историите е добре да се описват. Това е една описана история, един спомен за големия български писател и за едно емоционално преживяно от автора събитие, в което се оглежда жалкото ни време и жалката ни същност. И коментарите потвърждават последното.

Браво на Румен Леонидов. Описан, този миг, се е превърнал в история. Дано го преодолеем като настояще.

- 09-09-2012|Radka Falk

Gospodin Leonidov, razkazat Vi me razvalnuva mnogo.

Zashtoto mi e blizko tvorchestvoto na Radichkov, zashtoto mi e poznata dushevnostta na tezi deca.(Ot podobnia Dom, v koito rabotih 13 godini)…

Bog da blagoslovi goliamoto Vi sarce!

Oshte neshto: S uvajenie kam komentara na Nadia

- 12-09-2012|Велко Милоев – „Джиф! Джиф! Джиф“ за писателя

Румене, джиф-джиф!.

Един от текстовете на Румен Леонидов, които най-много съм харесал. Случката е направена на картина със звук, запомня се. Делвата е добре слепена. Какво друго всъщност прави писателят освен да слепя парчета от живота и да държи света цял по някакъв начин? (Е, има пишещи, на които най им е драго да трошат делви, да съзерцават парчетиите и да възкликват „Ми то вътре нямало нищо, не ви ли казах?“)

Впрочем право на есеиста е да глеждоса глината и с малко по-гъсти публицистични бои. Румен харесва ярките шарки, друг предпочита по-меките тонове – въпрос на вкус.

И не става дума за ритуални правила. Храмът е за всички – това ми казва текстът.

Познатото невидимо

Автор: Красен Станчев

(за жизнеността на националсоциалистическите идеи в съвременния политически живот)

От няколко години ме преследва чувството, че нещо в българския, а и не само в българския, политически живот е колкото неприемливо, толкова и познато. Най-накрая, коментирайки един доста неразумен проект за закон, намерих източника, на който приличат тези съвременни неприятности.

Това е програмата на Националсоциалистическата работническа партия на Германия (НСРПГ). Тя е един от доказателствените материали на Нюрнбергския процес. Той показва, че тази партия е терористична и антихуманна организация, поради което тя е забранена и разпусната още преди приключването на процеса.

Ето текста[348] на програмата с кратък коментар за съвременните ѝ проявления. Иначе само една от основните политически партии в България е правила преки заемки от символите на Германия на НСРПГ и Хитлер. Това бе лозунгът „България над всичко“.

„1. Ние настояваме за обединение на правата на всички германци в една Велика Германия на основата на правото на народите на самоопределение.“

В българската политика няма партия или водач, които да се придържат буквално към идеи за Велика България. Но реторично идеята присъства.

„2. Ние настояваме за равноправие на германските народи в определяне на отношенията си с другите нации; отхвърляне на Версайския и Сен-Жерменския договори.“

Берлинският договор (юни-юли 1878 г.) и досега се смята за несправедлив. Българската политическа историография не обяснява защо е несправедлив. Най-вече заради запазване на едно илюзорно и фалшиво реноме на Русия, макар действителната история и факти да са известни на не малко историци и средно образовани граждани. Особеното в България днес е, че проруските партии са най-необективни по повод историята. Понякога те успяват да се покажат и като най-патриотични.

„3. Ние настояваме за земя и територии (колонии) за осигуряване на прехраната и за заселване на нашето свръхнаселение.“

България няма свръхнаселение, демографските процеси са точно обратните. Селяните са непроизводителни и не могат да обработват и земята, която гражданите на страната притежават. Въпреки това, реториката, с която се осъждат чуждестранните фермери-инвеститори по нищо не отстъпва на тази на НСРПГ.

„4. Само народностният германец (Volkgenosse) може да бъде гражданин. Народностен германец е само онзи, който има немска кръв. От това следва, че никой евреин не може да бъде народностен германец.“

Първо лице множествено число, разсъжденията и простоватите съждения от името на „ние“ и притежателното местоимение „ни“ е господстваща граматическа фигура в нашенския медиен и политически дискурс. Племенната терминология, обясненията на света чрез деянията „българите“, „чужденците“, „немците“, „американците“, „руснаците“ и пр. са вид мисловен примитивизъм.

„5. Който не е гражданин, може да живее в Германия само като гост, според законите за чужденците.“

Това настроение преобладава в законите за чужденците, в законовата и административна защита на местния пазар на труда, във възгледите и действията на профсъюзите като защитници на този пазар от вътрешна и външна конкуренция; както впрочем и във възгледите и действията на мнозинството бизнес асоциации (спрямо външната конкуренция).

„6. Правото да избират правителство и да примат законите на държавата следва да принадлежи само на гражданите. Затова ние настояваме държавните длъжности да бъдат заемани само от граждани, независимо дали става дума за Райха, провинциите или общините.“

Ние ще се борим с корумпираното парламентаризирано стопанство [Parlamentswirtschaft] на държавната администрация само по партийна принадлежност, без съображения за достойнство и способности.

Няма как в днешна България да се появи защита на идея, че само българи по кръв са правилните избраници на народа. Но някои избраници мислят така за себе си, един вид по подразбиране, защото били патриоти и „българи“.

„Борбата“ с корумпирания парламент и администрация на всички предшественици е основна предизборна реторика в България през последните години.

„7. Ние настояваме държавата да поеме като първостепенна грижа средствата за съществуване и начина на живот на гражданите. Когато не е възможно да се изхранва цялото население на държавата, тогава не-гражданите следва да бъдат изгонени [auszuweisen] от Райха.“

В България няма важна политическа партия, която да не се придържа към първата част от тази точка от програмата на НСРПГ. Защитата на втората теза се появява само от време на време, но по повод разпределението на помощи и субсидии.

„8. Да се прекрати по-нататъшната имиграция на чужденци. Ние настояваме да бъдат изгонени всички не-германци, които са дошли в страната след 2 август 1914 г.[349]„

Профсъюзите, кодексът на труда и органите на министерството на труда прокарват това настроение чрез защитата на пазара на труда, в противоречие с всяка икономическа логика.

„9. Всички граждани трябва да имат равни права и задължения.“

Под „граждани“ тук се подразбира Volkgenossen, сънародници. Към не-сънародниците по кръв този принцип не се отнася по определение.

„10. Първостепенен дълг на всеки гражданин трябва да бъде да работи, духовно или физически. Дейността на отделния човек не може да бъде насочена срещу интересите на общността, а трябва да бъде в рамките на цялото и от полза на всички.“

В модифицирана форма тази теза съществува днес в тезата за обществените блага, които, при по-внимателно разглеждане, винаги се оказват частни блага.

По едно време у нас сериозно се обсаждаше на правителствено ниво как, не действията на отделните хора, но техните спестявания (във вид на спестовни влогове и пенсионни вноски) могат да бъдат мобилизирани „за общото благо“.

„Ето защо ние искаме:“

„11. Отхвърляне на всички нетрудови и лесно получени [mühelosen] доходи.“

Обикновеното настроение в България изглежда е, че много често доходите на другите изглеждат „нетрудови и лесно получени“. Политическите партии, както и НСРПГ, се опитват да се възползват от това обществено настроение.

„И премахване на робуването на лихварите [Zinsknechtschaft]!“

България е една от малкото страни в Европа, в която имаше демонстрации срещу лихвените проценти.

„12. Тъй като всяка война стоварва върху народа невиждани жертви на богатство и кръв, всяко лично забогатяване вследствие на война трябва да се разглежда като престъпление срещу народа. Затова ние настояваме за пълна конфискация на всички печалби от войната.“

В България по подобен начин се разглежда забогатяването и печалбите по време на прехода.

„13. Ние искаме одържавяване на всички досегашни публични предприятия [vergesellschafteten Betriebe] (тръстове).“

Някои партии сериозно отстояват одържавяването на „обществено-важни“ приватизирани предприятия, особено в електроразпределението и енергетиката. Но понякога се чуват и гласове за всички печеливши предприятия. Разбира се, тези идеи по-скоро напомнят Ленин отколкото Хитлер.

През 2004 г. бе възстановена идеята на българското правителство от 1995 г., че има предприятия, които не подлежат на приватизация. Т. е. че трябва да са одържавено вовеки.

„14. Ние искаме подялба на печалбата на всички големи предприятия.“

Общият знаменател между тази и горната тема, е нека инвестират, пък ние ще им вземем парите.

По-близко до тази идея е пропагандата за връщане различните ставки в данък печалба.

„Подялба“ на печалбата българските правителства и партии практикуват неформално – чрез разходи за работа с администрацията, корупция и предизвикване на загуби на предприятия с един или друг вид политика, от регулирането на цените и отраслите, до пазара на труда и колективните трудови договори.

„15. Ние настояваме за щедро увеличаване на пенсиите.“

Не си представям, че на изборите догодина ще има политическа партия, която няма да заяви нещо подобно.

„16. Ние искаме създаване на здрава средна класа, незабавно обобществяване на големите магазини, които да бъдат отдадени под наем на ниски цени на малки търговци като при това сериозно се разгледат мерките, които осигуряват, че всички малките търговци доставят нужното на държавата, провинциите и общините.“

Един дебат за „големите търговски вериги“ от последните две години е невероятно близо до тази фразеология.

Фактически същите са всички позовавания на „малкия бизнес“ като причина една или друга необоснована правителствена политика. А и всички български партии се правят на негови защитници. Всъщност не е възможно да се направи ясна разлика между голям и малък бизнес, а последният няма почти никакъв смисъл без „големия“ бизнес, а целта на всеки бизнес е да печели и да стане голям.

„17. Ние искаме съответстваща на националните нужди поземлена реформа, разработване на законови разпоредби за свободно използване на земята за обществени цели, премахване на поземлените данъци и предотвратяване на спекулациите със земя.“

С такава фразеология на доходите на българските граждани и фермери за причини толкова много щети (пропуснати ползи), че просто няма място да се коментират. Достатъчно е да се проследи парламентарния и медиен дебат по повод промяната в конституцията от 2004-2005 г. относно забраната за собственост на земеделска земя от чужденци.

В България няма данък собственост върху земеделски земи. И това е добре. Една от причината за „несвободното“ използване на земя за държавни цели е обстоятелството, че онези, които трябва да променят закона, сами са собственици на земя.

„18. Ние искаме разгръщане на безмилостна борба[350] срещу онези, които с дейността си вредят на общите интереси. Предателите, лихварите, печалбарите и др. под. следва да се наказват със смърт независимо от тяхната верска и расова принадлежност.“

В България всъщност се води борба срещу частните интереси. Самата фраза „частен интерес“, се възприема и действа като вече-вина, като обвинение, най-често изказвано от политици и журналисти. Всъщност всички прокламирани общи интереси винаги се оказват частни интереси.

„Печалба“ също се използва предимно в негативен смисъл и е вид обществено порицание.

„19. Ние настояваме за смяна на действащото римско право, обслужващо световния материалистичен ред, с германското обичайно право.“

Смисълът на този точка не е в защитата на правилата и законите, създавани от традицията и така да се каже отдолу-нагоре. Разбирането на НСРПГ за право е много близко до българското виждане от периода 1944-1991 г.: правова държава е и справедлива законова уредба и съд са онова, което реши държавата в лицето на управляващите в момента. Това виждане много трудно отстъпва място на управлението на закона.

„20. Държавата трябва да отговаря за коренното преустройство на цялата наша национална образователна система, за да даде възможност на всеки способен и предприемчив германец да получи по-добро образование и заеме впоследствие водещо положение в обществото. Учебните планове на всички образователни учреждения трябва да бъдат приведени в съответствие с изискванията на практическия живот. Представата за [германска] държавна идея [Staatsgedankens] трябва да се прокарва още със самото начало на образованието в училищата в класовете по гражданско учение. Ние настояваме за платено от държавата образование на особено талантливите деца на бедни родители, независимо от общественото им положение или професия.“

У нас тези „функции“ на държавата изобщо не се оспорват. Правителството одобрява и прави образователни планове. Общественото мнение и пресата, които не се отличават с особена задълбоченост и уважение към историческите факти, поддържат и разпространяват митове за българската държавна идея и българщината много по-често, отколкото да предизвикват размисъл за тях.

„21. Държавата трябва да се грижи за подобряване на народното здраве чрез закрила на майките и децата, чрез забрана на детския труд и насърчаване на физическите упражнения чрез установени от закона гимнастически и спортни изисквания и чрез най-решителна подкрепа на всички организации, занимаващи се със физическо обучение на младежта.“

Всъщност съвременната българска държава прави много повече от държавата-идеал на НСРПГ: правителството знае колко месеца майките могат да не работят, владее и регулира детски градини и училища, знае дали на хората им се пуши, какво да ядат, колко трябва да им струват лекарствата и как те се лекуват, тичайки по различни клинични пътеки.

За спорта си има министерство. Този факт сам по себе си е обещание за най-решителна подкрепа, което пък създава още повече организации, търсещи подкрепа, докато министърът на финансите измисля критерии за финансирането ѝ.

„22. Ние настояваме за премахване на наемната армия и създаване на народна армия.“

Българската армия е наемна, но бива третира като народна. Ако има партии и политици, които искат връщане на задължителната военна служба, те се боят дори да говорят открито за това.

Програмата на НСРПГ не казва нищо за полицията и органите за сигурност. От архивите е видно, че в България хитлеристкото ниво на проникване полицията и тайните служби в обществото (около 2 000 граждани на един сътрудник) е надминато някъде към края на 1940-те години. Този въпрос се нуждае от допълнително проучване. Предполагам, че към 1990 г. равнището на проникване е около 400 души на един сътрудник.

„23. Ние настояваме за правна борба срещу съзнателните лъжи и тяхното разпространение чрез пресата. За да бъде възможно създаването на истинска германска преса, ние настояваме:

С част от тази задача у нас се занимава СЕМ. Другата част от работата се върши от самите членовете на правителството, които обществото и медиите разглеждат като хора знаещи истината за ставащото в страната.

а) всички редактори и сътрудници на вестниците, излизащи на немски език, да са народностни германци;

В български контекст е по-важно тези хора да са приятели на политическото статукво.

б) За не-германските вестници да се изисква изрично разрешение от държавата за публикуването им. Те не трябва да излизат на немски език.

Нещо подобно се осъществява в друга страна, която доста популярна след българските политици след българските политици и партии, а някои от тях привиждат водачите на тази страна като свой ролеви модел.

в) на не-германците да бъде забранено със закон да притежават дялове в немски издания или да им въздействат по какъвто и да било начин като наказание на нарушенията да се предвиди затваряне на тези издания и свързаните с тях не-германци от Райха.

Без коментар.

г) Вестниците, които са против общото благо да бъдат забранявани. Ние настояваме да правна борба срещу формите на изкуство и литература, които оказват разлагащо въздействие върху националния живот и затваряне на организациите, съпротивяващи се на тези изисквания.“

Без коментар.

„24. Ние изискваме свобода на религията за всички изповедания в държавата, доколкото те не застрашават и не противоречат на моралното чувство на германската раса. Партията като такава защитава възгледите на положителното християнство, без да се обвързва верски с което и да е изповедание. Тя се бори срещу еврейско-материалистическия дух в и около нас и е убедена, че устойчивото възстановяване на нашата нация може да успее само в рамките на следния основен принцип:“

В конституцията на България част от проблемите, които вълнуват НСРПГ, са решени с една разпоредба, която казва коя най-традиционната религия в страната. А не малка част от висшия клир може би знае онова, което е знаела и държавата за моралното чувство.

Само някои партии не се борят материалистическия дух, но не го определят, слава Богу, по този начин и това е материалистическия дух на другите партии и техните привърженици.

„Общото благо има предимство пред частното благо“

Виж коментарите по-горе за т. нар. общи интереси и общо благо. Повечето политически партии и коментатори биха се подписали под този принцип. Макар деклариран като религиозен, този принцип не работил нито по времето на НСРПГ, нито при владичеството на комунистическите парти в много страни. Обяснението е много просто. Както казва Франк Запа: „комунизмът не работи, защото хората обичат да притежават разни неща“.

„25. За изпълнението на всичко казано, ние сме за формиране на здрава централна власт в Райха, неограничена власт на централния парламент над целия Райх и неговите териториални единици. Водачите на Партията обещават, че, ако е необходимо, ще жертват собствения си живот, за изпълнението на всички точки от тази програма“.

Централизацията на властта в ръцете на водача на парламентарното мнозинство, произтича от избирателната система. Политиците в България не обещават да жертват живота си за идеи. И това е добре. Изглежда, че те не склони да жертват живота и на другите. Това също е добре. Но те СА готови да жертват парите на другите. Това е нормално. Но не е добре.

Очевидно, казаното по-горе не е типично само за българския политически живот. Напълно отделна тема е защо има толкова много общи идеи между сегашната политика и тази на националсоциализма.

Източник

Красен Станчев е известен български икономист.

Коментари (11)

- 27-08-2012|Кирил Кръстев – Да, горещините

Едно самоцелно, въпреки и професионално нагласяне/нагласяне(скалъпване, уйдурдисване, натамаМяване и zurech/machung), многоуважаеми, господин Станчев; августовска сука, от която и климатикът се отегчава; опит на скъпо олио да се разтвори в евтина чешмяна вода; и най-умният си е малко прост. И прочие словесни на пръв поглед /не/съвместимости – като упорития ви опит за анализ. Това, което казвате е набързо съшита конфекция. Истина/та/ ви казвам: по-скоро камила ще мине през иглено ухо, нежели написаното – в интелигентните уши на „Либерален преглед“. С искрено разбиране, съчувствие и високо уважение към възможностите ви, ваш.

- 27-08-2012|Златко – re: Да, горещините
Кирил Кръстев писа:

по-скоро камила ще мине през иглено ухо, нежели написаното – в интелигентните уши на „Либерален преглед“.

„Либерален преглед“ няма други уши осен ония на читателите си, господин Кръстев. При цялото ми уважение към красноречието ви: дали не би било по-добре, ако от време на време се опитвате да говорите малко повече от една лична, по-скромна гледна точка, а не все с този тон на последна инстанция? Някак празнословно започва да звучи след известно време, особено когато се поизсилите (което се случва и на най-добрите сред нас, за съжаление)…

- 27-08-2012|Кирил Кръстев – Езикът на майките ни

Уважаеми господин Енев!

Разчели сте откровеността ми както Новата наука за религията, Апокалипсиса. Попитайте /избирам името спонтанно/ Норман Мейлър дали не се е чувствал последна инстанция; попитайте всички ония, които ни промиват мозъците със самочувствията си. Аз ще попитам Вас: Не смятате ли, че е неуместно нелиберално да оспорите мнението на онзи, който познава цената на бездумността си? Ако не е така, значи имам правото да защитавам своето мнение самоуверено, независимо на коя инстанция се намира и в кой момент. Пиша в списанието Ви откровено и не ме интересува как изглеждам под слабосилно осветление. Ще си спестя цитати от онези, които самодоволно се смятат за велики учители, защото повечето от имената са „загадъчно“ американски /в оригинал те звучат по-несериозно и от Кокошков например/, а ученията – самодостатъчни. Аз съм бездумен, който има Вашата свободна трибуна. Тя е и на всички, с които споделям отрицанията си, защото говоря езика на майка си. Той е последната инстанция, даваща ми безгранично право на самочувствие. Давайте ухо и Вие – на всичко, което ви напомня Последна дума, в името на добрия тон и вкус, защото мисля, че това е самочувствието на „Либерален преглед“. Искам да вярвам, че всеки добросъвестен Spaziergänger може да се разхожда по поляните му, без да се съобразява с табели като „Не газете тревата“, например. Винаги добронамерено.

- 29-08-2012|Колев – За Станчев, Кръстев и Златко…

Аналогиите в материала на Станчев са интересни. Може да се помисли върху тезите му. Което не означава, че г-н Кръстев няма право да ги отрича. Още по малко право пък има г-н Златко Енев.. Да поучава от последна инстанция. Г-н Енев, не ви ли се струва, че чувате само собствения си глас?…Което не Ви се случва за първи път! Нямам нужда от Вашето менторство, за да разбера Станчев, Кръстев и който и да било друг…

- 29-08-2012|Попивателна

Това е един вече отдавна клиширан реторичен похват – започваш да търсиш прилики между тезите на твоите опоненти и нещо, което всички съвременни хора са настроени априори да отхвърлят – например, политическата програма на Националсоциалистическата работническа партия на Германия (НСРПГ).

Почти винаги се получава много ефектно – за хора с ниска култура и ниска информираност.

Защото за обикновения човек всичко това е навързано в една такава последователност: „Националсоциалистическата работническа партия на Германия“, Хитлер, концентрационни лагери, война, и т. н.

А истината е много проста. Реално погледнато, нито е странно, нито е срамно, нито е страшно, че се намират прилики между програмата на НСРПГ (от 1920 г.) и програмите на днешните партии – и леви, и десни, и всякакви.

Нека все пак не забравяме, че Хитлер идва на власт с избори. Избори, на които той се конкурира с други партии, и леви, и десни (всъщност, истински интересната съпоставка, която трябва да се направи, би била между програмите на ВСИЧКИ тогавашни германски партии – за да се види защо германците са избрали измежду всички участващи партии именно тази).

За да дойдеш на власт с избори, ти трябва по някакъв начин да съответстваш на масовите нагласи на гласуващите. И точно това се е получило – програмата на НСРПГ до голяма степен съответства на нагласите на населението в Германия. Затова и в програмите на всяка партия, и тогавашна, и днешна, можете да откриете сходни места.

- 29-08-2012|Златко
Цитат:

Нека все пак не забравяме, че Хитлер идва на власт с избори. Избори, на които той се конкурира с други партии, и леви, и десни (всъщност, истински интересната съпоставка, която трябва да се направи, би била между програмите на ВСИЧКИ тогавашни германски партии – за да се види защо германците са избрали измежду всички участващи партии именно тази). За да дойдеш на власт с избори, ти трябва по някакъв начин да съответстваш на масовите нагласи на гласуващите. И точно това се е получило – програмата на НСРПГ до голяма степен съответства на нагласите на населението в Германия. Затова и в програмите на всяка партия, и тогавашна, и днешна, можете да откриете сходни места.

Wow! Ей това тук ми скри шапката, наистина! Значи, не само че няма нищо особено в приликите, ами те са си нещо напълно нормално – просто защото са били приети чрез национално гласуване. Тоест, фактът, че огромната част от немския народ по онова време е била повече или по-малко готова отново да хвърли Европа във война, си е нещо напълно нормално. Глас народен – глас Божи, пък ако ще и този глас да крещи до оглушаване „Утепайте ги, мамка им!“

А в програмите на КОИ точно днешни партии можете да откриете подобни неща, уважаема Попивателна? Не бих се учудил, след коментарите ви, ако възможността за такова знание е принципно изключена – поради простото незнание на чужди езици – а съответно и реалности, примерно. Така че, ще ви бъда благодарен, ако направите нещо подобно на онова, което е направил Красен Станчев, и ми посочите черно на бяло такива прилики в програмите на някакви европейски партии, които не принадлежат към радикалната десница или левица. Така де, докато си говорим, нека все пак се опитаме и да КАЖЕМ по нещо…

- 29-08-2012|Попивателна

Да, глас народен – глас Божи.

И този глас не крещи „Утепайте ги, мамка им!“

Напротив: този глас, който и Красен Станчев по-горе цитира, спокойно заявява: „Партията като такава защитава възгледите на положителното християнство, без да се обвързва верски с което и да е изповедание.“

За съпоставка: за разлика от тогавашната (1920 г.) програма на НСРПГ (която само най-общо споменава християнството като някаква положителна основа), днешната (2007 г.) на ХСС (CSU) в Бавария съдържа специален раздел за „Християнските ценности“ (колкото и тези ценности да не се харесват на Красен Станчев и сие).

- 30-08-2012|Колев

Г-н Енев, Цитирам Кр. Станчев „Ние настояваме за правна борба срещу съзнателните лъжи и тяхното разпространение чрез пресата“. И понеже търсите съвременни аналогии Ви питам – Не е ли равнозначно на цитирания текст, да наречеш всички журналисти и медии, които не ти ръкопляскат сътрудници на мафията? Или вестник „Сега“ – маша на Овъргаз?

- 06-01-2013|Бл. Благоев

Няколко многознайковци искат да се качат на един клон. Те се заяждат с Красен Станчев, защото не проумяват, че той е опттал един етюд, който може да се погледне отвсякъде. Едва ли самият автор би се заел да се защитава така насървено, както недоучилите му критикари.

По-добре е да не им се отговаря, както е казал Пушкин

- 12-11-2013|Асен Кънев

Надявам се този 4-минутен клип да помогне на камилите да разберат текста на Красе Станчев: https://www. youtube. com/watch? v=P-o2ikD9OTM

- 13-11-2013|Иван Станчов

Доста волни сравнения на г-н Станчев и хубав и смислен коментар от „попивателна“, който незнайно защо се приема зле, Той (коментарът) според мен е написан съвсем обективно и изобщо не означава, че авторът му оправдава национал-социалистите от миналия век и сегашните партии. Просто показва фриволността на сравненията на г-н Станчев, който признавам му (с поклон) си е майстор на словото и перото, особено като става въпрос за антируско и антисоц. Въпреки това аз лично смятам, че е в реда на нещата да има различни гледни точки и с удоволствие бих си побъбрил с Красен Станчев на по ракийка, въпреки сериозните ни политически различия.

Страшното става, когато някой почне да ти налага по всякакъв начин своите политически и социални разбирания, но мисля, че К. С. е достатъчно толерантен.

Конспирация за посредствени

Автор: Любослава Русева

„ТЕ си го заслужават, бе, не разбираш ли, в смисъл, че си го просят?“ – чуди ми се Н.

Навремето, разправя Н., правели жертвоприношения с християни. През 1144 г. в Норуич, Англия, едно момче било убито и ТЕ източили кръвта му, за да си замесят мацата, в смисъл – да си опекат хляб.

„Нищо не знаеш, в смисъл, за Кръвната клетва, нали?“

Не знам, отговарям.

Клетвата била ужасяваща:

ТЕ се били наговорили всяка година да утрепят поне един християнин някъде по света. Така, повтаря Н., си правели безквасните питки. Лапали ги, докато още са топли, въпреки че много ни презирали и ни наричали „гои“, в смисъл – по-долни от тях.

„Сигурно не си, в смисъл, чела и „Протоколите на сионските мъдреци“? – угрижено клати глава Н.

Ей там вече всичко било описано, в смисъл, от игла до конец. Барабар с това, че ТЕ щели да си измислят някакъв Холокост, за да натопят гоите за геноцид. ТЕ управлявали и управляват света, бе, и това бил, в смисъл, най-гадният заговор за всички времена!

Н. е на 28 години, но изглежда поне на 40. Безработен е и от девет сутринта започва да се налива с бира пред кварталната бакалия „Рай“. Сяда на прашния перваз на витрината и до дванайсет пресушава двулитровата бутилка.

После се мести в съседното барче и продължава на водка. До вечерта там гърми телевизорът – пръв другар на местните безделници, които обсъждат новините и теориите на Н. с прякор „В смисъла“. Сред тях той е на почит, нещо като селския, в смисъл, апостол.

Него ден Н. пак нещо се пеняви, но е някак по-превъзбуден от обичайното. Гласът му заглушава звука от телевизора, а в познатото „в смисъл“ се усеща триумф.

Датата е 18 юли.

Имало е атентат срещу израелски туристи на летището в Бургас, разбирам, докато се прибирам към къщи. Заковавам на място и изпускам торбите. Доматите, сорт биволско сърце, се разпиляват по тротоара, с което привличам помътнелия му поглед.

„Какво толкова, бе, в смисъл?“ – провиква се Н., едва пазейки равновесие.

Оттам нататък следва монологът за еврейската конспирация. „Още през 1821 г. французинът Морис Жоли написал трактата „Диалог в ада“, в който предупредил, че евреите, в смисъл, ще изпият цялата енергия на гоите, като се преродят в масони. Те ще управляват делата на целия свят чрез специално, в смисъл, отглеждани деца!“ – казва, но пада.

Толкова е пил, че не може да продължи…

Никога не е следвал, никога не е работил.

Пропива инвалидната пенсия на баща си, бивш работник в „Кремиковци“, но не изпитва никакви съмнения колко е способен. Човекът си има ясна теория: готин съм, само дето срещу мен организирано действат зли сили. ТЕ ми подливат вода и ме спъват, иначе да съм станал голямата работа. Няма защо да уча, да се боря, да работя и въобще да се хабя – коварните заговорници са по-могъщи от мен. Не, не аз съм виновният за това, че едва се крепя на краката си. Виновни, в смисъл, са ТЕ.

Теорията на Н. е простичка, макар че той не може да я обясни и с тези прости изречения. Затова пък на помощ винаги му се притичва важното „в смисъл“ и пияниците в барчето го смятат за мъдър човек.

Като им разкаже за конспирацията, само един-двама се наемат да го оборят, при това доста вяло. Другите спорят, колкото да му направят кефа. Даже когато Н. си загуби чехъла, бай Илия от горната улица каза напълно сериозно: „Все така ще се случи на изпреварилите своето време!“

В интерес на истината, изпреварилият своето време не само много пие, но и много чете.

Количеството антисемитска литература, която е погълнал, вече се равнява на броя „железни анцузи“ във вид на животозастрашаващи коктейли от бира и водка. Пресушил е „Моята борба“ на Адолф Хитлер, попил е от фалшификатите на Головински и Соловьов, яко се е наквасил и с книгите на Волен Сидеров. В резултат махмурлукът му е не по-малко тежък от алкохолния, заради който се налага да надига пластмасовата бутилка още в 9 сутринта…

Означава ли това, че Н. е антисемит, пита се обаче в задачата?

„В основата на антисемитизма лежи бездарието. Когато някой изразява недоволство от това, че Айнщайн, открил закона за относителността, е евреин, че евреин е Фарадей, че евреин е Бергсон, това е претенция на посредствеността“, пише Николай Бердяев.

През този обяснителен ключ отговорът на въпроса е по-скоро отрицателен.

Н. е представително произведение на специфичния български националконсерватизъм, който вирее върху чувството за малоценност и тъкмо заради това е склонен да оправдава несполуките си с широк кръг от виновници и конспиративни теории за Големия заговор срещу малките хора. В случая неговият „антисемитизъм“ служи за смокинов лист на усещането му за лична непригодност – изключително удобен за носене, доколкото е едновременно алиби и успокоително хапче. „Даскале, кажи и ти нещо, бе, нека им покажем кои сме, сега му е времето, кажи нещо я за Филип Тотю, я за Крума Страшния или изпей някоя песен…“, викаше един герой на Алеко на изложението в Прага…

Подготвяйки се за ролята на националист, Волен Сидеров много добре напипа пулса на бъдещите си гласоподаватели и точно заради това приши към „каузите“ на „Атака“ антисемитското копче. Книгите му „Властта на мамона“ и „Бумерангът на злото“, в които бяха компилирани всички щуротии за еврейските заговори, идеха да подготвят не толкова вот на протеста или отчаянието, колкото вот на посредствеността и бездарието.

През май тази година Комисията по дискриминация се сети да сезира прокуратурата за насаждане на етническа омраза чрез преиздаването на книгите (което впрочем се случи още през 2010-та), но с това единствено поизтупа праха от черната тужурка на Сидеров и отново захрани конспиративните фантазми на Н. и компания. И ако днес отворите който и да е националистически форум, ще забележите, че „антисемитизмът“ се сдоби с допълнителен аргумент, вдъхвайки сериозна глътка живот на напоследък измършавялата теза, че живеем така, както живеем, защото ни мразят и пречат могъщите сионски мъдреци…

Ликуването на Н. след атентата на бургаското летище, „в смисъл“, не е някакъв прецедент, за да преодолее човек смайването си пред кварталното барче, още повече да подмине с пренебрежение забележката „ТЕ си го заслужават“. Изригването на подобни мнения в социалните мрежи и електронните форуми е стряскащ симптом, че авторите на неграмотни и налудничави разсъждения не се плашат от публичност, нито от санкция. Не просто не им пука да излязат с имената и лицата си, включително хора, които определят т. нар. обществено мнение, но го правят с ясното съзнание, че нелепиците им ще срещнат съгласие.

Тези хора, нека повторя, не са маргинали, не са и радикални на думи политически аутсайдери, а нахални и придобили самочувствие лица с публични позиции. Подобни на Н., но и далеч по-опасни от кварталия пияндурник, защото са получили достъп до „телевизора“…

Аз обаче продължавам да мисля, че това не се дължи на нетолерантност или омраза към евреите, а на неспособност да чертаем живи перспективи, чрез които да достигнем до колективно удовлетворение. За комплекс, че ни липсва талант да намерим спойката между самите нас, така че да се наречем общество със смисъл за всекидневно съществуване и бъдещи хоризонти. „Ние всички живеем тук като чужди един на друг. Ако бяхме чужденци в една друга страна, щяхме да бъдем по-близки, щеше да ни свързва съзнанието, че сме на чужбина и че някъде далеч имаме своя родина“, пише Боян Пенев преди повече от век, но и до днес „лепилото“ липсва. Баналната констатация, че нямаме инстинкт за взаимопомощ, е банална, защото е вярна.

Впрочем съвсем наскоро научих, че „антисемитизмът“ на Н. бил задвижен от една съвсем обикновена случка:

Преди години момчето звъни на вратата на съседката от еврейски произход, която живее на третия етаж, и я моли за заем от пет лева. В този момент тя няма и стотинка, но понеже ѝ е неудобно да сподели, че мизерства, просто казва „Нямам!“ и му затръшва вратата.

Колко време му трябва на младия и глупав Н. да се озлоби срещу бабичката, как мислите?

Само няколко секунди, в които вратата се затваря под носа му. Само толкова.

Оттам нататък Н. е повече от убеден, че евреите са гадни пресметливци; в гърлото му засяда буца от отказаната помощ; той вече мрази не бабичката, а различната кръв, която тече във вените на нейното спаружено тяло.

Въпрос на случайност, но случайност фатална, необратима. А ей такива нелепости най-често обръщат колата…

Онова, което би сторило едно лабилно общество на мястото на едно лабилно момче, не е по-различно.

То няма да си направи равносметката защо е стигнало дотук, нито ще потъне в тежък размисъл как да излезе от тъпата ситуация. За подобно нещо се изискат усилия и просветеност, а пътят към огорчението и омразата е лек, без препятствия, взима се с няколко вдишвания и издишвания. По-лесно е да намразиш, отколкото да се опиташ да разбереш. По-удобно е да оправдаеш несгодите, вместо да се мобилизираш, за да ги преодолееш.

В това отношение българският антисемитизъм е много близък родственик с пешкирите, извезани с надписи „Международно положение“ и „Крив Космос“. Той е мазохистично самопризнание за мързел и некадърност, защото единственото, което постига, е самонапъхването ни в „железен анцуг“ и самонатравянето ни с измислени предразсъдъци. Н. е във всеки от нас, и ние сме в Н. – дребни човечета с голям махмурлук, които пропиляват дните си пред кварталното барче.

А той, в смисъл Н., онзи ден ми разправяше, че най-противното на евреите било да ти наврат в очите колко си бездарен.

„Даже, вика, и оня Бердяев, дето ми го цитира, и той ще се окаже евреин. ТЕ много обичат така – да се подиграват. В смисъл, разбираш, нали?“

Не разбирам, отговарям, но съм сигурна, че изходът, който предлага Бердяев, е правилният:

„Има само един начин да се бориш против факта, че евреите играят по-голяма роля в науката или философията: прави сам велики открития, бъди велик учен и философ. Ако искаш да се бориш срещу това, че евреите доминират в културата, начинът е само един – собствено творчество в културата. Културата е област на свободата. А свободата е изпитание на способностите и силите.“

Бях си изрязала тези думи от статията „Християнството и антисемитизмът“, в случай че срещна Н. пред бакалия „Рай“.

И когато – щастлива, че успях да му ги връча – се прибрах у дома, пред прозореца ми започнаха да летят много хартийки.

Много, наистина много.

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (18)

- 10-09-2012|Кирил Кръстев – Досадно Отричане – докато „Либерален преглед“ е ли

Последвалата голяма, мързелива лятна ваканция, от малката /само четири дни/, препоръчана от неуморното българско Трудолюбие на ББ /Премиер Болгарски/, си е казала тежката дума: „Статии“, не знам как да ги нарека иначе, като тази, са ваканционен опит за раздвижване на интелектуални рефлексии след безделното преяждане със свински врат на скара. Господин Енев, пазете името на „Прегледа“ така, както пазите със стиснати зъби волята си да го издавате, въпреки ненаситната завист и отрицание на всички балкански лентяи. Ако написаното от мен не ви харесва и този път, толкова по-добре за написаното. Нали знаете, че богът на Ботев е неумолим съветник: „/На/ добрия добро да прави, лошия – с ножа по глава. И още нещо, в случай, че ви издържат нервите: Няма няма реклама, отнася се и за отрицаващата.

- 10-09-2012|Kiril Ivanov

Бе господин Кръстев, що не каза „…нещо я за Филип Тотю, я за Крума Страшния или … некоя песен…“ а като некое пърле пред …Бердяев.

- 16-09-2012|scanman – леле

да, наистина напоследък антисемитизма е проблем в България, толкова страшен, че може да си изпусне човек чантата с доматите.

- 16-09-2012|Гост

Не че е кой знае колко утешително, но голяма част от коментарите и по небългарските форуми след атентата в Сарафово бяха антиеврейски. Текстът обаче е добър – описал е ситуация, която трябва да ни плаши: набирането на агресия срещу другия, породена от собствения ти мързел. По добрата матрица на Русева мога да напиша текст за „помаците, които превзеха града ни“, сюжет, разказван от безработния съсед Н, който не е алкохолик и също много чете. Другият не е задължително да бъде етнически друг – може да е богатият, политикът, емигрантът и т. н. Лица като Волен Сидеров не могат да катализират недоволството, което обаче не значи, че то по принцип не може да бъде катализирано.

- 16-09-2012|БС2003 – След атентата

След атентата се изпокарахме във „Фейсбук“. Моите изказвания бяха антиизраелски, но не и антиеврейски – това не е едно и също, нали?

- 18-09-2012|Майя Маркова – Какво значи „антибългарско“?

Аз не съм против българите, изобщо не съм! Всеки намек, че съм антибългарски настроена, е долна инсинуация. Аз съм само против държавата България. Тя е изкуствена държава, продукт на грубата сила, с която завоевателите-българи се настаняват на изконно славянски и тракийски земи. Няма нищо чудно, че и до днес България системно нарушава човешките права. Тя обича да се изтъква като цивилизована и демократична държава, но в действителност няма шанс някога да се превърне в такава – поради незаконния си и противоправен произход. Решението на българския проблем е: земите, включени в т. нар. България, да се върнат на югославяните и гърците, законни наследници съответно на славяните и траките, техните поробени обитатели. Българските окупатори и заселници да се върнат там, откъдето са дошли, или да вървят в кучешки задник, на нас всъщност ни е все едно.

(За който още не е загрял – опитах се чрез аналогия да изясня отношението „антиизраелско – антиеврейско“. Подхода си заимствах от Frontpage Magazine, където някой бе писал: „Ние нямаме нищичко против италианците, искаме само Италия да изчезне от картата на света“.)

- 18-09-2012|възмутен – антибългарско

Статията доста разтегливо и префърцунено ни показва безсмислените настройки на един индивид. ОК. Прекали обаче с възвеличаването на еврейските достойнства. Но има пристратия жената, нейна си работа. Обаче Мичето дето раздава България наляво и надясно да вземе да прочете по-подробно историята на земите ѝ, а не по диагонал, преди да бръщолеви щуротии, или и тя се е родила под дървото на Юда.

- 18-09-2012|Златко

„Възмутений“, хайде опитай се малко да загрееш де! Tя накрая директно си го казва, че се опитва да подгрее коотлончетата ни чрез средставата на преувеличението и пародията. Аннадънму?

- 24-09-2012|Г. Гочев

За пръв път чета свястна статия от авторката. Значи може и да мисли! Но не и по партийно-политически теми – там не я одобрявам.

- 25-09-2012|Фани Нешева

Това, което ме измъчва в този текст не е неговата посредственост, /защото да посрещаш ниски топки не е много/, не е и идеята да мразим ли евреите, /защото всеки цивилизован си е дал този отговор, въпреки всички „национални особености“ на българи, германци, евреи../, мъчи ме това, че се подвизава толкова време в най-четени, /пък коментарите не са много/. Дали е заради захващащото заглавие, та хората го отварят и „се разочароват“.

- 25-09-2012|Златко

Не знам каква точно изтънченост очаквате от един текст, който ни информира за нещо шизофренично. Мисля, че това е точната дума. Първо се бием по гърдите с това, че сме единствените, които са спасили евреите, а няколко десетки години след това най-безучастно наблюдаваме как цели вестници и политически организации (Атака?) стават повече или по-малко открито антисемитски. За мен това е шизофрения. Предполагам, че някой пак ще каже „ха стига си се напъвал толкова, голяма работа“, но за мен мълчанието (отрицанието), което съпровожда този текст, при целия очевиден интерес към него, е пак израз на същото нещо. Ако го нарека „тихичко примирение“, по-приемливо ли ще звучи?

- 25-09-2012|ояао

Евреите са еднинствения народ в света, който е имал възможност да се запази културно в пределите не на една или две чужди държави.

Имал е възможност благодарение на устойчивостта на националната си идеология и на още редица други не по-малко важни, но много специфични фактори.

По някакво странно, бих казал божествено стечение на обстоятелствата, евреиският народ бе възпитан (от обстоятелствата) да абсорбира културата на заобикалящите го народи, без да забравя идентичността си, и доброто и злото, което е понесал в комбинация по време на дългата си история, са му дали далеч преди всички останали общности форма на национално самосъзнание, и едновременно с това, (което е още по-интересно) единнеобикновен космополитен дух, една рядка образованост.

Средно-статистическият евреин, от древността до модерността, е имал възможността да се образова далеч по-добре от средно-статистическия европеец, китаец, индиец или мюсюлманин, благодарение няколко неща (списъкът не е изчерпанелен):

– задължителното дискутиране и тълкуване на една огромна историческанационална книга. Кой народ, говоря за общ брой обикновени хора, през средновековието например е познавал по-добре историята си? През средновековието еврейският селянин, да не говорим за гражданите, е знаел да чете, знаел е историята на Аврам и битките на Давид, бил е запознат с моралният код и притчите Соломонови, докато европейският селянин е тънел в невежество и суеверие.

– невъзможността и несигурността да притежават земя, тласка евреите към инвестиции в търговия и финанси (не земеделие и рентиерство, например), също така ги принуждава да живеят в градове--единствените места, като изключим манастирите, където в миналото знанието и образованноста са били възможни, както е било възможна относителната гражданска свобода и сместването или досега между различни култури.

– търговията и финансите, заедно с погромите и гоненията, правят евреитестранстващ народ, или народ, който познава света и който има практически дух

– гоненията също така помагат за запазване неговото самосъзнание и за изграждане на специфична социална взаимопомощ…

…това са само няколко с лека ръка нахвърляни примера. Чарли, мой познат, утре ще спи синагогата. Иом Кипур е. „Не съм религиозен, но ще се радвам да се видя с цялото си семейство, не мога да не отида,“ каза ми днес. Историята на Чарли е типична: марокански евреин, говорещ френски, английски и арабски, живял в Казабланка, после в Париж, после в Тулуза, и накрая в Монреал. Чарли е от евреите сефардити: прогонените в Северна Африка испански евреи…

За да се създаде космополитна, наднационална култура, си мисля все по-често, е необходимо общо страдание, и странстване сред непознати хора и култури, странстването е страдание, и също така необходима е изграждането на вяра в ценности, които надхвърлят националните митологии, включително и древната еврейска национална митология.

Възможен ли е космополитизма? Защо не? Започва се напрежението да научиш чужд език, дори два, да не се страхуваш да общуваш с различни по култура, статус и опит хора… Да търсиш общ език със заобикалящия свят, да бъдеш „месен“ от него жестоко… мисля, че така се стига до „крайъгълните камъни,“ които правят живота съзнателен, което ще рече и неограничен…

- 26-09-2012|Фани Нешева

Май не ми ми се разбира, какво искам да кажа та е нужно да се обяснявам. Нито поддържам „Атака“ и нейният луд лидер, нито надявам се, някога бих била безучастна към човешко страдание, нито съм привърженик на родовите гонения. Може би просто съм подценила големината на групата хора, изповядващи тази конспиративна теория. Вероятно поради причина, че не познавам подобни.

- 26-09-2012|Фани Нешева

Искам само да се уточня, че не разтлеждам българите като недоброжелателни, евреите като интересчии, шведите като европейци. Всеки заслужава отделното свое съществуване и отделните свои присъди.

- 27-09-2012|Дончо

На този текст какво да му коментираме?

На английски на такива неща им казваме „non-issue“. Т. е. „проблем“, който реално не е никакъв проблем.

Изобщо цялата тази прекомерна загриженост за евреите, за тяхното добруване, цялата тази загриженост да не би някой с нещо да обиди евреите, е просто неуместна днес.

Как мислите: това ли са реалните проблеми на евреите днес – че в България някакъв „Н.“ си мисли за тях по някакъв негов си начин?

- 29-09-2012|Фани Нешева

Попаднах на една статия за филма „Сълзите на Газа“ на норвежката режисьорка Вибек Локеберг за трагедията на мирните жители в районите, където има военни конфликти. Статията е на Ивайло Кючуков и ето какво пише той: „…Ако решите да го гледате не мислете за Газа, Израел или САЩ…Мислете за това, което виждате. За децата, жертвите и методите. Защото кадрите може да са с кодирана конкретика, но посланията им нямат геополитически шифър.“

От тук и малко конспирация, но не за посредствени. Защото коспирация съществува, но не еврейска, а конспирация на парите, на военната промишленост.

/Това не е как си изпуснах доматите, когато чух за атентата в Бургас. Нито колко научни открития са направили евреите и заслужават ли мързеливите лузъри да живеят в кварталните си дупки./

- 29-09-2012|Фани Нешева

Та да кажа и защо ми се иска да бяхме избрали спасяването на българските евреи за най-значимо събитие за България. Защото ми се струва, че ако покажеш на българина човешка трагедия сърцето му се свива и намира състрадание. А ако не можем да се определим като състрадателни, то щеше да е хубаво дори да си я припишем, та дано да ни хареса и да я добием в повече.

- 01-10-2012|Плетящият Холандец

ПОХОД НА СВОБОДАТА

web | Стихове

Не е имало,

няма да има

от това по-велико знамение:

Свободата крачи заканително,

статуите си самичка разрушава,

поругава всички свои символи.

Треперете, ако Свободата каже:

„Няма нужда от статуи,

няма нужда от символи -

съществувам самата Аз!“

В този миг над вас ще пламне въздухът,

камъкът ще пламне

и желязото.

И ще пламнат частните ви библии. –

Ще горят пророческите редове,

без да подозират, че се сбъдват

мрачните им предсказания…

Дълго време след това ще бъде тихо.

В мъртвите води на океана

един континент ще потъне.

Друг континент ще изплава.

И ще ни стане ясна тайната на Атлантида.

Константин Павлов

Поп Богомил и Свети Иван Рилски

Автор: Петър Мутафчиев

Представите, които горните две имена обикновено будят у нас, са тъй различни, че на пръв поглед парадоксално е да се считат техните носители не само за въплъщение на едно и също начало в духовния живот на древна България, но и да се допуска всякакво сравнение помежду им.

Преди всичко несъизмерими по обем и съдържание са сведенията, с които разполагаме днес за единия и за другия. За Ивана Рилски имаме три биографии житиета. В тях действителният спомен и благочестивата измислица са се надпреваряли, за да обрисуват с по-големи подробности живота на рилския монах. Устни предания допълват чертите на неговия образ. Така нам днес е известно родното място на светеца, а имаме разкази и за цяла редица случки, които го отвеждат в рилските пущинаци, място на неговите подвизи. Почитанието, което още приживе познал, не оставя на мира и неговите мощи. През течение на пет века те странстват от Рила към София, оттук към Гран – църковната столица на средновековна Унгария, след това към Търново, гдето преживяват края на средновековната ни държавност, за да се върнат отново в монастира му, гдето и днес почиват.

Срещу това за личността на поп Богомила не знаем абсолютно нищо. От два древни книжовни паметника научаваме само това, че той бил съвременник на рилския светец и създател на ереста, която не престана да смущава религиозния живот на християнска България до последните години на средновековното ѝ съществуване. От кои български покрайнини е произхождал той обаче, какви размери е имала и в какви форми се е изразила неговата дейност, как е минал и завършил житейския си път – на всички тия въпроси ние днес не сме в състояние да отговорим с нищо. И докато от Ивана Рилски е запазено едно литературно произведение – заветът му към неговите ученици и събратя от рилското монашеско общежитие, – с името на поп Богомила, чиито ревностни последователи само в българските земи са наброявали много хиляди, не е достигнал до нас нито един написан ред. Сведенията си за неговото учение ние днес дължим предимно на полемичните съчинения на противниците му. Наред с яркоочертаната фигура на Ивана Рилски името на поп Богомила като че ли представя само символ, персонификация на някакво тъмно поверие от рода на тия, с които някога народите обясняваха произхода на злото в своя живот.

В тая тъй нееднаква памет за двамата духовни представители на древна България няма нищо чудно. В нея е отразено различието в делото, на което те служеха, нееднаквите съдбини на два мирогледа, между които се люшкаше съзнанието на средновековния българин – богомилство и православие. Външно поне победител оставаше винаги православието. И другата страна трябваше да понесе участта на всички победени в оная епоха на изключителност и на сурови нрави, когато, за да бъде пълно поражението на един противник, нужно бе да се заличи и споменът за него.

1

Като историческо явление богомилството може да бъде разбрано и да получи обективна оценка само ако се разглежда върху фона на действителността, всред която бе се родило и в която намираше основания за разпространението си. То изникна из духовния хаос, настъпил в старото българско общество след покръстванието му.

Замяната на една вяра с друга не представя в историята на народите нещо съвсем изключително и необикновено, щом иде като завършек на естествено вътрешно развитие. Някога религията почти изцяло изчерпваше духовния живот на човечеството. Тя господстваше над мисълта и в нея търсеше накрай човек отговора на всички въпроси, които битието му поставяше за разрешение. Отношението на човека към света произтичаше – до известна степен се определя и днес – от неговите религиозни представи. Но от своя страна тия представи са винаги отражение на живота на всеки исторически създаден колективитет, на условията, всред които тоя живот тече. В тоя именно смисъл всеки културен стадий се характеризува със свой религиозен мироглед, тясно свързан с всички негови съществени страни. Поради това трансформациите в религиозното съзнание на обществата се явяват като естествена последица от промените в тяхното битие. Една вяра се заменя с друга само когато е престанала да съответства на духовните нужди, израснали върху почвата на една нова действителност.

Ако тоя процес на нормално вътрешно превръщане бе възможен в нашата история, тя несъмнено би представяла нещо съвсем различно от това, което в действителност бе. За нещастие историческият ни живот имаше да се развива при съвсем особени условия. Те го насиляха и с това го изместяха от естествените му пътища и му поставяха задачи, с които той мъчно можеше да се справи.

Християнството не дойде у нас да замести вярата в божества вече сами достатъчно избледнели. Разбира се, изключения и тук, както винаги и навсякъде, можеше да има, но те бяха без особено значение. Разпространеното днес гледище, че още преди покръстването християнската проповед била спечелила значителна част от народа ни, почива само на общи предположения и за подкрепата му не може да се приведат никакви сериозни доказателства. В масата на тогавашното славянобългарско общество нуждата от нови религиозни истини не бе назряла, тъй като наследените от дедите все още го задоволяваха. Новата религия, следователно, не се яви за нас като изход от дълбока духовна криза. Поради това и приемането ѝ не можеше да се извърши като естествен процес. Отказът от старите Вярвания бе обусловен от съображения на върховната държавна власт, от мотиви, значи, лежащи извън сферата на общото религиозно съзнание и недостъпни за разбиранията на масите. Това именно обяснява факта, гдето християнството трябваше да бъде наложено чрез принуда. Историята ни разказва за въстанието на болярите срещу Бориса, обвинен от тях, че дал на народа „лош закон“. Това въстание навярно не е представяло нещо изолирано и лишено от всякаква връзка с настроенията на масите. Ако днес не разполагаме с известия за опозицията, която българският владетел е срещнал и в останалите среди на своя народ, то е навярно поради това, че тая опозиция не се е нуждаела от прояви, към каквито българското болярство – поради общественото си положение – бе счело за необходимо и възможно да прибегне. За масите пасивната съпротива се е явявала по-сигурно и по-безопасно средство. Тъй стават обясними съобщенията на стари автори, че дори два века след Бориса в българската земя имало хора, които продължавали да пазят своите древни вярвания.

Но начинът, по който християнството бе въведено у нас, не способстваше за доброто му усвояване и от ония части на тогавашното ни общество, които са се оказвали склонни да се примирят с новата религия. Защото все поради същите изтъкнати по-горе причини нововъведението е могло тук да бъде възприето само като промяна във формите и външността на старото богопочитание, а не и на същността му. Сам Борис навярно добре е разбирал, че успехът на неговото дело е привиден. Поради това той бе направил Всичко, за да просвети народа си в духа на новата вяра. Но в сравнение с наличните средства тая задача бе твърде голяма. Нужна бе наставническо-мисионерската дейност на много поколения, за да се изгради и вътрешно това, което е било постигнато само външно. А тъкмо обстоятелството, че българският народ вече формално бе възприел християнството, затъмни у неговите по-сетнешни представители съзнанието за необходимост от всестранна християнска просвета. Скоро това съзнание почти съвсем изчезна. Книжовната дейност, с която се слави векът на Симеона, не запълни съществуващата празнота. Защото мъдростта, която тая книжнина съдържаше, бе недостъпна за простите умове. Тя предлагаше изискана храна само за избраници, когато цял народ гореше от духовна жажда и търсеше пътека из хаоса, предизвикан от посегателството над отческите му вярвания. Така християнството, вместо да се яви като жива и обновителна вяра, застина у нас във формализма на една догматика, непонятна за масите, и в тържествена, но пуста обредност на ритуал, чиито служители останаха чужди на дълга на мисионерството.

Християнизувано външно, обществото ни в своята цялост бе оставено по тоя начин да живее с много от някогашните си вярвания и само да търси средства и възможности, за да ги нагажда към християнските представи и форми. Една древна вяра, следователно, бе разклатена и порутена, без да бъде достатъчно заменена с друга, която можеше да просветли съзнанията и да ги успокои. Така в дълбочините на своята душа народът ни си остана завинаги езичник. Но езичник, който бе загубил вече най-ценното у себе си – безусловното упование във всякакъв Бог.

Това своеобразно съжителство на неизживени езически представи с разхвърляни и повърхностно усвоени християнски елементи носеше за нас и други последици. Нему напр. се дължеше постоянно раздвоеното съзнание и нравствената неиздръжливост на българина, неспособен да намери у себе си нито определена мярка за доброто и злото в живота, нито достатъчно сила, за да следва винаги и докрай повеленията на един вътрешен закон. Все на същата основна причина се дължеше и хаотичността на народната ни душа, благодатна почва за всевъзможни навеи и за увлечения от най-различни крайности. Духовният анархизъм и липсата на достатъчни морални устои или задръжки си останаха едни от най-характерните наши национални черти.

Но покръстването на народа ни, при условията, в които се извърши, стана изходен момент за цяла редица явления и от по-друг характер. Християнството в тоя си вид, в който официално бе насадено у нас, попадна тук в една среда, във всяко отношение различна от тая, в която бе се формирало. Източното православие бе специфична рожба на византийската култура, неразделна нейна част. То бе не само вероизповедание, а носеше в себе си цялата социална и политическа идеология на една многовековна цивилизация. Догматичните, ритуални и морални елементи в него бяха само отделни прояви на една сложна общност – византинизмът и като строй на живота, и като мироглед.

Въвеждането на византийското православие у нас означаваше, следователно, нахлуване на византийската култура и поради това трябваше да предизвика криза не само в религиозното съзнание на старото българско общество, но и в целокупния му живот. Така наред с рушението на вярата в старите божества почна и разложението на националния ни бит и на всичко, което бе създадено в него в течение на дълго минало, образуваше особностите на националната ни общност, а оправдаваше съществуването и на самата ни държава.

Най-ревностни проводници, та дори и пионери на тоя процес несъзнателно се явиха тия, които ръководеха съдбините на нашия народ. Те, чието призвание бе да бъдат пазители на националните начала в развитието ни и зидари на културното ни обособение, се явиха първи, които отрекоха всичко това. Духът на отрицанието намери у тях най-ранните и най-властни свои представители.

2

Богомилството представяше духовна реакция срещу тъй преобразената наша действителност. И тъй като тая действителност не само по време и произход бе свързана с християнството, но диреше в него и оправданието си, то бунтът срещу нея трябваше преди всичко да ѝ отнеме санкциите на небето. Поради това недоволството от земния ред доби израза на кипеж в областта на религиозното съзнание.

Тук собствено имаме отделна проява на един общ исторически факт. В далечно минало, когато човечеството се не доверяваше на своя ум, за да дири чрез него смисъла на нещата или пък да обосновава копнежите си към по-друго земно битие, всеки стремеж към промяна на съществуващето се осъзнаваше като ново религиозно откровение. За да повярва в изводите на собствената си мисъл, човекът чувстваше нуждата да си ги представи като постулати на една нова религия. По тая именно причина, колкото по-голямо бе противоречието между съзнание и действителност, толкова по-дълбоко се явяваше и отрицанието към свързания с нея религиозен мироглед; заедно с това и толкова по-непримиримо изстъпваха срещу тоя мироглед основните представи на вероучението, което носеше оправдание на съществуващето недоволство. Това трябва да се има предвид, когато искаме да си обясним крайностите, които намериха израз в учението на поп Богомила.

Неговите последователи наричаха себе си „християни“. Но това, което те възприемаха от черковната доктрина, бе тъй несъществено и общо, а – от друга страна, – тъй многобройни бяха елементите, заети у богомилството от преживелиците на стария източен дуализъм, че би било съвсем погрешно да се смята то като една от многото разновидности на християнското сектантство. То отричаше както всяка материализация на вярата, така и всякакви символи в нея. То отхвърляше не само почитанието на кръста, иконите и целия сонм християнски светци, не само ритуала и тайнствата на църквата, но и християнските догми за въплъщението, възкресението и т. н. Всичко това обаче не бе най-важното в богомилството. Неговата същност се заключаваше в космогоничните му представи и от тях произтичаше цялата негова догматика. За богомилите всичко материално бе творение на сатаната, целият осезаем свят бе създаден от него. Тоя основен възглед на богомилството собствено бе, който отваряше пропаст между него и първобитното християнство, с което само наглед го сближаваше простото и лишено от всякакви обредности богослужение. Срещу наивния, преизпълнен с възторжена радост, упование и светлина мироглед на древния християнин, който виждаше своя всемогъщ и благ Бог във всяка частица на мирозданието, богомилството с вярата си в творческата сила на Злото представяше същинска религия на отчаянието.

Тия основни космогонични представи богомилството по един съвършено естествен начин пренасяше и в областта на организувания обществен живот. Съществуващите тук форми, напълно логично разсъждаваха богомилите, са създадени, за да затвърдят и увековечат господството на материалното начало в него и следователно имат същия порочен произход. Поради това държава, църква, семейство и т. н. бяха еднакво предмет на богомилската критика и отрицание. Всичко, което бе свързало съдбата си с тия институции или изобщо служеше на установения ред, вършеше богопротивно дело. Самото примирение с тоя ред и признанието му означаваше примирение със Злото. Оттука – и богомилският възглед, че царе и боляри не са поставени от Бога и че служителите на църквата са слуги Мамонови.

Голяма заблуда обаче би било да се заключи от всичко това, че тия разбирания на богомилството се вдъхновяваха от идеите на някакъв социален и политически радикализъм, от стремежа да се създаде друг ред, по-справедлив и по-съвършен от тоя, който съществуваше. Нищо не бе по-чуждо на богомилите от желанието за обществени преобразования. Ако тяхното учение включеше социално-реформаторски тенденции, то би влязло в пълно противоречие със собствената си догматика. Защото, застанало върху основния възглед, че светът с всичко, което го крепи, е дело на Сатаната, за богомилството оставаше само един логически изход: заключението за абсолютното безсмислие на всеки опит да се измени съществуващето. В най-благоприятен случай всяко усилие тук би довело само до видоизменение на нещо в основата си неизменимо, тъй като битието му бе определено от воля, чиято власт тежеше над всичко земно и следователно бе по-силна от човека. Поради това всяко преобразование тук би представяло ново и по-съвършено осъществяване на тая воля, нейното по-пълно тържество.

В мирогледа на богомилството, значи, нямаше място за никакъв обществен и политически идеал. Затова в него бе изключен и всякакъв стремеж към земно строителство. Мрачният дуализъм на богомилските религиозни представи можеше да излъчи само една обществена философия – тая на пълното отрицание.

Неразрешимите противоречия и недъзите, в които от IX в. нататък все повече затъваше животът на средновековното ни общество, носеха оправданието на тая философия и подготвяха умовете за нейното възприемане. Без наличността на тия условия появата на богомилството едва ли би била възможна. Най-малко поне съдържанието му би било по-друго, а и то само не би добило значението, което тук, у нас, му се падна. Наистина, своите успехи то в значителна степен дължеше на простотата на своята догматика, с която далеч превъзхождаше учението на официалната църква. В него нямаше място за никакви свети тайни. То носеше ясен отговор на всички въпроси, които можеха да се породят в умове, принудени да търсят, но неподготвени или неспособни да се задоволяват с абстракции. Но когато се подчертават тия негови особености, не трябва да се забравя, че то намери най-благоприятна почва за разпространение тъкмо в общества, изправени пред проблеми, трудно разрешими, и в земи, чието бъдеще в едно или в друго отношение бе отбелязано със знака на пълна несигурност. И от степента, в която тия именно условия тук или там съществуваха, се определяше не само силата на разпространението на богомилството, но заедно с това и дълбочината на неговото отрицание. Тъй се обяснява обстоятелството, гдето, след като не смогна да се задържи в съседна Сърбия, учението на поп Богомила намери широк прием в средновековна Босна, а след това в Северна Италия и в Югозападна Франция. Тъй става понятен и фактът, гдето в различните тия земи то се явяваше с отсенки, които и до днес будят недоумение у мнозина.

Колко тясна бе връзката между богомилството и дадена историческа действителност и колко чувствително се отекваше в него тя, се вижда и от колебанията, на които то бе изложено в самата България. Тия колебания се проявяваха еднакво в ширината на влиянието му върху масите, както и в степента на неговото отрицание. Докато през известни моменти от нашата история то като че ли затихваше, а спадаше и враждебността му към държава и обществен строй, през други то със стихийна сила се навдигаше срещу тях.

Ако се вгледаме по-отблизо в тия промени, лесно ще забележим, че те представяха ритмично отражение на съответни състояния в нашия живот. Когато настъпваха за него моменти на възход и вътрешните му противоречия отслабваха, мрачната проповед на богомилството вече не намираше достатъчно оправдание и поради това оставаше без особен отзвук в душите. В такива случаи и в самото богомилство като че ли наставаше известно примирение с действителността и остротата на отрицанието му отслабваше.

Но периодите на възход у нас бяха именно тия, през които националните начала вземаха връх в живота ни. И обратно: периодите на упадък се явяваха, когато чужди влияния ни отклоняваха от нашите естествени пътища, за да превърнат в нищо изграденото с много минали усилия. От това следва, че в основите на богомилството лежеше смътен усет за погрешните насоки, по които се движеше развитието ни, таеше се неосъзната привързаност към народната ни самобитност. Нещастието бе там, че то не съумя да се задържи на тая почва и върху нея да се оформи като идеология на националното ни строителство. Изникнало като противодействие срещу една уродлива действителност, то се увлече дотам в отрицанието ѝ, че за него загуби всякакъв смисъл въпросът с какво тя би могла да бъде заместена. Издигайки се срещу една крайност, то само бе отхвърлено в друга.

Причината за това навярно не лежеше само в психологическия закон за противоречието. Може би от още по-голямо значение тук бе и духовната незрялост на средновековното ни общество. То можеше да усвои един мироглед, в който вярваше, че се крие известно обяснение на нашата действителност, но по-далеч от общите представи, съдържащи се в тоя мироглед, то не бе в състояние да отиде. Защото за това се изискваше способност за самостойно творчество, до каквото сподавената от чужди влияния мисъл на средновековния българин не бе в състояние да се издигне. Поради това, сглобено всецяло от елементи и представи, създадени в чужда среда и при съвсем особени исторически условия, богомилството остана само с тях и спря насред път. Отказвайки признание на живота такъв, какъвто го виждаше, то всъщност признаваше, че друг той не може да бъде. Духовното бунтарство и отрицанието свършваха, следователно, в учението на поп Богомила с пълен квиетизъм и безразличие към всичко световно, а оттук – и към съдбините на народа ни. И в това лежеше неговата най-голяма особеност: то можеше да подкопава и руши, но не бе способно нищо да съгради.

Това реши и собствената му съдба. Както и всички учения, от които бе заело идеологията си, то трябваше накрай да изчезне съвсем от историческата сцена. Не защото черковните проклятия и преследвания на светската власт се сипеха върху него. Най-големият неприятел на богомилството бе самият живот с всички вложени в него желания и стремежи. И те тука, както винаги и навсякъде, се оказаха по-силни от всякаква доктрина. Тъй заедно с богомилството трябваше да потъмнее и да изчезне в тъмата на вековете и паметта за неговия създател – поп Богомил. Анатемите, с които църквата затрупваше името му, бяха само епитафии за тоя, чието учение, отричайки света на реалностите, само бе отречено от него. Но отречено и преодоляно все пак твърде късно: след като завърши своята мисия – задържа народа ни завинаги отвърнат от живите и непосредствени задачи на неговия исторически живот, разруши Вътрешното му сцепление и обрече на парализия неговите творчески сили.

3

Но трагизмът в старата ни история не бе само в това, гдето съзнанието на народа ни оставаше винаги разпънато между две еднакво безплодни и от гледището на националните ни интереси еднакво вредни крайности – богомилството, от една страна, и византинизма – от друга. Истинското нещастие се състоеше в това, гдето между тия две крайности не се създаде нищо. Липсуваше средината, от която можеха да изкълнат семената на естественото и здраво развитие. Задачата за тяхното отглеждане би могла да бъде поета от църквата и нейните представители. През далечното минало предимно върху нея лежеше дългът да просвещава обществата и да сочи житейските им пътища. Специално у нас народът ни само чрез нея можеше да постигне духовното си освобождение от противоречията, родени при сблъскването му с проблемите на историческия му живот. Тя бе освен това и най-пряко застрашена от броженията, които намираха изход в религиозното сектантство.

Ние споменахме вече, че нейните ранни представители не бяха се оказали глухи към гласа на високото си призвание. За жалост техният пример остана скоро без последователи. Наистина и след епохата на Бориса и Симеона се явяваха отделни умове, които вещаеха опасностите и зовяха към опомняне. Един от тях бе известният презвитер Козма. Нахвърлената от него картина за живота и нравите на тогавашното българско духовенство е наситена с тъмни багри. Леност и невежество, бягство от задължения към общество и близки, липса на любов към себеподобния, равнодушие към слаби и обидени в живота, а покрай всичко това угодничество към властници и силни, необикновено разбито чувство на себичност и слабост към житейски удобства – това са преобладаващите черти, с които изстъпват пред нас представителите на българската църква. Тъй много ли се бяха отдалечили те от дълга да служат на Бога и на своя народ?

Към времето, когато богомилската проповед увличаше масите и глъхнеха без отзив изобличителните слова на Козма, у нас бе изгряла славата на Ивана Рилски. Неговата поява не е ли доказателство, че народът, който бе го родил, не бе задушен от крайностите на отрицанието, нито пък затънал в тъпо примирение с недъзите на всекидневния си живот? И почитта, с която българската църква обгради името на рилския подвижник, не е ли свидетелство, че въпреки всичко тя не бе забравила своя християнски и народен дълг?

Иван Рилски безспорно е едно от най-интересните явления на нашата история. В него бе добил своеобразно въплъщение духът на една епоха, препълнена с противоречия и жадно търсеща изход от тях. Наред с пробуденото и намерило израза си в богомилството съмнение във всички ценности на живота и във всички истини на църковното предание, наред и с противоположното увлечение – да се вземат от тогавашния живот всички блага, които той можеше да даде – Иван Рилски се явява идеален изразител на трета насока, която виждаше смисъла на човешко битие и диреше разрешението на всички сложени пред него проблеми само в дълбоката и безусловна вяра. Затова у Ивана Рилски всичко бе съединено във величествена и тиха хармония. Той вярва и никакви съмнения не размъщат неговата душа. И тъй като вярата е дадена в църковните догми, те за него са нещо абсолютно, което не подлежи на никакво разсъждение или проверка. Ако в тях има нещо непонятно за човешкия ум, то е поради неговото несъвършенство. Всъщност сложната и тъмна християнска догматика малко го интересува. Защото – самоук и прост монах – той чрез ума си бе дошел само до азбукето на вярата. До нейните дълбочини бе достигнал той по чисто интуитивен път. Поради това, ако и всецяло проникнат от мирогледа и етиката на християнството, те у него живеят с чертите, общи за всички религии, чиято основа е духовното прераждане на човека. Всичко останало – молитви, обреди или конкретни представи – има за него значение само на средства, форми или символи на богопочитание. И той ги приема като нещо дадено и установено, в чийто смисъл също тъй не може да съществува никакво съмнение.

Всичко това е малко или много известно и заслужено оценено. И не на него искаме да обърнем внимание тук, когато говорим за Ивана Рилски и за духовното направление, чийто най-забележителен изразител бе той в средновековна България. Най-съществено за това направление бе, че то също тъй не включваше в себе си никакви социални мотиви, а поради това бе лишено всецяло и от всякакви национални елементи. Колкото и странно да изглежда, но то – по други пътища и чрез други средства – водеше към същото отношение спрямо живота и света, което се съдържаше и в самото богомилство. В „Завета“ си към своите ученици Иван Рилски между друго се обръща към тях с думите: „Утвърждавайте във вярата своя новопросветен и еднокръвен народ! И наставяйте го да изоставя нелепите езически обичаи и зли нрави, които е запазил и след приемане на светата вяра. Защото той върши това поради грубост и се нуждае от вразумяване.“ На своите ученици, следователно, светецът вменяваше дълга на мисионерството и народното наставничество.

В своя собствен живот обаче следвал ли бе сам той гласа на тоя дълг?

Нека не забравяме, че това бе през епохата на цар Петра. Обществото ни, разядено от вътрешни недъзи и раздрусано от противоречия, губеше все повече устойчивостта си. Тресеше заедно с това и самата ни държава; отдавна тя вече не бе в състояние да брани своите територии, над чиито граници се издигаха неприятели, все по-многобройни и по-сурови. Народът ни, духовно разединен, обезверен и обхванат от вцепенение поради усета за грядущи и много по-страшни беди, напразно чакаше големи свои синове, които да му възвърнат вярата и самоупованието, да го ободрят и да разбудят потенциалните му сили, да ги впрегнат в борба за неговото спасение. В това тежко време, когато невидима ръка с огнени букви пишеше върху потъмнялото българско небе страшното „мани, текел, фарес“ и когато зовът или примерът на обикновени и неизвестни труженици не бе достатъчен, за да сложи край на всеобщото вцепенение, живееше и рилският светец. Но скрит низ планинските пущинаци и забравил за човека, който страдаше и търсеше лек за страданията си, той съзерцаваше Бога. Тук, победен от мълвата, бе се запътил да го дири и българският цар Петър, тук трябваше да го търсят и всички тия прости и отрудени синове на нашия народ, които – измъчвани от съмнения или от чувство на духовна слабост – жадуваха за вяра, за лек срещу болките на земния си живот или за успокоение на страховете си пред тъмното народно бъдеще. Но това, което в края на своето пилигримство те можеха да отнесат със себе си, бе само споменът за бегло зърнатата фигура на светия човек или някоя отронена от него дума. Самият цар Петър, тоя кротък и безпомощен човек, върху чиито слаби плещи с всичката си тежина бе легнало едно разглобено царство и когото може би бе довела тук смътната надежда да намери ободрителен съвет и подкрепа, трябваше да се върне назад, без дори да му бъде позволена радостта да види поне отдалече лицето на светеца.

Надарен с Вътрешна сила да победи жизнения инстинкт у самия себе си, Иван Рилски бе използвал тоя свой дар, за да устрои личния си покой; прозрял смисъла на човешкото съществувание в нравственото съвършенство и сближението с Бога, той не намери по-друго средство за постижение на тая цел от това – да се откъсне и отдалечи от себеподобните си, от тия, на които би могъл да служи за пример, упование и поддръжка. В епохата, когато за векове и във всяко отношение се решаваше съдбата на народа ни и той чакаше водачи, за да ги последва в трудното дело за изграждане на ново бъдеще, Иван Рилски се яви да издигне в идеал бягството от живота, стремежа на отделната личност да отдели своята съдба от тая на колективитета. Стремеж, в чиято основа винаги е лежало себичното съзнание, че много по-лесно е човек да постигне собственото си спасение, отколкото да се обрече на подвига за спасението на всички. Така наред с всички тия, които в слепотата си оставяха или даже съдействаха на силите на разрухата да подкопават основите на народностното ни съществувание, наред и с богомилството, което отрече изобщо света, защото не бе в състояние да види изход от недъзите на националната ни действителност, дойде и отшелничеството, което с още по-голяма сила утвърди равнодушието към тая действителност, равнодушие, равносилно с нейното отрицание.

Произлезли от два съвсем противоположни мирогледа, богомилството и православното отшелничество, следователно, се сближаваха в крайните си изводи, стигайки до едно и също отношение към живота и света. Поради това от гледището на задачите, с които нашият народ имаше да се справя, примерът на рилския пустинник имаше същия смисъл, който се съдържаше и в учението на богомилския ересиарх. И единият, и другият отвръщаха умовете от проблемите на реалното строителство, за да ги задържат в областта на религиозното съзерцание и на отрицанието. От това гледище, ако тук различие съществуваше, то бе не толкова в силата или естеството на това отрицание, колкото в логическата му обосновка. В случая трябва да се признае, че светецът оставаше далеко зад еретика. Защото проповедта на еретика съдържаше само логическите изводи от основните принципи на неговото учение: ако то отричаше света, това бе, защото изхождаше от възгледа, че той не може да бъде преустроен. Християнинът, напротив, вярваше и вярва, че светът с цялото си устройство и всички наредби е творение Божие. И само слабостта на човека, податливостта му към внушенията на Злото го отклонява от пътя, начертан от Създателя. Съдействал би, прочее, да се изпълни волята на Бога само тоя, който не би стоял със скръстени ръце пред злините на живота. Дейният алтруизъм и беззаветната служба на доброто произтичат от същността на християнството. Тям то дължеше и тържеството си като световна религия. Тъкмо тая негова същност бе изоставена от отшелничеството, което ѝ противопостави квиетизма, т. е. егоизма на отделната личност, съзерцателната ѝ леност.

В съжденията над нашата история много често е изтъквана решаващата роля на богомилството. Нему се приписва и цялата вина, загдето средновековната ни държава загуби опора в съзнанието на масите и поради това никога не успя да закрепне. Тоя възглед е едностранчив, в него се съдържа само част от истината. Защото ние бяхме не само богомилски народ, но и народ на отшелници. Началото, положено от Ивана Рилски, се разрасна в движение, не по-малко съдбоносно от това, което бе вдъхновявано от учението на поп Богомила. Отшелничеството отне на народа ни и остатъка от силите, на които в борбата си за съществувание той можеше да разчита. През века непосредствено преди окончателната провала на средновековна България страната ни бе препълнена не само с богомили и последователи на всевъзможни други секти, една от друга по-уродливи и крайни; планински пущинаци, гори и пещери гъмжеха и от подивели отшелници. Затова и исихаството, което носеше идеологическата обосновка на отшелничеството, нигде не намери толкова много и тъй ревностни сподвижници както у нас. Накрай земята ни като че ли се оказа дори тясна да побере своите синове бегълци от живота и от задълженията към него, та те трябваше да се разпилеят и по чужди страни. Едничкият отшелник, когото средновековна Сърбия видя у себе си, бе българин, дошел тук, защото в своето собствено отечество не бе намерил място, гдето би могъл да се почувства необезпокояван от никого и в пълна самота.

* * *

Широкото развитие на отшелничеството в средновековна България не бе нещо случайно. Като масово явление бягството от живота, в каквито форми и да се проявява то, е характерно за общества дезориентирани, загубили вяра в себе си, с изхабена жизнена енергия. В такова състояние изпадна българското общество след първата четвърт на X в., а повторно се озова то в него наскоро след създаването на второто ни царство, едва няколко години след смъртта на Иван Асеня II. Нашият исторически живот се движеше като че ли в някакъв омагьосан кръг. Народните ни сили се изтощаваха в страшни напъни, принасяха се тежки жертви за народност и държава, за да се окаже накрай, че Всичко е било съвсем напразно. Поради това че бе изместено от естествените си пътища, развитието ни не само че не постигаше нещо действително ценно и здраво, но всеки период от него свършваше с кризи и поврати, при които се виждахме отхвърлени далеко зад пределите, от които почвахме. Не е чудно поради това, че народната ни душа се превърна в почва, тъй открита за пристъпите на отчаянието, и че това отчаяние, освен в религиозно-философското отрицание, намери израз и в напълно пасивното отношение към света.

Също както и богомилството, значи, отшелничеството бе не първопричина, а последица от недъгавостта на нашия живот. В историята обаче, както и навсякъде, съществува непрекъсната връзка между нещата. И това, което само е плод от действието на дадени условия, от своя страна се превръща в изходна точка на нова редица явления, които действат в същата посока. Тъй бе и в дадения случай. Предизвикано само от духовната безпътица на старото ни общество, отшелничеството – с увлеченията, които създаваше – още повече задълбочаваше кризата в него.

Погледнато тъй, самият Иван Рилски, родоначалникът на анахоретите у нас, бе всъщност и първата видна жертва на настроението, което ги създаваше. Исторически той и неговото дело могат да бъдат обяснени, а в известен смисъл – да получат и своето оправдание. Защото във всяко общество може да е твърде голям броят на контемплативните натури, у които липсува воля да въздействат непосредствено над околната си среда или които съзнават, че не им достигат сили да се борят с тъмните ѝ страни. Те не са виновни, че природата ги е създала именно такива. Но дори и у общества наглед безнадеждно болни, не по-незначително може да бъде числото и на тия, които са готови на всичко заради спасението им, стига вярата в това спасение да бъде запалена у тях и да им бъдат посочени пътищата, по които то може да бъде постигнато. В бягство от живота търсят убежище не само съзерцателите и не само тия, у които чувството за себичност е потиснало съзнанието за дълга към обществеността. Имало е и ще има отшелници, разкъсвани от пориви за творческа дейност, а способни да вземат и от живота много от неговите блага. Отказът от всичко това за тях е страдание и тежък подвиг. И ако те стигат до решението да се обрекат на него, то е само защото не са съзрели смисъла или възможностите за друг, по-радостен и по-плодоносен.

Поради всичко това, колкото обективните условия в нашия живот да му благоприятствуваха, примерът на рилския пустиножител не би намерил тъй много последователи, ако не бе получил авторитетна санкция на друг фактор – българската църква.

Дългът да бъдат носители на идеали в живота на народите е лежал винаги и преди всичко върху тия, на които е поверено тяхното ръководство. От способността на водачите да разберат нуждите на своето време и съобразно с това да открият най-верните средства и най-пригодните пътища за тяхното задоволяване е зависело и историческото бъдеще на всяка народностна или политическа общност. В миналото – ние вече споменахме това – привилегията и тежката отговорност да бъдат такива водачи лежеше главно върху представителите на църквата. Особено у нас, гдето тя бе извикана на живот като институт за държавно и народностно самосъхранение. На това свое високо призвание – и когато твърдим това, ние имаме пред очи общото и цялото, а не отделните и твърде редки изключения, – на това свое призвание българската народна църква измени не само защото твърде рано изостави традициите на апостолата, осветени от нейните създатели. Еднакво неспособна да се впрегне в дейна служба на своя народ и да зове към пробуда неговите творчески сили, тя подири оправдание на своята леност и облече отшелничеството в сиянието на върховна светост. За това, подслонявайки у себе си ревниво спомените за всеки по-виден анахорет у нас, тя особено скъпо съхрани паметта и на първия измежду тях – на рилския отшелник. Не бе достатъчно, че тя го провъзгласи за най-големия светец, откърмен от нашата земя. Той, пустинникът, бе утвърден от нея и като закрилник на българския народ. Тъй отшелничеството и отрицанието на живота – явление, срещу което в името на своите жизнени интереси всеки народ би трябвало да се обяви – бе издигнато като идеал на една народностна общност, която искаше да живее и следователно трябваше да се бори с живота. И издигнато от тия, чиято първа длъжност бе да поддържат жизнените начала в тая общност, съзнанието ѝ за това, че тя не може да се обрече на самоунищожение.

Поставен в крайно неблагоприятни и тежки условия за съществуване, народът ни, повече от всеки друг народ, се нуждаеше от апостоли и от водачи – ясновидци и творци. Неговото нещастие се състоеше в това, че той винаги се виждаше воден от слепи подражатели на чуждото или от отшелници и гении на отрицанието.

Духът на това отрицание тежи върху нас и днес. Между другото и защото – изправени пред задачите на едно сурово настояще и принудени да се обръщаме към миналото, за да черпим от него упование и нравствена сила срещу изпитанията, които ни чакат – ние мъчно можем да съзрем зад себе си образите, които са ни нужни. Те са затулени там от сенките на други, които само наивността или недоразумението са могли да превърнат във велики народни наставници и водачи. Нали за това денят на един от тях – рилският отшелник – бе избран за прослава на всички тия, които имат безспорното право да бъдат считани за наши будители?

Философски преглед, 4, 1934, № 2.

Петър Стоянов Мутафчиев е български историк византолог и специалист по средновековна история, член на БАН (1937), редовен професор в СУ (1937). Автор е на трудовете „Българи и румънци в историята на дунавските земи“ (1927), „Из нашите старопланински манастири“ (1931), „История на българския народ“ в два тома (1943), „Книга за българите“ (1987) и други. Баща е на автора на исторически романи и учен османист акад. Вера Мутафчиева и на физикохимика Боян Мутафчиев.

Коментари (13)

- 11-09-2012|Nadia

Чета за пореден път този текст, който звучи и ще звучи актуално може би още дълги години. Петър Мутафчиев тук не просто формулира причините за неосъществяването на държавата ни, но сякаш прозира в бъдещето и в нашето време.

Това е христоматиен текст, който е добре да се учи в училище. Иначе Божидар Димитров, архонти, тамплиери и др. подобни ще продъжат да разнасят лъжи и невежество сред обърканото ни население.

- 11-09-2012|Д. Желязков

Предлагам статията си „За свети Иван Рилски и богомилите“: http://dinchozheliazkov. wordpress. com/библиотека/ философия/за-свети-иван-рилски-и-богомилите

- 12-09-2012|Румен Петров – Благодарности за материала!

Много смислен текст! От тези, които трябва да се изучават в училище.

- 12-09-2012|Дим от Рим

Текстът наистина е много смислен – остава само и да успеем наистина да разберем основното и най-голямото, което ни казва този текст.

А именно: за да вървят нещата добре, те трябва да бъдат оставени на естествения им ход.

Или, както го е написал Петър Мутафчиев: необходимо е да има „процес на нормално вътрешно превръщане“.

Ако някой не е обърнал внимание – съответното място в текста звучи така:

„Ако тоя процес на нормално вътрешно превръщане бе възможен в нашата история, тя несъмнено би представяла нещо съвсем различно от това, което в действителност бе. За нещастие историческият ни живот имаше да се развива при съвсем особени условия. Те го насиляха и с това го изместяха от естествените му пътища и му поставяха задачи, с които той мъчно можеше да се справи.“

- 16-09-2012|Nadia

Разбира се, че това е идеята и за написването на този текст.

- 16-09-2012|Ясен Б.

Знам, че Петър Мутафчиев е корифей в своята област, велик историк и българин, но ще си позволя следните забележки:

Цитат 1.

„В мирогледа на богомилството, значи, нямаше място за никакъв обществен и политически идеал. Затова в него бе изключен и всякакъв стремеж към земно строителство. Мрачният дуализъм на богомилските религиозни представи можеше да излъчи само една обществена философия – тая на пълното отрицание.“

Цитат 2.

„Но трагизмът в старата ни история не бе само в това, гдето съзнанието на народа ни оставаше винаги разпънато между две еднакво безплодни и от гледището на националните ни интереси еднакво вредни крайности – богомилството, от една страна, и византинизма – от друга.“

Изваждам тези два цитата от текста, защото според мен те са доазателство или за искрено неразбиране на богомилството от страна на Петър Мутафчиев или за целенасочена едностранчивост.

Разбира се възможно обяснение е липсата на достатъчно информация (в което силно се съмнявам).

Цитат 1: Мрачният дуализъм?

Да, богомилите са дуалисти, също като Павликяните (от които са заимствали много) и също като всички останали гностически движения. Именно разбирането на ГНОСТЦИЗЪМА като алтернатива на ортодоксалното – в смисъл на традиционно, не тясно само источно православно- християнство – е ключът и към разбиране и на богомилството.

Но да се върнем на дуализма – да, гностиците смятат, че материалното в този свят е дело на по-низшия бог (забележете – не на дявола с рогата, а на по-низшия бог) а ДУХОВНОТО е дело на ВИСШИЯ БОГ. Защо Петър Мутафчиев говори за дуализъм, но разказва само за едната му част????? От неговата трактовка излиза, че богомилите са някаква монотеична сатанинска секта… Къде отидоха неделните събирания в нечия къща – те не са имали църкви, а са смятали, че всяка богомилска къща е пре-достойно място за служба ба Бога. Били са много трудолюбиви хора, вегетарианци- защото не са допсукали насилието под никаква форма, дори и над животни. Имали са библия! Евангелието на Йоан. Обаче е било гностическото евангелие на Йоан. Днес има достаъчнои сведения за за практическия живот, който са водели богомилте, живот който по-късно водят катарите, албигойците и т. н., живот който е много градивен, ДУХОВЕН и положителен. Зависи от гледната точка.

Най-опростенчески казано, богомилите са смятали, че всеки човек може да общува с Бог директно, без посредничеството на цървата и нейните свещеници.

Именно това естествено е вбесявало официалното духовенство и власт и продължава да ги вбесява и до ден днешен.

Според БПЦ богомилите (разбирай гностиците изобщо) са гадни еретици и много вредни типове, които търябва да се преследват до смърт. Е в наше време терминолгията е посмекчена, но смисълът е същия. Има предстатъчно доказателства за това отношение на църквата.

Цитат 2: Според Петър Мутафчиев Богомилството е вредно! Звучи някак познато. Всеки съвременен митрополит ще ви каже същото. Но Мутафчиев казва в същото заключение, че и византинизмът също е вреден. Но не е ли византинизмът част от идеологията, която води до унищожаването на богомилството в България. До крак. По особено мъчителен начин – на кол, на клада, до девето коляно.

Т. е. илиза, че едно вредно нещо унищожава друго такова…?

Според мен Петър Мутафчиев пише горния текст от неприкрито църковна източно православна гледна точа, а не от гледната точка на безпристрастен историк. Едностранчиво, непълно, предубедено мнение за богомилите. Предвид достъпа който имам днес до съвременните открития и много дуги документи в тази насока, бих казал, че този конретно текст е старомоден и неактуален поне в частта си за същността на богомилите.

P. S.

Ако наистина търсим едно по-обективно разбиране за богомилите и тяхното учение, освен сериозните съвременни изследвания на гностицизма – например Илейн Пейгълс (Elaine Pagels), то поне можем да се запознаем с писаното от Николай Райнов на тази тема.

- 16-09-2012|Севделин Панев

За да разберем по-добре горчивия смисъл на този фундаментален в своето изложение текст трябва все пак да припомним, че Петър Мутафчиев е ученик на Бенедето Кроче (неохегелианец), за когото (и за които) идеалът за свободните от конфликт общества е бил волята на отделните индивиди да се включи за обществено благо. Нещо като пчелите в един кошер.

- 17-09-2012|Ясен Б.

Да Севделине,

Именно затова подозирам, че става дума за неразбиране на същността на богомилството. Богомилите са живеели в комуни и са смятали, че това е единствения праведен начин на живот. Всички те са имали една цел – да работят за общото благо, за свят без насилие, за свят духовен. …

Но, Няма как да обсъждаме темата за богомилите само на базата на този текст. Мнозина уважавани българи имат съвсем друго мнение за богомилите и тяхното място в СВЕТОВНАТА история. Според Петър Дънов те са най-светлото и най-велико нещо пръкнало се по тези земи, нещо което има значение за целия свят. Мнозина смятат, и според мен не без основания, че богомилството е предвестник на РЕНЕСАНСА. Катарите, които са преки наследници на богомилте със сигурност са такива предвестници. Богомилите СА работели за „общественото благо“ за разлика от инквизицията която ги унищожава…

Тук:

here

можете да прочетете един много важен текст на Иван Кирилов, който цитира почти всичи важни автори, писали някога за богомилите, влючително Петър Димков, Бертран Ръсел, Петър Дънов и т. н.

Дори да не се съгласите с тях, от този текст ще добиете представа за това колко многопластова е историята на богомилте.

Не става дума за някакво мрачно временно явление в никакъв случай!

- 17-09-2012|Евгени Мангуров

Без окултно разглеждане на двата големи клона на езотеричното християнство – манихейския (богомилския) и розенкройцерския, всички писания за тях могат да изкарат някаква фактология но не и разбиране в светлината на Истината.

Тук има нещо интересно за възникването на втория клон, описано от Рудолф Щайнер преди стотина години, и връзката му отново с България.

http://dox. bg/files/dw? a=c4a3238aa5

- 28-09-2012|Манол Глишев – Язък за статията

Като гледам окултно-наивните коментари отдолу, ми става мъчно за бедния проф. Мутафчиев. Затова ли е писал – да го четат суеверни митомани?

- 29-09-2012|Гост – re: Язък за статията
Манол Глишев писа:

Като гледам окултно-наивните коментари отдолу, ми става мъчно за бедния проф. Мутафчиев. Затова ли е писал – да го четат суеверни митомани?

- 29-09-2012|Ясен Б.

Маноле, наясно ли си всъщност със значението на термина окултизъм? Окултно, мистично, езотерично са ли понятия, които наистина разбираш?

Или, подобно на повечето незапознати, бъркаш суеверието и неуките врачки за по пет лева на гарата с окултизма?

Ето ти нещо написано за Богомилтите от един „суеверен митоман“-

Николай Райнов!:

„Аз настоявам само върху едно: събитията на десети век ще се повтарят; те ще се сринат върху ни, преди да се приготвим за тях.

Затова, ако ни е мила светлата памет на Архиепископите, Епископите, Верните и Оглашени Богомили, нека дадем на делото всичката си преданост, всичкото си усилие и всичкия си устрем.

Ако онези Титани съумяха да умрат за това Движение, нека ние съумеем поне да живеем за него.“

Евгени Мангуров има предвид най-общо Гностицизма когато говори за окултното манихейството на Богомилите. Т. е. виж и това понятие- Гностицизъм, ако ти е интересно. Библиотеката от Наг Хаамади-алтернативните евангелия, евангелието на Мария Магдалена например… Гностическата Библия.

Това е една огромна по обема си и много интересна тема. Петър Мутафчиев може би просто не е имал необходимата информация.

Ти, Маноле, тази информация можеш да я намериш, да прочетеш и може би тогава …

- 03-10-2012|Джони

Интересно: другите народи не са ли имали еретици и отшелници да им пречат? Интересна е и претенцията средновековните люде да си поставят цели, които и съвремените министри на културата не си поставят – да развиели някаква средна /неизвестно каква/ култура между православието и богомилството и още по – интерсно шокиращо: това трябвало да се случи по привнесени от 20 ти век чисто културни подбуди, а не по религиозни, които както е известно изцяло доминират живота онази епоха. Излиза, че средновековните люде в българските земи трябвало да надраснат всички други средновековни люде да спрат да мислят религиозно и да почнат да разсъждават чисто културно, при това не на като обикновенните ни съвременници, а като шепа културтрегери в парижко кафене. И цялата тази интелектуална претенция в името на несъществуващата в онзи период нация, появила се 19-20 век. Като оставим настрана поставените немислими за средновековието задачи, интересно на какви ресурси трябва да разчита този проект за миналото при положение, че тежката задача се поставя пред хора, които до скоро нямат писменен език, а от тях се иска да развият понятията на духовна система базирана на съществуващата от хилядолетия близкоизточна и антична култура? В един реалистичен сценарии, който се и случва реално, нещата се докарват в най-добрия случай до добър превод и опит за изграждане на нови понятия в езика, които криво-ляво да отразяват оригиналите и устройват богослужението и един интелектуален елит, който предпочита този език а не оригиналния. Което не е малко с оглед на това, че в сравнителен план повечето народи не се и опитват да правят по това време такъв обречен опит за издигане на говоримия си език.

Недоволство 1.0

Автор: Мария Иванчева

„Гражданско общество е многообразие на икономически агенти, които се превръщат в политически активни винаги, когато интересите им са застрашени.“ Това чухме от Георги Деянов в статията му „Недоволство 2.0“в „Дневник“. Когато интересите на гражданите са накърнени, те са политически активни. Личните интереси. Да не се бъркат с чуждите. И да не се намесва някаква ненужна солидарност. Защото пречи. Солидарността и интересът са от различни светове. Добре е след двайсет години преход да сме го осъзнали. Което пък значи, тези нови чудесни агенти са тези, които искаме да излизат на протест. Децата на прехода, нали така, майор Деянов? Вие, детето на прохода, можете да заемете такава позиция само защото сте от привилегированата част от тези „деца“, пораснали в обществото, в което оцеляват силните (да се разбира, засилените по рождение). Общество, в което властва интересът, не солидарността. Това, че не си давате сметка за това е още по-осъдително. Защото отвъд чудесните „деца на прехода“, излезли на протестите през това лято в София, остават много хора и форми на недоволство, които Вашата дефиниция изключва.

А каква е дефиницията за „правилното“ недоволство? То се изразява с протест, не с бунт. По възможност протестът трябва да е „мирен“: да няма неприятни гледки по телевизията и да не вземат пак в чуждите медии да ни сбъркат с барутния погреб на Европа. Щото ние не сме, той е 200 километра по на запад. Ние тук само освобождаваме въздушни коридори на умиротворителите. Онези, които и нас ще дойдат да омиротворят ако вършим бели. Затова и по възможност протестът трябва да е „интелигентен“ – по всички правила, които са измислили в тинк-танковете във Вашингтон. Да показва познания на актьорите за определени „модерни“ символи на свободата, да знаят имената на поне петима американски президенти и какво значи това „2.0“ в недоволство. Протестът трябва и да е „цивилизован“. Толкова цивилизован, че „гражданинът“ да се разпознае доволно в „класическо проявление“ на „природозащитници, протестиращи срещу промени в правилата, които улесняват разграбването и унищожаването на природата“. Явно в недоволството 2.0 централните агенти на обществото са „природозащитници“: онези, които слагат интереса към природата преди интереса към хората. Явно онези, които защитават достойнството и оцеляването на човека – работници, завземащи фабриката, земеделци, блокиращи пътя, мигранти, хора без хляб на масата и без бъдеще – са вече демоде. На тях не са им останали средства за това да си говорят с властта, която вече отдавна е направена от „мирни“, „интелигентни“, „цивилизовани“ политици. Отделени на километри от народа, изучени в елитни университети (преди в Москва, сега в САЩ). Там те се засичат с „мирните“ „интелигентните“ и „цивилизованите“ бизнесмени. Които с помощта на тези политици, се превръщат в олигарсите, осиновени от държавата: разграбват не само природата, но и фабриките, мините и приватизират услугите, контролират медиите и могат да си позволят да ги насъскват срещу онези политици, които не им вършат работата. В тези университети същите тези политици се срещат с „мирните“, „интелигентните“ и „цивилизованите“ протестиращи. С които после им е много по-лесно да се срещнат, да разговорят на един език, да се разберат, та дори да си направят едни на други някой компромис, така че да не засегнат и олигарсите. Ние отменяме някои от текстовете в закона, вие не протестирате срещу други закони и не си давате адвокатите на онези, които продължават протестите. „Отворен достъп в стопанството причинява и поддържа отворен достъп в политиката и обратно.“ Правилата на печелившата игра. Недовлоство 2.0.

Интересното е това, че Деянов пише статията си в навечерието на годишнината от бунтовете в Лондон. Бунтовете в Лондон през август 2011. Да не се бъркат с мирните протести по-рано същата година. Бунтове. Така бяха запомнени те в медиите. Защото бунтовниците не създадоха политическа организация и не застанаха ребром срещу представителите на държавата и бизнеса да си търсят правата „мирно“, „интелигентно“ и „цивилизовано“. Тези бунтове, както и много други в западните демокрации, поставя под въпрос думите на Деянов за „благосъстоянието в развитите страни“. Докато и САЩ и Европейският съюз се тресат от протести и бунтове срещу съкращения на социални помощи, пенсии, стипендии, от хора, пострадали от дълговата криза, Деянов твърди възторжено, че там „Всеки, който отговаря на минимални и еднакви за всички изисквания, може да създаде организация, с която да се бори за възможности.“ Минималните изисквания обаче, и в тези страни, както и у нас, поставят праг, който болшинството от гражданите не могат да преминат. Защото не „дори в Англия“, а „най-вече в Англия“, тази най-първа демокрация има ценз. Неписан. Младежите в Лондон бяха по улиците заради системното изключване от всякакви институции на тях и на семействата им. Ограничени са участието им и възможността им да създават организации: ограничени са от доход, „интелигентност“, „цивилизованост“, „мирност“, възраст, от цвят на кожата и пощенски код. Тези критерии, наложени върху формите на протест поставят фалшиво тъждество между интелигентността и ненасилието. Затова и старите форми на недоволство, бунтовете, стачките, формите на гражданско неподчинение, са делегитимирани. Извършителите им не се питат защо са принудени да прибягнат до тях: на тези хора се гледа като на полу-интелигентни, без-умни. Нищо, че те са такива само според критерии, поставени от върхушката, да защити позицията си и да възпроизвеждат системата. Нищо, че и в Англия – както и почти навсякъде в този ерозирал от неравенства свят – това да направиш организация и да отговориш на критериите за достъп до елементарно преразпределение, е възможно само за „господарите“, не за „робите“, а свободата е възможност само за малцина избрани. Нищо че наградите за „иновирането“ се предлагат само и единствено на същите тези елити, които имат достъп до образованието, което поражда „новатори“. Така се създава стойност и ценност. Ефективно. Така се създава и малоценност и нищожност. Също ефективно. С усещането за малоценност и нищожност не излизаш пред политиците и не се опитваш да говориш с тях, за да им променяш вижданията за законовата рамка. Това усещане ти дава единствено знанието, че не ти си човекът, който те ще поканят, изслушат, зачетат. Показвано ти е толкова пъти през целият ти живот, че единственият начин да изразиш недоволството си, е да палиш коли и да разбиваш прозорци. Недоволство 1.0.

Докато признаваме като валидно само недоволство 2.0, а не недоволство 1.0, само интересът и не солидарността, едва ли можем да очакваме някаква промяна в политическия пейзаж. Освен в палежи, насилие, гладни стачки, и форми на гражданско неподчинение, недоволство 1.0 се изразява в изборите. С избор на не-кадърни (разбирай, не-кадрувани) управляващи, народът си отмъщава на елитите. Правилата на печелившата игра.

Източник

Мария Иванчева е докторант към Катедрата по социална антропология и социология в Централноевропейския университет. Изследва и публикува върху различни аспекти на социализма в неговото източноевропейско минало и латиноамериканско настояще. Член е на колектива на Социален център „Хаспел“ и проекта Нови Леви Перспективи.

Коментари (5)

- 04-09-2012|Ясен Б. – Дежавю (в-к Р. Дело? не-Дневник!)

В-к Дневник, 25 юни 2012

Ето какво казва между другото в

„За хората от протеста – част 3“

„Мария Иванчева, социолог и активист не в екооганизации:

„…Не става дума за това, че ние в България не сме схванали как да правим сносен капитализъм, а за това, че сносен капитализъм няма. И че дори социалната държава, която Западът така „успешно“ изгражда до 70-те (само за да я срине оттам насетне) е една система, изградена върху кървавите пари, натрупани от черния труд и пълното ограбване на хората в колониите…“

Повтарям част от цитата, за да е сигурно, че съм го разбрал правилно:

„…една система, изградена върху кървавите пари, натрупани от черния труд и пълното ограбване на хората в колониите…“

Чудя се дали изобщо е нужно да коментирам, но все пак ми се иска да попитам другарката -например като говорим за социални държави – кои точно колонии са ограбили кървавите финландски, шведски и датски колониалисти, да не гворим за кръвожадните норвежци – изобщо цялата тая мръсна скандинавска капиталистическа сган, която се е разплула в така наречените си социални държави, които са всъщност затвори, ръководени от едни гнусни несправедливи престъпни клики… тук излиза пяна на устата…

Г-жо Иванчева, в кой век живеете? Питах един фашага в друг коментар, но ми се налага и Вас

(без да сте фашага) да попитам:

Вие чувате ли се какво говорите?

Разбира се това, което цитирам, го казвате на друго място, но то е толкова показателно за начина Ви на мислене. Наистина след като мислите по този начин откъде накъде точно Вие наричате Г. Деянов- майор? Вие самата говорите като Партийния секретар на районното на Милицията в Пазарджик през 73-та…

- 04-09-2012|Златко

Основната идея ми се струва ценна: протестът не може да се гради единствено на интереси, лични или колективни. Необходима е съпричастност, необходима е солидарност. Инак личните политически пристрастия на авторката – изразени тук полемично, тоест със сигурност заострени и целящи да провокират реакция (а защо не?) – ми се струват второстепенни. Нека все пак не забравяме, че на първо място би трябвало да бъдем човешки същества, а едва след това пресмятащи машинки. За мен това е ценно послание.

- 04-09-2012|доволен

Друго си е когато полемиката почне с ad hominem и се развие в обилната употреба на кавички като ироничен похват.

- 06-09-2012|Ясен Б. – re: AD HOMINEM

Ако коментара на „доволен“ се отнася до мен- ок., приемам, че нормално би било да се коментира самият текст, а не личността на автора. Но. Моето НО идва от там, че в случая не става дума за лирика или есеистика, а за политика. Невъзможно е според мен да се оцени напълно текста на Мария Иванчева без да се има предвид идеологията на:“Нови Леви Перспективи“, организация на която Мария е активен член.

Недоволство 1.0 както и интервюто във вестник Дневник пак по повод на събитята на Орлов Мост са написани от класово-партийна позиция. Духът на тези текстове е подчинен на манифеста на

„Нови леви перспективи“ – за незапознатите това е ново младежко движение в ляво. Силно в ляво. Няма как – тук ще цитирам една малка част от манифеста им, която за по-възрастните читатели ще прозвучи оглушаващо познато:

„„Новото ляво означава или да бъдем равни в политически и икономически план, или да спрем да функционираме въобще като общество.

За разлика от традиционната българска левица, една Нова лява перспектива приема равенството, свободата и човешките права като основни приоритети. Новото ляво отказва да прави избора между свобода и справедливост, между политическо признание и икономическо преразпределение, между свобода и сигурност, между толерантност и равенство, като заявява – всичко за всички“„

Всичко за всички. Т. е по равно. Тъп, прост, учен, гении – няма значение – по равно! Т. е. Свобода, Равенство, Братство… това не сме ли го чували вече. Не са ли ни промивали мозъците до смърт с този лозунг?

Чудесно е, че млади хора решават да търсят решение на безспорните социални, политически, екологични и прочие проблеми чрез нови леви перспективи. Защо обаче ползват старата, втръснала на всички реторика на болшевизма? Къде е новото? Може би ако ние, родените между 45-та и 70-та вече не бяхме между живите всичко това щеше да звучи много привлекателно, но уви все още мърдаме и помним. Не само практиката на соца, но преди всичко думите МУ.

Да се разходим из тук публикувания текст – започваме с нападка срещу Георги Деянов, чиито текст също беше публикуван тук преди време, напада го защото идеята му за съременното гражданското общество като временен сбор от индивидуалности – отделни личности с временен общ интерс, противоречи на новата, стара лява идея, че всички трябва да сме по начало равни и по принцип обединени не по повод отделни малки дребни интересчета, а срещу КАПИТАЛА въобще!

По-нататък авторката ни обяснява, че цивилизованият протест е за мамините синчета на буржоазията, а истинските хора- т. е работниците и селяните, които умират от глад, вдигат революции, не си сиграят с някакви дребни протестчета. Тук пак ще цитирам:

„„Явно онези, които защитават достойнството и оцеляването на човека – работници, завземащи фабриката, земеделци, блокиращи пътя, мигранти, хора без хляб на масата и без бъдеще – са вече демоде.“„

Нали четете- работници завземащи фабриката…може би качени на танк?

И така нататък…До болка пзнато. Изморително е да се чете. Изтощително да се коментира. На мен ми звучи най-меко казано като преписано от вестник Работническо Дело. Затова не хваща дикиш, Мария.

Ако сте Нова лява алтенатива – сменете реториката или както казах по-рано изчакайте ни да умрем – тези, които помним резултата от същата тази реторика.

Аз съм за солидарността. Твърдо засоциалното общество, което обаче смея да твърдя съществува, Мария, – в Скандинавия. Живял съм там 7 години. Запознат съм. Иди, виж, но не на екскурзия, а иди във Финландия например, поработи там, поживей поне година и после пак ми кажи, че социалната капиталистическа държава е изчезнала през 70-те. Не може да се критикува капитализма ако не се познава истински във всичките му форми.

Системата в България, съгласен съм, е всичко друго, но не и капитализъм. Но не може да се вадят заключения за целия свят само гледайки от камбанарията на Александър Невски или судейки по речите на Хуго Чавес.

Искрено се надявам, че ще промените нещата за по-добро, но няма да стане със стари лозунги.

И в никакъв случай не разчитайте на мен да се съглася отново с уравнивиловката!

NO MORE! NEVER!

- 01-02-2013|Franko

Аман от глупости и еврословоблудства. Аман от центровете ви и изследванията ви!

Храмът, който никога няма да бъде осветен

Автор: Румен Леонидов

Бог ни дари с Константин Павлов, изрече Светлин Русев

И на 73 години Светлин Русев е неповторим, неочакван, способен да изненада и почитателите си, и враговете си дори. На 14 юни той посрещна рожден си ден с небивала изложба – изцяло посветена на неговия приятел, големия поет Константин Павлов. Включени са нови и стари рисунки, огромни маслени платна, както и уникални „картинни текстове“ или може би по-скоро „текстови картини“ от Павлов.

Експозицията, която ще остане в СБХ до 20 юни, не е първата им съвместна изява. През 2003 г. излезе албум с 21 литографии на Светлин към 21 стихотворения на Константин. Супер изданието бе по случай 70-годишнината на поета и в адски ограничен тираж – само 40 екземпляра.

Същата година Русев скандализира политическата общност, като чрез отворено писмо до президента Георги Първанов отказа да приеме ордена „Стара планина“ първа степен въпреки издадения указ за това. Аргументът на живописеца беше, че Министерството на културата е проявило бездарна липса на културна ориентация. Поради което и не е направило нужното предложение до президентството Павлов да бъде отличен с най-високото отличие, макар че юбилея на поета е минал месеци преди този на известния художник.

Още първия ден, както се очакваше, стотици се стекоха на „Шипка“ 6, за да видят новата, изключителна акция на маестрото. Повечето посетители едва прикриваха обзелото ги вълнение и влагата в очите си. Мнозина мълвяха: „Това не е изложба, Светлин е сътворил църква!“ Чух да казват: „Убийствени текстове, страхотни картини!“ Иван Кулеков възкликна: „Браво, Светлине, такова нещо не е правено досега! Ти отново надмина себе си!“

В експозицията са включени съвършени „завършени“ портрети на К. П., така и други, „незавършени“, според художника. Както и 27 собственоръчно написани записки на поета. Това са части от негови стихове, есеистични фрагменти, на практика потресаващи прозрения, гениални послания. Всичките са наситени със сдържан драматизъм, със силен скепцис, с питаща парадоксалност, с изящна и изумителна простота и мъдрост. Светлин Русев ги е вдигнал с бели букви на черен фон и ги е положил в големи рамки. Така Павловите ръкописни изречения, изписани със здравата му лява ръка, незасегната от трите поредни инсулта, са придобили формата, съдържанието и обема на потресаващи гледки. Трагични по същността си визии, преизпълнени с „Елегичен оптимизъм“.

Ставаме свидетели на нов жанр в съвременната живопис: картини от бели думи, върху големи черни петна, които стоят в залата като некролози на времето, което, въпреки че е изтекло, не иска да умира. А се разтяга между небесните селения и земното привличане, протяжно и еластично, сякаш стиснало между зъбите си мрачния възторг на настоящо минало.

Идеята за тези убийствени ръкописни портрети от букви идва от стихотворението „Писмо до Светлин“, което Константин написва през 1987 г. Финалът на „Писмото… „е следният: „Напред! И пак напред! Сега остава най-зловещото и най-заслуженото наказание: Величие! Безвремие! Самотност! Пустота!“

Днес този текст е отпечатан върху поканите за изложбата. Но тогава, в агонията на комунизма, Светлин беше повече от самотен. Бе заобиколен от воя на червена партийна глутница, която нямаше как да му прости волнодумието, „своеволията“ по отношение на обгазяването на Русе от румънските химически заводи, приятелството му с „врага на социализма“ Коста Павлов.

Години след това, в разцвета на реалния псевдодемократизъм, Константин, макар и мъчително за него, изписва собственоръчно тези диалози със Светлин. И надареният рисувач усеща, че в почерка на оживелия по чудо негов приятел има едновременно графика, живопис, пластика, колорит, има неповторимост, гениална неповторимост.

„Провокиран бях от записките, посветени на мен. След инсулта Константин Павлов ги е събрал и преписал с лявата си ръка и един ден ми ги даде. Това беше миналата година. Смятах да направя изложба за рождения му ден, но не успях“, споделя Русев как е изминал своя път към този виртуален храм и добавя: „Това е едно приятелство във времето, не просто оцеляло, а доказано. Веднъж го бяха питали не си ли завиждаме. А той отговорил, че творческата ни суета е толкова голяма, че за подобни чувства няма място. На мен лично не ми е и минавала подобна мисъл. Константин Павлов е подарък от съдбата за поезията на България“.

В едно от посветените посланията четем: „Драги ми Светлине, аз съм щастлив човек: обичат ме тези, дето бих искал да ме обичат, ненавиждат ме точно онези, дето бих платил да ме ненавиждат. Вероятно и с тебе е така?“ И поетът отговаря вместо художника: „Не!“

И още: „Мъдреците, които притежават Абсолютната истина, нямат морално право да живеят повече. Абсолютната истина е като котарак канибал: изяжда новородените котета. (Мъдрец ли си ти, Светлине?)“, риторично пита Павлов.

И още веднъж: „Демокрацията подозрително бързо започна да канонизира свои светци, пророци, великомъченици; скубят си брадите старите и новите търговци. Къде? В храма“ – изрича „Отшелника“, както го наричат „приятелите му“ в своите доноси до бившата Държавна сигурност.

Издателство „Факел“ също скромно присъства в грандиозното културно събитие. Специално за случая издаде две книги на Павлов: „Елегичен оптимизъм“, двуезична стихосбирка, на френски и на български, както и скандалните „Избрани интервюта и късчета доноси срещу Константин Павлов“, за които в-к „Труд“ писа в четири поредни броя.

В крайна сметка се е получило странно „съавторсво“ между палачите и тяхната жертва. Публичните признания в медиите на „лирикосатирика“ се допълват от донесенията на агентите: два словесни потока, чиито извори се разминават във времето, но сега най-неочаквано се срещат като паралелни светове и кръстопътни светогледища. Има съдбовен сблъсък, но чист и жив, макар и наранен и окървавен, от катастрофата излиза Поета.

Двата времеви потока не се смесват, защото са от противоположни вещества. Както величието не може да се разтвори в нищожеството. И обратно.

Светлин Русев е проникнал в същината на колизията. Разтърсващи са маслените му портрети на Коста, положил го е в предразстрелна ситуация, в поза без поза, в Голямото Учудване, достигащо до Изумление от простотията и покварата на идейните му чудовища, които са го нарочили за техен най-опасен враг. Русев е „затворил“ Павлов под арката на иконографията, под облото небе на делничния олтар, в която виждаме само мъката като резултата от безсмисленото насилие над един световен поет и дух, с когото други народи биха се фукали гръмогласно.

Въпреки че Светлин и Константин са различни по темперамент, манталитет, стилистика, натюрел и дори „естетическа естетика“, и в това изложение те намират не само в изкуството, в живота и безсмъртието, и над всичко изброено заедно, онези допирни духовните точки, занитени здраво и завинаги от Автора на вселенското битие.

След като стоях няколко часа сред пречистващите сили на тези картини, си мисля, че може и да си нямаме никакво гражданско или поне селско, а не селяндурско общество, но притежаваме все още извисения, които одухотворяват духовно мъртвото ни общество. Благодарение на хора с дръзки души като тези двама мистериозни майстори, родени с мисия, посветена да работи за оцеляването и възраждането на българщината.

И само една нова духовна общност може да ни спаси като нация, като древна култура, като писменост. Защото „значимото е около нас, размесено с подробности“, пророкува друг приятел на Константин, поетът Иван Цанев, а обикновено, ние, обикновените хора, живеем само в подробностите.

И за да не разминем отново със значимото, нека да се наканим и извървим поне този път пътя до новия, български храм „Светлин и Константин“, който никога няма да бъде осветен…

Неповторим случай в сюжета на Вселената

Любимият ми поет, любимият поет на няколко поколения български ценители на словото, навърши странно-страшните 70 години. Странно е, защото непокорен чешит като Константин Павлов не се връзва с някаква почтена възраст и доблестно старуване. Страшно е, защото неусетно покрай него и ние остаряхме, ние – някогашните 25-годишни, възторжените му поклонници, крещящи пияни името му под нощния прозорец на неговия дом: „В чест на празника! Ура, другари!“

Човекът-легенда, блестящият ум със светкавична реакция, остър и кинжален, нараним и нараняващ, красив и мрачен, не понасяше глупостта и подлостта. Всички разговори с него бяха неповторими учебни часове по необикновеност. С поетът Георги Борисов имахме изключителния шанс в продължение на години да бъдем негови безплатни слушатели, наврени в малката му кухничка на бул. „България“. Канехме се да запишем тези лекции по нравственост, но след поредици от туткане, пропуснахме да обезсмъртим и себе си като негови душеприказчици. И да подарим на днешните читатели скъпоценните изречения на този мозък-бръснач.

Социализмът страшно ни обединяваше, капитализмът се опита да ни разпръсне. Коста прекара троен мозъчен инсулт и загуби говора си, но не и разума си. Многото богохулства, цистерните с водка и километрите цигари се опитаха вкупом да го убият, но в този неуспешен опит за убийство участваха всички демократични демони – заради едни уж доброволно напусна киното, за да не съкратят някого от колегите му, заради други остана без никакви приходи, а му трябваха, провалиха първата му поставена пиеса, нахвърлиха се злобно срещу митологията около него, прецакаха явно дъщеря му, художничка, „Отворено общество“ се оказа затворено само за нея, отказа на опозицията да заеме мястото си на гуру, известни демократи подло попречиха да бъде назначен, макар и временно, в новия литературен печат и т. н, и т. н.

Тези неща ги пиша за пръв път, макар да знам, че са долни по своята същност, че са битови, дребни ще кажете и дори дребнави, но онова, което комунистите не успяха да сторят с тялото на Павлов, посткомунистите го свършиха с хирургическа точност. (Мазохистите разкатаха майката и на садистите!)

Едва ли бе уговорено или запланувано – просто предишната власт много се плашеше от думите му, от стиховете му, от сценариите, които по принуда започна да пише, сталинистите се разтреперваха от дръзкото му поведение – да удариш публично плесница на писателмерзавец, да наречеш партийното величие Джагаров лайно пред десетки подлизурки, да осмееш по своя невероятен начин „Петимата старци“ от Политбюро на ЦК на БКП – всичко това днес изглежда като нежна целувка. А на практика беше борба с голи ръце срещу оглупели, но пък озверели зверове. Срещу гнездо от уплашени пепелянки.

По-късно, когато мнозина литератори, поети, драматурзи, писатели скочиха едновременно в политиката, подчиниха се на всеобщия нагон на улицата, Коста остана отново самотен и самостоен, самодостатъчен. За пръв път даде двайсетина интервюта, блесна като пророк и смая хората, които не бяха чували за него, въпреки че говорещия хор на вестниците заливаше площадните градинки на мозъците ни.

Повечето от новоизлюпените борци срещу БКП инстинктивно и панически избягваха да се сещат за идола на своята младост, за най-достойния измежду нас, която 12 години изкара на практика в домашен арест – без право да публикува, каквото ѝ да е и без право да работи нещо, което е свързано с думите. А той бе предводителят на думите и те излизаха денем от устата му като слънчеви пчели, а нощем като пламнали светулки.

Докато един ден Коцето, както го наричат най-близките му, подава молба в киноцентъра за мястото на общ работник. Все едно Шекспир да поиска да носи декорите в кралския театър.

Одисеята на този чудодеен дух вече е забравено минало. Веднага след комичната улична имитация на демокрация и площадните фарсове и водевили, изведнъж се явиха мълчали досега мъченици на вярата, които тръгнаха да ходят по водата и да потъват според верността си към службите. Тези нови христосчовци днес също са отдавна забравени, докато Павловата нова лиричност чака своята жаба – да я целуне и Жиг да скочи поточето на хронотопа.

Повечето от враговете му още приживе ги отвя вятърът на забравата, други умряха в самота и отчаяние, трети просто остаряха като обикновени тъпанари. Коста се оказа костелив орех, макар и безмълвен, с остър поглед и жест, с памет за завиждане, с категорично мнение на скептичен жрец. И да ви кажа – добре е, че не може да говори, защото онова, което можеше да издума щеше да е страшно – сега Бог му дава шанс да го напише или да го премълчи завинаги. Отново има избор, отново този избор е свързан с личността и личното желание на твореца.

Най-вярната дефиниция за него е на мъдреца Иван Радоев: „Константин Павлов е натоварен от природата да бъде допълнение към нея“.

Ще добавя: социализъмът не успя да пречупи гръбнака на неговия инат, макар че този свръхпоет, без никакъв аналог в световната неолиричност, изживя по-голяма част от своите вече 70 години в преследване, забрани, уволнения, изолация. Причината бе проста – Константин Павлов се подигра на всички властници и на техните духовни телохранители в недостъпна за тях форма. Те не го разбираха, но го тълкуваха, като го определяха за мракобес, черноглед, идеен враг с извратена фантазия. И го преследваха. И си вярваха, че ще го унищожат и надживеят.

Константин Павлов остана далече от масовките, но и днес стърчи като среден пръст, като самотен кръст над мъртвите садисти, които разкатаха майките на мазохистите.

Времето на новия социализъм, което ни лашка в продънената си лодка, се оказа по-елегантен убиец от своя предшественик. Днес не го разбират, за да го разтълкуват. Преди половин век той обърна с краката нагоре представите ни за поезията, за театъра и за киното. И го стори с лекотата на гений. Който като всеки гений, остава недооценен в собственото си село.

К. П. е неповторим случай в сюжета на Вселената.

Да е жилаво и здраво безсмъртното му безстрашие!

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (2)

- 28-09-2012|Манол Глишев – По дяволите!

Аман от този и от всички соцдинозаври. Светлин е Русев е противопоказен. Нямаме нужда точно той да „сътворява църква“; първо, опитите на соцавторите в църковните работи са винаги неуместни и второ, Константин Павлов не е като за в църква.

Отвратително е, че у нас и до днес неконформизмът се възпява от архиконформисти.

- 30-09-2012|Гост

Достойно за достойният!

Бих казала на г-н Глишев, че църква не е единствено религиозно понятие. Духът отдавна разшири териториите на думите, само ние ги стесняваме…

Българска антисемитска логика в 1940 г. и 60 години по-късно

Автор: Динчо Желязков

(Доклад на конференцията „Балканската културна матрица и европейският проект“ – 6 ноември 2006)[351]

1. Ако преди и след освобождението си България активно заимства идеологии от развития свят, след промените от 1989 г., наред с това, активно се реставрират и идеологически модели от българския опит до Втората световна война.

Добър пример е антисемитизмът. Активният внос от Германия се налага особено в 30-те години, защото тогава традиционните му форми са недостатъчни като несистематични. От друга страна, днес с него се създава действителна приемственост между декларирано несъвместими разбирания за българската вътрешна и външна политика преди и след Втората световна война.

Това е извод от сравнение на антисемитската логика в дебатите по Закона за защита на нацията (1940 г.) и в серия публикации във вестник „Нова зора“ от десетгодишен период (1996-2005 г.).

2. След теоретичните прояви на антисемитизъм в 30-те години, с които се занимава в известните си статии акад. Д. Михалчев, идва ред на дебатите по Закона за защита на нацията в 25-то Обикновено народно събрание. Пленарните изказвания през декември 1940 г. на Петър Габровски, Дочо Христов, Крум Митанов, Дени Костов и още цяла плеяда антисемити[352] са изпълнени с шаблони от речи пред Райхстага, през германското законодателство до казионната – германска и българска – преса. В тях има стремеж и към български илюстрации. Изказванията са по схемата:

– до Първата световна война в Европа господстват просвещенските идеали на хуманизма, демокрацията, либерализма и свободата на личността; превърнати във фетиши, те обезсилват народите, носят им материално разорение и морално разложение вместо щастлив живот; днес обаче човечността и хуманизмът са предразсъдъци;

– международните еврейски банкери са финансови и стопански хищници, те са интернационални спекуланти; престъпният еврейски капитал е национално и държавно безразличен, стреми се към световно господство и експлоатира държавите; евреите имат грамадни капиталови ядра, чрез които налагат международната космополитска демокрация;

– евреите са навсякъде, те нямат национално съзнание; обединени от роднински връзки, религия и расизъм, сами по себе си са вредна, явна и тайна международна организация за спекула, гешефти и световно господство (като богоизбран народ); държавните граници и националното съзнание им пречат, затова трябва да се обезличават и смазват; либерализмът е еврейско верую и особено опасен е богатият евреин;

– челен отряд на еврейщината е масонството; професорите в Софийския университет са 90 на сто масони (само 10 на сто, според проф. Александър Цанков); чрез масонството евреите парират настроенията срещу себе си; тук особена роля има ложата „Б’ней Б’рит“;

– световната борба срещу евреите е нещо естествено и затова старо; във Второто българско царство държавата и Църквата ги преследват; евреинът лорд Биконсфилд-Дизраели унищожава резултатите от Освободителната война, международните еврейски банкери са автори на Ньойския договор; еврейските капитали са опасни за българското стопанство; трябва да се борим с евреите предимно заради нанасяните от тях стопански вреди;

– всички космополитични идеологии са вредни; необходимо е да се отстранят и изолират елементите, които разлагат националния живот, а масоните и защитниците на евреите да ходят за зидари в Йерусалим;

– изходът е в нов световен ред. В България еврейските капитали да се върнат на работниците, селяните, занаятчиите, индустриалците и интелигенцията, от които са ограбени. Нужни са силна държава и обединен от национален идеал народ.

3. Да видим сега серия от статии във вестник „Нова зора“ от втората половина на 90-те години. От една страна, като реакция на изострящия се тогава тук-там в пресата и Интернет антисемитизъм, и добилата популярност книга „Световната конспирация“ на Никола Николов, е публикувана редакционната статия „Ксенофобията има много лица“[353], в която се казва, че обяснението на българските проблеми със световни еврейски заговори е свидетелство за ирационална ненавист, простотия и умствена леност (почти по Ницше contra Вагнер). В същия дух са и редакционните уверения, че вестникът не произвежда антисемитизъм, а само „нелюбов към световната олигархия“[354].

От друга страна, в серия статии[355] е развит антисемитски модел, много по-близък до дебатите по ЗЗН, отколкото до този на биофилософстващите опоненти на акад. Д. Михалчев. Съществените му координати изглеждат така:

– трансграничен, безроден, космополитичен финансов капитал, контролиран от Америка, унищожава България; нашествието му се глобализира, той извършва либерално-консумативна революция, налага дигитален общ език и превръща националните езици в туземни; унищожава националните цивилизационни модели, смазва националните и християнските ценности; държавите стават територии, българите – туземци, а държавата им – колониална администрация;

– въпросният капитал е еврейско-американски; нещо повече, самият глобализъм е поредно въплъщение, ново лице на Царя юдейски, на еврейския дух, устремен към световно господство, обещано от Бога и е проблематично дали еврейското „племе“ наистина го желае или е обзето от демонска налудност; еврейският капитал е безразличен към държави и нации, важното е парите да нарастват;

– механизмите за проникване в България имат еврейска природа, това са планът „Сорос – Бжежински – Сакс (Джефри)“, отделно и Джордж Сорос с неговата фондация; Международният валутен фонд холокостира българите и Макгърк (представител на фонда в България в края на 90-те) е всъщност Розенфелд, а Мартин Заимов, шеф на Българска народна банка тогава, е Голдсмит. Дьорд Шорош е примерен сънародник, затова е подредил в българското правителство дузина родственици, той ни управлява чрез българските си съплеменници (това са тънкости на нелюбовта към световната олигархия – Д. Ж.). Така сме на второ място в света по евреи в правителството след Израел, защото България се подготвя за израелско господство;

– щурмови отряд на еврейско-американския капитал са масоните; в България е възстановена ложата „Кармел“ – филиал на еврейската „Б’ней Б’рит“ и така страната е подчинена на Световната конспирация (това съществено антисемитско понятие е отделна тема);

– налице са организации и хора, които потискат антисемитските настроения, например Българският хелзинкски комитет, а журналистът Самуел Франсез (кореспондент на Испанската информационна агенция) е „дежурен наблюдател по антисемитизъм“.

В „Нова зора“ може да се види и нещо като „спортен“ (може би ловджийски) антисемитизъм, който не пропуска и най-малки поводи. Например, като стигнем до лицето Х, ще кажем, че то се гордее с еврейския си произход. Като стигнем до лицето У, ще го пращаме в Израел при майка му и пр. Колкото до „червените евреи“ (един от мотивите, с които вестникът участва в дискусиите за природата на една българска партия), ще ги подмина като банална история.

Какъв е изходът според „Нова зора“? За да си върнем сигурността и приличния живот, които имахме до промените, както и националното достойнство, трябва да се откажем от просвещенските идеали – не само изхабени, но и една престъпна доктрина днес. Нужни са нова външна политика, ангажирана с национално-отговорния капитал държава и обединен от национален идеал народ и пр.

Сравнението между двата модела е лесно. Приликите стигат до отъждествяване в констатациите (ако осмислим космополитизма като духовен протоглобализъм, а глобализма – като практически посткосмополитизъм), а разликите са в рецептурите като степен – в 1940 г. се предлагат конкретни законодателни действия. Ентусиазмът обаче е общ, защото „анти“-мисленето е изкусително и увлича.

4. В края на 90-те и първите години на 21 в. „Нова зора“ среща сериозна конкуренция. В други вестници („Монитор“) тръгва серия от антисемитски статии – преводни и от български автори. В 2001 г. шумно стартира издателство „Жар птица“. Създава се и екзотичният сайт tangra. org, в който може да се прочете например, че еврейският план за унищожение на България се реализира и чрез продуктите на „Данон“, в които има обезплодяващи мъжете вещества.

В търсенето на специфика в „Нова зора“ антисемитизмът сваля градуса количествено. Затова пък се появяват материали, които поставят преследването на евреите по ЗЗН в кавички и го заместват с идилични картини на радостни изселени от София семейства и усмихната охрана от трудовите лагери[356]. Запазва се и „спортният“ вариант[357], включително по международни въпроси.

Заедно с това се появяват материали с апология на националсоциализма[358] и православния фундаментализъм[359], в които антисемитизмът е съществена координата. Заслужава да се спомене и преводната статия на Чери Бърмън с обзор на няколко интересни работи върху фашизма[360], в която обобщението е, че това е болест на развитието в периферни държави, където политическото развитие изостава от стопанските и социалните промени.

5. И така, става дума за модел, основан върху критиката на просвещенските ценности. Произведен в Третия райх, той аргументира в полза на антисемитското законодателство на Германия и нейните сателити. В българския случай моделът обслужва един авторитарен, с тенденции – след 1939 г. – на фашизация, режим. Но режим на общество в полупатриархален разпад, в което не са високоефективни и просвещенските ценности, и тяхната критика. Допълнителен фактор за идеологическия неуспех е толерантността на традиционната култура, определена, образно казано, от живота на кръстопът. Върху интелигенцията, без съмнение, силно влияе акад. Д. Михалчев.

В случая с „Нова зора“ същият модел, в който етническата и парарасова проблематика деформира политическото, е обвързан с една антиглобалистка, с авторитарни белези идеология, изместена наляво. Това е съществена причина в нея да се чуват част от важните въпроси на българската нация, но да не се откриват търсените отговори.

Източник

Динчо Желязков (род. 1952 г.) е завършил философия в СУ; доктор по философия (специализация по философия на религията). До 1994 г. – научен сътрудник в Институт за философски изследвания, БАН; от 1994 г. – учител по философия в Природоматематическа гимназия „проф. Емануил Иванов“, Кюстендил. Общински съветник в мандат’1991-1995 г., председател на Общинския съвет- Кюстендил в мандат’1995-1999 г.

Коментари (9)

- 14-09-2012|М. Милушев – Защо спасените евреи не защитиха спасителите си?

За моралния си подвиг Димитър Пешев получи 15 г. затвор от български съд и… почетно гражданство в Израел

Защо спасяването на българските евреи в днешните граници на родината през пролетта на 1943 г. е най-дълго укриваната тайна от историята на Втората световна война, пита еврейският историк Михаел Бар Зоар?

Това трябва да попита и премиерът Бойко Борисов, който отведе 11 министри в Тел Авив на второ съвместно заседание на правителствата на България и Израел.

Част от делегацията е и председателят на „Шалом“ Максим Беневисти. Той носи документи, които ще експонира в музея Яд Вашем за честването догодина на 70-годишнината от спасяването на българските евреи. Светът доскоро не знаеше, че по времето на Холокоста само България, Дания и …Албания не са пратили на заколение поданиците си юдеи.

70 години Холивуд не се вдъхновява от тази епичност на малкото ни царство. Жорж Ганчев се опита да заснеме филм по темата, ама го резнаха финансово. Президентът Петър Стоянов като че ли е първият държавник, понечил да даде, макар и плах, отговор на тази историческа мистерия със статията си „Спасяването на българските евреи и спасяването на националната ни памет“.

Той постави скандалния въпрос на международно ниво: „А какво стана със спасителите“?

Обезглавиха им благородството.

Повечето от 43-мата депутати от тогавашния парламент, начело с Димитър Пешев, организирал подписка в защита на евреите, 63 интелектуалци и писатели, сред които Елин Пелин, БПЦ, екзарх Стефан, митрополит Кирил, професионални и творчески съюзи, че дори и ФК „Славия“, са гилотинирани с присъди от Народния съд, стигматизирани от деветосептемврийската власт и заклеймени от тогавашната идеология.

20 от 43-мата депутати спасители са осъдени на смърт, припомня Петър Стоянов.

6-има на доживотен затвор, 8 на 15 години и четирима на 5 г. затвор. Едва трима са оправдани. А водачът на спасителите Димитър Пешев е осъден на 15 г. като пронацист и… антисемит!?

Бре!

Ето затова спасяването на българските евреи е най-дълго укриваната тайна на Втората световна война.

Защото е последвано от организирана престъпна срамота. Спасителите на 48 000 евреи, нарочени за умъртвяване в газови камери, изкупват благородството си със смърт и затвор.

Странно. Дори налудно. Не може да се оправдае с изпратените по закона за Защита на нацията в концентрационни лагери 11 433 евреи от Македония и Беломорието. Присъединената територия е била под санкцията на Третия райх и чак след това се е водела административна единица на Царство България.

Странно и налудно е преследването на спасителите, сред които не може да се отрече, че е и негово величество Цар Борис ІІІ Обединител. Споменава го държавнически и самият президент Петър Стоянов.

Т. нар. Народен съд, макар и нелегитимен, изобилства от съдии и членове на съда все… спасени евреи.

Например обществен обвинител е Манчо Мошев, съдии са Исак Франсез, Пепо Коен, баща на експосланичката ни в Швейцария Леа Коен, Еми Барух, Йосиф Кутев, Исак Данов, проф. Нисим Меворах, д-р Израел Леви, д-р Шаул Романо, д-р Йосиф Фаденхехт, роднина на Йосиф Сърчаджиев, д-р Шейнин, д-р Вентура…Членове на съда са д-р Яко Арис, д-р Александър Клайн, д-р Нисим Леви…

Бащата на вицепремиерката на Симеон Сакскубурготски Лидия Шулева, също е бил в този списък. Давид Елизар, партизанин от бригадата „Чавдар“, също е бил достатъчно овластен и влиятелен.

И нито един от всички тези учени и авторитетни за времето си мъже и жени не се осмелява да апострофира разпореждането на Георги Димитров: „Никой не трябва да бъде оправдан и никакви съображения за хуманност и милосърдие не трябва да играят каквато и да е роля“

Какво излиза?

В така наречената крайно неправилно фашистка България 43 депутата, включително и от прогерманското мнозинство, проявяват здрав разум, човещина и демократичен рефлекс, опълчвайки се на Хитлер срещу депортацията на 48 000 български евреи! А спасените от тях не се осмеляват една подписка да направят!?

Гласец да надигнат, макар и в пустиня. Не да водят война с Червената армия, поне нещо да измрънкат от рода на: „Абе, грехота е да се посяга точно пък на тия хора като Димитър Пешев“.

Ето ви морален казус с жесток драматичен заряд, достоен за маестрото Спилбърг.

Защо спасените с власт и влияние в т. нар. Народен съд евреи гък не казват в защита на спасителите си?

Нещо повече, на съд са пратени и опозиционни лидери и депутати, които не само, че са подали ръка на българските евреи, но и които са били против присъединяването на България към Тристранния пакт.

Цитирам Петър Стоянов, който пък цитира евреина Габриеле Нисим, написал книгата „Човекът, който спря Хитлер“: „Димитър Пешев спасява честта на своята страна, никой обаче на спасява честта на нацията през дългите години на лагерите.“

Отнасят го, разбира си и евреи, като адвокат Йосиф Яшаров, изключен от софийската адвокатура, понеже си позволил да защити в съда… спасителя Димитър Пешев. Понеже си позволил да си върши работата.

Вероятно и поради тази причина 47 000 обикновени евреи, безспорно добри хора, напускат България след деветосептемврийския преврат.

Сатрапите. Децата им днес ни учат на демокрация и пазарна икономика.

И се чудим защо преходът е перверзен, ненормален и шашав.

А в днешна Германия, родината на холокоста, какво става- всяка уродливост на историческото си развитие я слагат на дневен ред, анализират я и я изолират от битието си като опасен вирус. Шут на нацизма, шут и на комунизма. Избраха за президент Йоаким Гаук- пастор, морален стожер, пътуващ учител.

За ориентир. Защото стърчи над тълпата.

Тук, ако случайно се извисиш, попитай духа на Димитър Пешев какво ще ти се случи.

15 години затвор, от които лежи ефективно 13 месеца. Достатъчно, за да бъде разсипан физически и морално. Днес племениците му са близки с Леа Коен, дъщерята на съдията от народния съд Пепо Коен. Така и трябва. Братството е мост над ножа.

Подобен мост спуска и Самуил Ардити, който в книгата си „Човекът, който изигра Хитлер“, не отрича ролята на цар Борис 3 Обединител за спасяването на българските евреи.

Мост към историческата истина е и признаването на грозните факти – да, не е стигнал куражът на царя да се опълчи на Хитлер срещу депортацията на евреите от Македония и Беломорието, както и не е стигнал и куражът на спасените евреи да се опълчат на Сталин срещу осъждането на Спасителя Пешев.

- 14-09-2012|Златко

Чудесен патос, фактите също са на мястото си… Всичко е много добре, остава си само една малка поредица от въпроси: как така, като дъжд от ясно небе, в страната на „спасителите“ изведнъж се появява такава солидна доза здравичък, злобен, острозъб антисемитизъм, направо като от учебник по история? Каква е историята на антисемитизма в България? Защо Законът за защита на нацията бива приет с такава лекота, въпреки „протестите“ (за които научих едва наскоро, и които не оказват абсолютно никакво влияние върху парламентарното мнозинство, сигурно защото са толкова вяли и малобройни)? Има ли основания да се твърди, че българският антисемитизъм, далеч от невинен и безопасен (един от най-яростните антисемити в България, Волен Сидеров, ръководи парламентарно представена партия, без това да се счита за национален позор), е бил до голяма степен оневинен чрез непрекъснатото преразказване на една история, която, при цялата си изключителност в нашата история, вероятно си остава именно онова, което е всяко изключение: потвърждение на правилото? Как се стигна до там, че „народът-спасител“ само 40 години по-късно се оказа ентусиазиран привърженик на едно етническо прочистване, опитващо се да премахне малцинство, петдесет пъти по-голямо от еврейското? Какво се е променило, какво си е останало същото?

Не че очаквам някакви отговори на тези въпроси (дори и да ги има, те при всички случаи биха били огромни спекулации, тъй като и самият им обект – реалната липса на етническа емпатия, а при определени обстоятелства дори и разбирателство, в България – също е нещо, което вероятно мнозина хора ще оспорят). И все пак… Има ли готовност да се мисли, да се разчупват стереотипите на готовите отговори, да се търси корена на проблема далеч назад в собствената ни история, или отново и отново ще позволяваме на тази толкова величава дума, „спасители“, да блокира способността ни за критична преценка на реалността?

За онези, които си мислят, че прекалявам: вижте първо какви антисемитски пасквили се ширят най-несмущавано в българския Интернет, а едва след това се опитайте да си кажете „а стига с тия глупости бе!“

- 14-09-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

За онези, които си мислят, че прекалявам: вижте първо какви антисемитски пасквили се ширят най-несмущавано в българския Интернет, а едва след това да се опитайте да си кажете „а стига с тия глупости бе!“

Ами той, въпросният пасквил, май не предлага място да го смутиш с критичен коментар:). Впрочем авторът му не е доволен от сънародниците си: „Често се срещат българи, сляпо вярващи, че евреите са също такива патриоти, в държавата, както и всички останали.“

Разбира се, някой би могъл да попита защо българските „служби“ не вземат мерки срещу такива сайтове, но аз не мисля, че това би било добре – поне не виждам сегашната обстановка да изисква такива крайни мерки.

- 15-09-2012|Златко – re: re:
Майя Маркова писа:

Разбира се, някой би могъл да попита защо българските „служби“ не вземат мерки срещу такива сайтове, но аз не мисля, че това би било добре – поне не виждам сегашната обстановка да изисква такива крайни мерки.

Да пази Господ, Майа!:) Това е работа на гражданското общество, а не на службите и държавата. Иначе за нула време ще се върнем там, където бяхме преди двадесет години. Но, разбира се, пасивността – всъщност промискуитетът, тоест съпричастността, на немалко българи, към такива „идеи“ е именно нещото, за което става дума тук, когато непрекъснато повтарям, че антисемитизмът в България е далеч по-разпространен и по-отровен, отколкото може да ни го представи героичната история отпреди седемдесет години (която, между другото, е заслуга на няколко изключителни хора, а не на „народните маси“, разбира се). Остава си факт, че България все още не притежава гражданско общество, което само по себе си да служи като гаранция за правата и свободите, на които всички държим толкова много (засега единствената гаранция е участието в ЕС). Но с времето, разбира се, ще го постигнем и ние. Всички, които са напред, са минали по тоя път, ще го направим и ние.

- 20-09-2012|Гост

Коментарът на Милушев може да е добра илюстрация на товаq което писах под статията на Любомир Марков относно логичната му позиция, че трябва да отдаваме почит на делото на благородните българи спасили евреите, но да не изпадаме в елементарната реклама да се пропагандираме като спасители, като забравяме цялостната картина на събитията/казва го и Ед Гафни/- антисемитско законодателство, конфискации, лагери, съюз със Хитлер. По същата логика, ние трябва да сме благодарни и евреите да се представят като наши закрилници и спасители, защото техните прокурори и съдии от народния съд се противопоставили на комунстите и не осъдили 23 народни представители на смърт и спасили Димитър Пешев, като му дали само на 15 години затвор.

- 20-09-2012|Гост

Абсурдно нали

- 21-09-2012|Златко – re:
Гост писа:

Коментарът на Милушев може да е добра илюстрация на товаq което писах под статията на Любомир Марков относно логичната му позиция, че трябва да отдаваме почит на делото на благородните българи спасили евреите, но да не изпадаме в елементарната реклама да се пропагандираме като спасители, като забравяме цялостната картина на събитията/казва го и Ед Гафни/- антисемитско законодателство, конфискации, лагери, съюз със Хитлер. По същата логика, ние трябва да сме благодарни и евреите да се представят като наши закрилници и спасители, защото техните прокурори и съдии от народния съд се противопоставили на комунстите и не осъдили 23 народни представители на смърт и спасили Димитър Пешев, като му дали само на 15 години затвор.

Интересен казус. Хайде да го поразчоплим малко. Значи, в първия случай имаме търсене на отговорност от един народ за това, че не е успял да се противопостави на и вземе под контрол постепенното изпадане на собствената си държава под властта на един авторитарен, може би дори прото-фашистки режим (в резултат на националистическата си лакомия на всяка цена най-после да получи земите които са си „негови“, без да се интересува от това, че хората, които живеят там, може би са попрестанали да се възприемат като част от него). Това е първата част от казуса. Във втората част имаме търсене на отговорност от една етническа група за това, че не е успяла да вземе под контрол открито подлото и предателско поведение на някои свои членове, които отдават на заколение собствените си спасители отпреди няколко години. На пръв поглед действително може да изглежда, че и двете неща са еднакво абсурдни. А всъщност не е съвсем така. Първото твърдение е значително по-малко абсурдно, тъй като народът, като окончателен суверен на всяка модерна държава, е в пълното си право (и, поне на теория – възможности) да контролира и променя държавните си устройства в съответствие със собствените си разбирания. Над него по принцип не стои никой. (Повтарям, говоря теоретично). Във втория случай имаме една етническа общност, която е част от новосъздадената тоталитарна държава на същия този народ (и, много моля, нека не си измиваме ръцете със съветската окупация – Австрия също е била окупирана, но там народът не се е съгласил да създаде тоталитарна държава, пак чрез всеобщи избори, също като тук). Тоест, да се очаква от еврейската общност да вразуми или постави под контрол собствените си шугави овце, при условие, че тя няма никаква възможност да го направи в рамките на тоталитарното общество, е ЗНАЧИТЕЛНО по-абсурдно, отколкото да очакваме от българския народ да си създаде някаква по-демократична държава. На практика и двете неща са еднакво невъзможни – хвани едните, та блъсни другите, за да си говорим по нашенски. На теория обаче това съвсем не е така и тази разлика е не само абстрактна. Ако не можем нито за миг да повярваме, че сме в състояние и ние като развитите народи най-после да се научим на демокрация, то, разбира се, никога няма да го направим. Примерно, като упорито отказваме да осъдим собственото си минало и да го поставим под стъкло и нафталин там, където му е мястото, а не да го повтаряме отново и отново, до второто пришествие (кого ще „възраждаме“ следващия път, как мислите?)…

Лек ви ден на всички, надявам се да не съм досадил прекомерно.

- 30-12-2012|Явор – re: Прекалено теоритично, наистина!
Златко писа:

Чудесен патос, фактите също са на мястото си… Всичко е много добре, остава си само една малка поредица от въпроси: как така, като дъжд от ясно небе, в страната на „спасителите“ изведнъж се появява такава солидна доза здравичък, злобен, острозъб антисемитизъм, направо като от учебник по история? Каква е историята на антисемитизма в България? Защо Законът за защита на нацията бива приет с такава лекота, въпреки „протестите“ (за които научих едва наскоро, и които не оказват абсолютно никакво влияние върху парламентарното мнозинство, сигурно защото са толкова вяли и малобройни)? Има ли основания да се твърди, че българският антисемитизъм, далеч от невинен и безопасен (един от най-яростните антисемити в България, Волен Сидеров, ръководи парламентарно представена партия, без това да се счита за национален позор), е бил до голяма степен оневинен чрез непрекъснатото преразказване на една история, която, при цялата си изключителност в нашата история, вероятно си остава именно онова, което е всяко изключение: потвърждение на правилото? Как се стигна до там, че „народът-спасител“ само 40 години по-късно се оказа ентусиазиран привърженик на едно етническо прочистване, опитващо се да премахне малцинство, петдесет пъти по-голямо от еврейското? Какво се е променило, какво си е останало същото?

Не че очаквам някакви отговори на тези въпроси (дори и да ги има, те при всички случаи биха били огромни спекулации, тъй като и самият им обект – реалната липса на етническа емпатия, а при определени обстоятелства дори и разбирателство, в България – също е нещо, което вероятно мнозина хора ще оспорят). И все пак… Има ли готовност да се мисли, да се разчупват стереотипите на готовите отговори, да се търси корена на проблема далеч назад в собствената ни история, или отново и отново ще позволяваме на тази толкова величава дума, „спасители“, да блокира способността ни за критична преценка на реалността?

……

/quote]

А задавали ли сте си въпроса защо майката обича всички деца, но най-много своето?!

В историята на България има достатъчно примери за „еврейската вярност“, може да намерите такива и в американската, френската, немската, руската… Където пожелаете, всъщност.

- 18-01-2013|Руси Иванов – Антифашисти, Антикомунисти, Антисемити …

… все термини използвани от МОШЕниците за хулене на противниците си.

В същото време упорито работят за да се докарат за кореняци балканджии, а нас да ни засилят към някаква измислена „прародина“ –

www. ziezi. net/evria/evria. avi

Не се гаси туй що не гасне – Тук сме си от време ОНО и тук ще си останем –

http://balkan1. blog. bg/history/2012/12/15/tuk-sme- si-ot-vreme-ono.1031510

Интелектуални шарлатани и академични ловци на вещици

Автор: Кенан Малик

Джудит Бътлър е кралица, може би кралицата, на пост-структуралистката философия. Първопроходница на т. нар. queer theory[361] и една от водещите феминистки философки, тя си създаде име с излязлата през 1990 г. книгаGender Trouble (преведена на български като „Безпокойствата около родовия пол“; букв. „Социополови безпокойства“), която отхвърля идеята за секса и пола като фиксирани категории и вместо това ги разглежда като форми на социална нагласа. В книгата си Бътлър въвежда концепцията за пола като „перформативност“, тоест вид изпълнителска роля: държейки се така, сякаш има мъжки и женски „природи“, ние създаваме социалната фикция, че тези природи наистина съществуват.

Тази година Бътлър беше избрана да получи престижната награда Адорно. Наградата се дава от град Франкфурт в чест на неговия най-известен философски син, Теодор Адорно, веднъж на три години, за „значителни постижения в областите на философията, музиката, театъра и киното“. Сред предишните лауреати се намират такива светила като Юрген Хабермас, Зигмунт Бауман, Норберт Елиас, Пиер Булез, Жан-Люк Годар и Дьорд Лигети.

Тазгодишната награда предизвика огромни полемики. Критиците описаха даването на наградата на Бътлър като „чудовищно“, „скандално“ и „морално корумпирано“.

Работите на Бътлър винаги са разделяли критиците. Докато някои виждат в нея смела и оригинална мислителка, други я разглеждат като интелектуален шарлатан. „Трудно е да се прецени значението на идеите на Бътлър“, пише американската философка Марта Нусбаум в една унищожителна критика, „защото е трудно да се разбере какви са те“.

Бътлър е не само княгиня на постмодерната проза; освен това тя е императрица на непроницаемата фраза. През 1998 тя спечели една друга, по-малко желана награда, когато списанието Философия и литература ѝ даде наградата за „лошо писане„– награда, която се опитва да „прослави стилистично най-жалките пасажи, открити в научни книги и статии“. Бътлър отговори с мнение в Ню Йорк Таймс, в което възхвали неразбираемото писане като единствения начин „да се постави под въпрос здравия разум, да се подложат на разпит неговите скрити презумпции и да се провокират нови начини за разглеждане на познатия свят“.

Всъщност, както отбелязва Марта Нусбаум, непроницаемостта на прозата на Бътлър служи не да подложи на съмнение здравия разум, а да защити празнотата на подлежащите идеи. Изпъстрената от професионален жаргон неяснота на проза на Бътлър, пише Нусбаум, помага „да се създаде аура на важност“, така че да се „принуди читателя да се съгласи, че, тъй като не може да се разбере за какво става дума, то трябва да има нещо важно, някаква сложност на мисълта, докато всъщност често това са познати или дори износени идеи, разгледани прекалено опростенчески и прекалено повърхностно, за да могат да добавят някакво ново измерение към разбирането“.

Не само формата, но и съдържанието на писанията на Бътлър е проблематично. За нея всички ние сме конституирани в дискурс, във властови отношения, и от този дискурс, от тези отношения, ние не можем да избягаме. Властта за Бътлър, както и за Мишел Фуко, от когото тя черпи голяма част от аргументите си, е вездесъща. Нейните нишки са навсякъде и реалността се конституира само чрез властта. „Властта винаги ‚е вече тук‘„, както казва Фуко, тоест „човек никога не може да бъде ‚извън‘ нея, няма ‚граници‘ за онези, които скъсват със системата, за да танцуват сами“ [Power/Knowledge, p85]. Или, с думите на Бътлър, „Наречена с оскърбително име, аз получавам социално битие, и понеже притежавам известна неизбежна обвързаност със съществуването си, понеже известна доза нарцисизъм е присъща на всяко понятие, което удостоверява съществуване, аз започвам да приемам понятията, които ме нараняват, защото те ме конституират социално“ [The Psychic Life of Power, p104]. С други думи: тъй като съм създадена от социални властови отношения, то никога не мога да избегна тези властови отношения, без да престана да съществувам. Никога не мога да поставя под съмнение системата по какъвто и да е разбираем начин, тъй като „властта винаги ‚е вече тук‘„. Мога само да работя вътре в нея, да си издълбая някакво пространство, да обърна срещу самия него езика на подчинение, който ме държи в плен, за да се надсмивам над моя затвор, да нарушавам правилата като се държа по малко по-различен, пародиен начин. Въпреки целия си заявяван радикализъм, политиката на Бътлър, също като онази на множество други пост-структуралисти, е политика на жеста, а не на промяната.

Но почти нищо от тези неща изглежда не занимава критиците, които се противопоставят на отдаването на наградата. Онова, което ги вбесява е не толкова интелектуалната плиткост на писанията на Бътлър, колкото недопустимостта на нейните политически възгледи, и по-точно от яростната ѝ враждебност срещу Израел. Бътлър поддържа кампанията „Бойкот, разобличаване и санкции“ (Boycott, Divestment and Sanctions – BDS), която цели изолация на Израел, културно и икономически, настоявайки, че връзките с израелските университети и културни институции трябва да бъдат прекъснати. Тя е наричала Хамас и Хизбула „социални движения, които са прогресивни“ и „част от глобалната левица“. (В отговор на критиките Бътлър се е опитала да избегне обвиненията, че поддържа Хамас и Хизбула, настоявайки, че коментарът ѝ бил „чисто описателен“. Откога думата „прогресивен“ се е превърнала в чисто „описателно“ понятие?)

Всичко това, разбира се, пробуди ярост. „Човек, който бойкотира Израел, не може да бъде лауреат на „Адорно“, настоява германската секция от организацията „Учени за мир в Близкия изток“, която поддържа Израел. Те добавят, че „това гротескно погрешно решение на град Франкфурт води до подозрението, че хората там са съгласни с радикалната враждебност на техния лауреат към Израел“. Професор Гералд Щайнберг, политолог от университета Бар-Илан твърди, че „Кампанията за бойкот е… модерно въплъщение на антисемитизма“. Според Щайнберг, „Бътлър е една от нищожно малкия брой известни евреи, чиито мнения се използват като оправдание за продължаващата война срещу Израел, и които следват мрачната практика, поддържана в диаспората в продължение на векове“. Щефан Крамер, генералният секретар на Германския еврейски съвет, осъди „моралната поквара“ на Бътлър, обруга като „шокиращо“ решението на Франкфурт да я почете и подметна, че еврейскостта на Бътлър я „прави достойна за изследване на психологията на себе-омразата, но не и за наградата ‚Адорно‘, чието име сега е опетнено“. Произраелските активисти се опитват да принудят град Франкфурт да отмени даването на наградата на Бътлър. Лансирана е и онлайн-петиция под заглавие „Никаква награда Адорно за антисемитката Джудит Бътлър“.

Разбира се, в кампанията BDS има нещо дълбоко потискащо. Такава е и самата идея, че може да има нещо прогресивно в опита да се принудят към мълчание израелските академични среди или да се попречи на театрални групи да играят зад граница; да се демонстрира солидарност с палестинския народ чрез опити за ограничаване на интелектуалната свобода. Има нещо отблъскващо и в образа на публичния интелектуалец, който не само вярва, че Хамас и Хизбола са „прогресивни“, но и се опитва да избегне отговорността за това гледище.

Но кампанията срещу Бътлър е също толкова потискаща и опасна. Няма нищо погрешно, разбира се, в критиката срещу писанията или политическите убеждения на Бътлър, нито дори срещу връчването на наградата. Всъщност би било удивително, ако не би се появила такава критика. Но сегашната кампания срещу Бътлър не се състои в просто противопоставяне срещу аргументите ѝ. В нея става дума и за определяне на вида критики срещу Израел, които са легитимни, за маркиране на политическите и морални граници на приемливото в академичните среди. Да се етикетира Бътлър като „антисемитка“ означава просто да се прави опит за прекратяване на дебата. Както с право отбелязва самата Бътлър (с яснота, която често липсва в академическите ѝ съчинения):

Подобни обвинения целят да демонизират личността, която изразява критично гледище и по такъв начин да го дисквалифицират предварително. Това е тактика на заглушаването: за този човек не може да се говори; каквото и да каже той, то трябва да се отхвърли предварително или да бъде изкривено по такъв начин, че да отрече валидността на самия акт на говорене. Обвинението отказва да разглежда самото гледище, да дебатира неговата валидност, да разглежда формите на неговите свидетелства, и да достигне до здравомислещи заключения въз основа на вслушване в разума. Обвинението е не само атака срещу личностите, които поддържат гледища, считани от някои хора за нежелателни, то е и атака срещу разумния обмен на аргументи, срещу възможността за изслушване и говорене в един контекст, в който човек действително може да се замисля над онова, което казва другия.

Звучи като ирония, че критиците на кампанията срещу налагане на културен бойкот срещу Израел, сами се опитват да ограничат свободата на словото и да принудят Франкфурт да отмени наградата. Иронично е, че критиците, справедливо възмутени от лекомисленото сравняване на израелските действия с онези на нацистите, сами правят подобни сравнения по повод на културния бойкот. „Скандално е“, твърди организацията „Учени за мир в Близкия изток“, че „град Франкфурт… където все още се помни нацисткия бойкот срещу евреите от 1933, дава награда от 50.000 евро, наречена на името на учен, пропъден в изгнание от нацистите, на личност, която призовава към подобен бойкот срещу еврейски институции в държавата Израел“. Човек може да не е съгласен с тактиката на BDS, но да се сравняват те с нацистите е абсурдно. Иронично е също, че хората, които най-много укоряват Бътлър за „неморалността“ на враждебността ѝ срещу Израел, нямат нищо против отхвърлянето на реалността на палестинския живот, описвайки израелската окупация като „спомен от миналото„и осъждайки „фалшивата арабско-палестинска представа, че те били ‚окупирани‘ и че истинската им съдба е била ‚ограбена‘„. Такова гледище представлява гротескно изкривяване на реалността, но хората имат право да поддържат подобни гледища и дори да печелят награди, докато го правят. Това се отнася и за Джудит Бътлър.

Плиткостта на идеите на Бътлър е добър повод да се постави под съмнение отдаването на наградата. Но враждебността ѝ към Израел не е. Дори интелектуалните шарлатани със съмнителни политически възгледи заслужават защита срещу преследванията на академичните ловци на вещици.

Източник

Кенан Малик (род. 1962) е английски писател от индийски произход, специалист по невробиология и история на науката.

Коментари (10)

- 12-09-2012|Златко

Логиката на Кенан, както винаги, е за мен желязно-убедителна. А добрата Джудит междувременно получи наградата си по живо, по здраво, без инциденти. Да ѝ е честита!

- 12-09-2012|Даниел

„Въпреки целия си заявяван радикализъм, политиката на Бътлър, също като онази на множество други пост-структуралисти, е политика на жеста, а не на промяната.“

Ако приемем че това е вярно (по което може доста да се спори), то Бътлър е идеалният кандидат за награда, носеща името на Теодор Адорно. Който познава идеите на Адорно и начина му на живот, знае за какво говоря.

Да се нарича Бътлър „феминиска“ философка е в известна степен неточно. През 90те тя нанесе тежък удар именно на феминистките философки, които се стремяха да отхвърлят мъжкото господство, изграждайки една полово противовесна власт, и говореха за женски светове, „женска“ политика, „женска“ литература и т. н. Бътлър им каза, че тъй като половете са конструирани (разбирай – не са истински), да се говори от името на „жената“, или от името на всички жени е един също толкова демагогски жест.

Дори само за това заслужава награда:)

Колкото до „неясния“ стил, какво биха били съвременните хуманитарни науки без всичките тези умни и дръзки жени, които пишат с краката си? Джудит Бътлър, Дона Харауей, Гаятри Спивак… Нека сме благодарни че ги има. И че пишат.

- 13-09-2012|Дядо Иван

Пост-пост-модернистки джендъризъм: жената е едно досадно и ненужно допълнение към ръката.

- 13-09-2012|Златко

Онова, на което според мен ни учи тази история (и причината да я публикувам тук) е във великолепния урок по демокрация, който ни дават братята-германци. А именно: оценката на нечий труд и дело не може да бъде поставена в зависимост от неговите или нейни политически убеждения (доколкото те не нарушават някой съществуващ закон или не са до такава степен морално осъдителни, че по този въпрос да има широк обществен консенсус). В тази връзка искам да ви припомня „дискусията“, която се разгоря тук около публикуването на откъса от автобиографията на Анжел Вагенщайн, и в която основният „аргумент“ беше: „Ама как може? та той е комунист!“

Надявам се поне ония, които идват след нас, да се научат на едно или друго от хората, които са далеч преди нас…

- 16-09-2012|Роберт Леви – re:

Всъщност, това е сруга версия на полемиката относно Гюнтер Грас. И е важно тя да се води. Защото не може да защитаваш свободата чрез нейното ограничаване. Навремето по повод изцепката на Грас (аз откровено го смятам за антисемит, но това е друга тема)казах, че Израел щеше да спечели, ако го беше поканил в страната на дебат, вместо да го обявява за персона нон грата.

В случая с Бътлър – от опит знам, че няма по-страшен антисемитизъм от еврейския. Но трябва да отчетем, че наградата Адорно се дава за научни и културни произведения, не заради политически възгледи. Те се оборват в спор, а не чрез атаки ad hominem или чрез заглушаване.

В този текст фигурира и друга любопитна тема, останала някак встрани, заради глупавия спор относно антиизраелските чувства на наградената – какви са критериите за научна и/или културна значимост на даден автор или произведение? Това (поне в хуманитаристиката) според мен е участък с плаващи пясъци.

Даниел писа:

Колкото до „неясния“ стил, какво биха били съвременните хуманитарни науки без всичките тези умни и дръзки жени, които пишат с краката си? Джудит Бътлър, Дона Харауей, Гаятри Спивак… Нека сме благодарни че ги има. И че пишат.

Е, аз не бих поставил Джудит Бътлър до Дона Харауей. Харауей е наистина голям учен и в никакъв случай не пише „с краката си“.

- 16-09-2012|баба веза – голям шум

защо ли около „незначителната“ бътлърка се развихрят такива страсти?

- 16-09-2012|БС2003 – …

Много ме възмущава когато се слага знак на равенство между антисемитизма и негативното отношение към фашистката държава Израел. И аз бих бойкотирала израелските стоки, но поради ограничена покупателна способност (за която, ще отбележа, Израел не носи вина) не ми се и налага да правя този избор.

- 16-09-2012|Роберт Леви

Винаги ме е изненадвала лекотата, с която анонимниците лепят етикети. Израел била фашистка страна, Америка – световен жандарм и т. н. и т. н.

Драга БС2003, постингът ти ужасно напомня на „гроздето е кисело“.

Освен това тук сме се събрали хора със собствени имена, за да обсъждаме и дебатираме сериозно на сериозни теми. Не се занимаваме с теории на конспирациите.

- 16-09-2012|suhi

срещат се и свободомислещи евреи и те са симпатични;

а иначе комай те са измислили религиозната нетърпимост, яхве преобразуван по късно ва аллах / от равините/ – тероризира света вече петнадесет века…

- 18-09-2012|Майя Маркова – re: …
БС2003 писа:

Много ме възмущава когато се слага знак на равенство между антисемитизма и негативното отношение към фашистката държава Израел.

Това го изкоментирах току-що към друг пост:

„Какво значи антибългарско?“

here

Връща ли се българското „време разделно“?

Автори: Георги Папкочев, Антонина Желязкова

На 18-ти септември в Пазарджишкия съд започна делото срещу 13-те български мюсюлмани, обвинени за разпространeние на радикален ислям. Д-р Антонина Желязкова, директорка на Международния център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия, присъства на първото заседание и изслуша внимателно изчитането на обвинителния акт. „Обвинението е изградено върху неща, които са ненаказуеми и аз съм изненадана, че то може да е толкова неубедително. При изчитането на обвинителния акт през първия ден на съдебния процес аз се смутих, защото разбрах, че единственото нещо, за което тези 13 човека могат да бъдат санкционирани – не по НПК, а с административни мерки – е, че те не са се регистрирали, ако са имали сдружения, което не е доказано, че не са водили правилно счетоводството на получавани пари, че имат неплатени данъци“, споделя Антонина Желязкова.

Тя казва, че част от обвинените в момента дори не крият, че са привърженици на салафизма. Термини като този обаче стряскат българското общество, защото то няма представа какво точно означават. „Опитвам се да поясня, че салафизмът е нещо като „протестантство“ в християнството – става въпрос за няколко човека, които по силата на своето образование или убеждения може би опитват да се върнат към някакви първоначални извори на исляма с една по-засилена догматичност. Което въобще не означава радикализъм. От десетки години познавам „от терен“ част от хората, заели се да проповядват това, в което ги обвиняват. Дори и с думичка те не са призовавали за насилие или отказ от демократичните устои. Те просто се опитват да променят хората от традиционния ислям, отказвайки ги от някои ритуали и дейности, които се извършват на Балканите, за да ги вкарат в някакъв тип „ортодоксална“догматика на исляма. А в това няма нищо наказуемо“, убедена е д-р Желязкова.

„Нима сега се започва отново?“

Директорката на Центъра за изследване на малцинствата и културните взаимодействия смята, че от този съдебен процес никой нищо не може да спечели. „Моето безпокойство, споделяно и от други представители на граждански организации, е, че с процес срещу толкова много имами и мюфтии, високо уважавани от своето паство, веднага се задейства механизмът на лошите спомени сред мюсюлманската общност“, казва Антонина Желязкова и добавя, че пред Пазарджишкия съд е видяла близки и роднини на част от подсъдимите, които са я разпознали. Част от тях са протестирали заедно с нея пред Народното събрание през 1989-та за връщане на имената и религиозните права на малцинствата в България. „Попадайки изведнъж сред същите тези хора, просто ми се стори, че времето е спряло! Защото след цели 23 години отново видях уплашени лица на жени, които през сълзи казваха: „Започва се отново!“. Затова твърдя, че от този процес не печелят нито политиците, нито ДАНС. От него губи цялата страна“, категорична е д-р Желязкова.

„В момент на напрежение между исляма и християнство в целия свят, когато съвсем наскоро преживяхме и терористичен акт на българска територия, би трябвало да ценим нашите мюсюлмани и да ги третираме напълно равнопоставено с останалите граждани“, казва експертката по въпросите на малцинствата. Тя смята, че през 2010-та година службите за сигурност са прекалили с действията си и сега са принудени да доведат започнатото до някакъв завършек. „Те нарушиха маса права, когато преди две години нахлуха в домовете, иззеха религиозна литература и я обявиха за забранена, когато прибраха компютрите на имамите и мюфтиите, които са единственото им оръдие на труда, когато взеха мобилните им телефони. Ние сме вече в 21 век! Когато изземеш компютър, можеш да свалиш целия му харддиск за броени минути и да го върнеш, а две години след акцията тази техника не е върната на хората. И тъй като службите не могат да кажат, че са сбъркали и да се извинят, те тръгват по съдебните зали“, казва Антонина Желязкова.

Кой дърпа дявола за опашката?

Парадоксалното е, че съдебният процес в Пазарджик започва точно тогава, когато управляващата ГЕРБ планира да открие свои партийни офиси в Истанбул и когато мюсюлманският свят ври и кипи от вълнения срещу антиислямски филми и публикации. Дали някой в България съзнателно не дърпа дявола за опашката? Отговорът на д-р Желязкова гласи: „Недоумявам кой би могъл да бъде подобен авантюрист, че да търси полза от случващото се сега и от напрежението, което се нагнетява сред българските мюсюлмани. Дори повече, по друго „стечение на обстоятелствата“ през този уикенд по една от телевизиите започва поредното излъчване на филма „Време разделно“! Българските мюсюлмани реагират с уплаха, когато чуят това заглавие, защото по време на т. нар. „възродителен процес“ през 1980-те години този филм се прожектираше умишлено, насилствено и натрапчиво в районите със смесено население като лост на пропагандната машина тогава. Наистина нямам обяснение. Ако някой иска да пали пожари тук и смята, че това ще му донесе политически ползи и дивиденти, значи е пълен глупак и авантюрист!

Просто не искам да вярвам, че някои прави всичко това с политически цели, просто не мога да повярвам подобно нещо. С връщането на целия този спомен, ти настройваш макрообществото, всички българи срещу себе си. Когато наблюдавах хората на процеса в съдебната зала, си припомних разказа на писателя и бивш политзатворник Ганчо Савов за неговото дело през 1960-те години, когато са го осъдили като югославски шпионин. Същото чувам и сега срещу обвиняемия имам Саид Мутлу – какви книги притежавал, какво е превеждал, как знаел арабски език, че пътувал на конференции и се срещал с някакви хора в Истанбул. Питам се възможно ли е да се връщаме толкова назад във времето? Много е важно хората да разберат, че мюсюлманите са настръхнали. Не може постоянно да те засипват с изречения от рода на това, че тези хора държат бомби и са настроени агресивно“, предупреждава Антонина Желязкова. Според нея не е възможно модерна България да бъде отворена към света и светът към нея, но в същото време да държи в изолация своите мюсюлмани.

„Ясно е, че те също са се отворили към света и няма нищо осъдително в това, че например са влезли в контакти със световна мюсюлманска организация, че посещават някакви семинари в Скопие или Истанбул, да речем. Естествено, че те ще контактуват със света и ние трябва да приемем това! Естествено е също, че ще попадат под някакви външни влияния и тук идва отговорността на българските институции. А тя е, че когато искаш да съхраниш традиционното за българските мюсюлмани, ако желаеш да редуцираш широко отворени пътища за навлизане на исляма в България, трябва да създадеш съответните условия. Възможно ли е главното мюфтийство и цялата мюсюлманска общност повече от десет години да полагат всякакви усилия да получат акредитация за своя Висш ислямски институт и да им се отказва? Възможно ли е в България, където живеят милион мюсюлмани, към Богословския факултет на университета или към някое друго от държавните училища да не се създаде департамент, в който да се подготвят мюсюлмански проповедници?“, пита Антонина Желязкова.

Политика, а не съдебни процеси

„Естествено е, че щом това не се случва, те ще пътуват до Саудитска Арабия, Йордания или Турция. А сега ги обвиняват, че ходят да учат. Освен за финансиране, държавата би могла да се замисли и как е извършена реституцията на имотите на мюсюлманската деноминация в България. Възможно ли е стопроцентово да реституираш собствеността на православното изповедание, а в някои региони да не си „добутал“ до 30 на сто връщането на мюсюлманските имоти? Ако Главното мюфтийство има средства, то би давало стипендии на своите хора, за да се учат. Казано накратко: за българските мюсюлмани е нужна политика, а не безсмислени съдебни процеси, които единствено засилват напрежението както сред мюсюлманското малцинство, така и сред останалите в страната“, категорична е д-р Антонина Желязкова.

(Материал на Дойче Веле)

Източник

Антонина Желязкова е историк, специалист по османска история и по проблемите на Балканите и на малцинствата. В момента е председател на Управителния съвет на Международния център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия. От началото на 90-те години ръководи екипи от социолози, политолози, антрополози, етнолози и историци, които провеждат теренни изследвания в балканските страни и в смесените региони в България.

Коментари (22)

- 23-09-2012|Кирил Кръстев

Ерудицията не се нуждае от моите коментари, когато е толкова недвусмислено интелигентно.

- 23-09-2012|Златко

Да, но тези хора се нуждаят от подкрепа, от активно гражданско мнение, от просвета, която да покаже на дивото еснафско чудовище, че то не е заплашено само защото няколко души са решили да се завърнат към вярата на прадедите си, по същия начин, по който го правят много българи. Не стига, че ги тормози тайната полиция, ами и всеки недоучил Ганьо вече е специалист по верски и политически въпроси, та и напъва за „засилване на бдителността“, за „поставяне турците на мястото им“. Как мислите, дали би могъл да се състои един толкова пошъл и лишен от съдържание процес, ако зад него не стояха „широките народни маси“, точно като по времето на възродителния, барабар с цялата интелигенция, която инак е много за човешки права и свободи, само дето пръст няма да мръдне, когато става дума за правата и свободите на различните от нея.

Аман, днес още от сутринта ми тръгна на ядове…

- 23-09-2012|Златко

А после,“защо сме на тоя хал?“ Ами как няма да сме, като справедливостта ни е по-празна от продънена кофа? Пред очите на обществото се провежда очевидно показен процес, чиято единствено разбираема цел е да сплаши турското малцинство – и къде го гражданското мнение? Къде е интелигенцията, обществеността, защитниците на гражданските права, студентите, младите? 90 процента сигурно стискат палци под масата и си шепнат едни на други „ха така, мамка им! Бой по чутурата, да си знаят мястото!“ Единственият протест идва откъм Германия (този материал е на Дойче Веле). Просто се чудя как моите тук хиксове и игреци все още се сдържат да не наскачат и да ме запсуват, щото пак поддържам правата на турците. А инак всички осъждаме възродителния процес, разбира се. Не сме го поддържали бе, честна дума!

- 23-09-2012|ZeroOne – Отново в позата на щрауса

Да, бе Саудитска Арабия пали фитила на бурето с барут, а ние да си траем. И всичко това на фона на арести в Чехия И Белгия на българо-мохамедани с обвинения в тероризъч. Този факт е убегнал на авторката. Сигурно в Чехия и Белгия подготвят „възродителен процес“? Смешни са подобни автори, отвън се отпускат огромни пари за да ислямизират циганите, каква е целта? Отново т. нар. малцинства да работят срещу нас и срещу държавата ни.

- 23-09-2012|Златко

Гледай сега, уважаеми, колкото и да си луд, все пак трябва поне отнякъде да си чувал, че за даване под съд се иска нещо повече от общи подозрения и страхове, нали така? Инак утре ти си на ред, защото за такива неща правила няма, няма и бряг. Тоест, или има върховенство на закона, или всеки се спасява по единично, като в джунглата. Какво правят в Саудитска Арабия е едно (а какво точно е истина и какво – медии, отделно). Какво правят у нас е съвсем друго и това не може да ти е безразлично. Там, където няма справедливост и равноправие за всички, няма за никого, изящни ми.

Я ми кажи ти по време на възродителния процес на колко години беше. Това е важно, така че не ми се усуквай, ако е възможно…

- 23-09-2012|Златко

А на много места по света – между другото, разбира се – арестуват българи по обвинения за участие в наркотрафика. От това следва, че и ти си такъв, по собствената ти логика.

- 24-09-2012|Кирил Кръстев – Цени народни

Нека не се гневим така разхитително-сърцато! Умните знаят много добре, че гяурите не са били ядосани от политиката на Портата, Дивана и Харема, а от едно просто икономическо съображение: кърджалийството (сега демокрация на обърнатите агнешки черва), което вилнее свободно и несмущавано под носа на неизлечимо „болния човек на Босфора“. Няколкото „плеяди“(уф!)воеводи, четници и хаирсъзи – от Сирма, до Стамболова – са мъртви завинаги свидетели и „живи“ доказателства за историята ни. Но тя не бива да е само „минало незабравимо“, а незабравимо полезен опит.

Настоящият проблем на родолюбиво подгрявания от „филии“ и „фобии“ български ген, напомня много на ръждясал от вековни надежди за великата си мисия палешник. Но мярката на всички неща отдавна не е изнервения до крайност Бог; от двайсетина години насам не е и – кой знае защо?! – несъстоялият се социалистически Човек. Тогава? Джипа!

Така е решила за момента мъдростта на „общността“ – суверена, чиято премъдрост е сякаш безродна. (За разлика от салама и каймата за три лева оката, които са „народни“.)

Що се отнася до „висшия пилотаж“ на високата кокална политика, мярката е по-точна: Пари! Пари, които ги няма. Вярно: защото пари („тъпа турска“ дума, но друга не ни е дал за из път нито хан Кубрат, нито някой славянски брат) има достатъчно – за посочени от „народното“ търпение цап-царапи. Мисля, че турците (и циганите, ох, те пък имат други вредно вродени телесни данни, и ароматни навици) трябва да разчитат на страха и търпението. Знам, че са го правели дълго, но по-дяволите, напоследък нещо се обърка. И когато, някой ден, стане ясно що е то, всички не- и случайно останали в страната на ограничените възможности неконкурентно способни слепи, глухи и аспарухи, ще хукнат презглава да стягат бохчите, да товарят дебелите си дяца и тънкоснаги (Viva „Vita Slim“) булки и любовници на джиповете, за да прецапат по тъмно тихия бял Дунав. Земите на Великото българско ханство в Азия чакат да приютят славните си орачи и копачи цели хиляда и триста години в онгълите си. Да, наистина има за какво да се сърди на себе си народо-демократичното ни родолюбие. Но стана дълго и дълбоко, а е казвано и от други, затова свършвам:

Купеният от джипово-джибровата общност издънен съд на българския съд ще продължава да пропуска „върховенството на закона“, докато „пее свойта зла песен“. Тогава? К`во правим ся?

Този път пред госпожа Темида са изправени неколцина мюсюлмански (или турски там) „хаирсъзи“. Те искат нещо – дoсущ като нашите възрожденци, вдъхновени от хаирсъзина с турското име Стамболов, пеещ за „човешки правдини“. Правдините само наши ли са, господа насъскани джипари? В кой век живеем? Ще напомня: Във век-кръстопът. Ако случайно обичате децата си, интегрирайте им спешно нововековно мислене, защото за бистришките баби е късно: те пеят за призраци от друго разделно време – векове на зимни нощи, тлъки и дядо Иван, когото чакаме като Месия, докато си точим зъбите над паницата с кисело зеле и осмянка.

Темида гледа с превързани очи от Високия си Диван; патриотарите мътят двете си исторически „Заклинания“. И двете са шумно „патриотични“, но едното е куцо, а другото – сляпо.

Справка: Поклонението им пред Джипа ще тръгне от НДК и ще завърши пред храм-паметника (между 1916-1920 година „св. св. Кирил и Медодий“, защо ли?), после пак наречен „благодарно“ Александър Невски. Организираната „масова“ благодарност е – винаги и само честолюбието на „царе, папи, патриарси“. Да, и султански салтанати. Изправени пред собствената си съвест (не пред „масова“, или „общоевропейска“), защото такива няма, трябва да сме мъдри и предпазливи, за да пребъдем: този път пътят няма да е „труден, но славен“.

- 26-09-2012|Пангелов – Неграмотност

„В делото има протоколи с разпити на много други свидетели, продължи адвокат Василев и даде пример: За един от подсъдимите има разпити на хора, които са грамотни в сферата на исляма, който са обучавани и познават каноните му и които са обяснили, че не виждат никакви разлика в тези проповеди и молитви, които се водят. В същото време никой от тях не е призован тук за разпит от прокуратурата, посочи адвокатът.

На въпрос дали цялото обвинение не се крепи върху четиримата анонимни защитени свидетели, той отговори, че, според него, такова обвинение може да се крепи на неграмотността на тези, които са го формулирали. „Защото за съжаление, ако нещо разпалва етническата и религиозна ненавист в България – това е настоящото обвинение“, каза адвокат Василев.

Абсолютно недопустимо е да имате анонимен свидетел, чиито разпит започва с това: Служител съм в ДАНС, и да разказва какви оперативни разработки има там. Подобна работа на разследващите няма нищо общо със закона, категоричен бе той. Това е формулиране на измама за някаква нередна дейност, каза още той. Изслушването на свидетелите продължава.“

- 30-09-2012|Антон Гицов – Важна заблуда

Антонина Желязкова ни поднася една важна заблуда, вероятно умишлено и това е некрасиво.

Тя представя салафизма като кротка религия, нямаща нищо общо с радикализма, „нещо като „протестантство“ в християнството“.

Това няма вищо общо с истината.

Салафизмът е крайно реакционно догматично течение, което вярва в единна ислямска държава, управлявана по законите на шариата. Салафизмът отхвърля западната демокрация и ценности и проповядва борба срещу тях. Крайните салафисти са за това исляма да се разпространи в цял свят. „Ал Каейда“ има чисто салавистки корени.

България не я очаква нищо хубаво ако позволи толерира разпространението на салафизма от обучени в Саудитска арабия български мюсюлмани. И ако такива като Антонина Желязкова успеят да убедат българите, че салафизма е кротка религия.

- 30-09-2012|Антон Гицов

За да окажат подкрепа на родните салафисти на първото заседание на Пазарджийския съд, на което е присъствувала Антонина Желязкова, отвън имаше жени- забулени в черно от главата до петите, само с тесни процепи на очите. Такова подчинение на жената от една религия никога не е имало в България.

Това е само началото, стряскащо, което трябва да ни отвори очите за опасноста от кротката – кротката според г-жа Желязкова салафистка религия.

- 30-09-2012|Anthropologist – Хем се връща, хем е различно…

Напълно споделям тревогата и опасенията на г-жа Антонина Желязкова, доктор. Уж в съвсем друго време живеем, а пък някои неща са ни до болка познати. Навремето „възродителите“ се опираха на два главни стълба, един историко-патриотичен (недостойните манипулации от рода на „Време разделно“: я те как са ни клали и как са ни потурчвали, а пък ние само ще им върнем българските имена!)и един прагматично- икономически (много хора от „смесените“ райони изкупиха за жълти стотинки имоти, къщи и добитък от изселващите се турци и посрещнаха „на нож“ възможността за възстановяване на истинските им имена, защото зад тази възможност провиждаха евентуално завръщане на част от „екскурзиантите“ по родните им места). Никога няма да забравя как при отричането на „възродителния процес“ в родния ми Велики Преслав се събра доста внушителен „патриотичен“ митинг, как някой от местните мунчовци биеше църковната камбана, за да призове хората на него и как на другия ден един от интелектуалните мунчовци написа в местното вестниче „Преславска трибуна“ възторжен репортаж за този митинг. Сега тези неща са невъзможни, и все пак по-елементарните ни сънародници са готови да тръгнат с голи гърди не толкова срещу имамите, проповядващи исляма, колкото срещу жените и момичетата, носещи фереджета и бурки. Сега икономическият фактор липсва, а това поставя с още по-голяма острота въпроса как е възможно да възкръсват отново патриотарските настроения и Ислямът отново да се размахва като плашило. Това е предназначено за споменатите от Златко „широки народни маси“, но важна роля играят такива като лидерите на „Атака“, позиращи за увековечаване в ролята на народни будители.

- 03-10-2012|Ирина

Най-важен извод от статията е необходимостта „към Богословския факултет на университета или към някое от другите държавни училища да се създаде департамент, в който да се подготвят мюсюлмански проповедници.“

Така ще се познаваме по-добре.

Това е всичко.

- 03-10-2012|Златко

Няма да попречи и ако има повече и по-достъпни издания на Корана, примерно. Ако на хиляда души сред нас го е чел един (аз не съм), то пак шансовете за разбирателство ще се увеличат многократно…

- 03-10-2012|Плетящият Холандец

Ами то Коранът си е достатъчно достъпен – в Интернет.

Има го на български, в превода на проф. Цветан Теофанов.

Само че: и Коранът, дори в по-голяма степен, отколкото християнския Нов Завет, е труден за четене и разбиране – без съответните пояснения (коментари).

А понякога и самите тези пояснения (надлежно вложени от проф. Цветан Теофанов в текста, в скоби дадени) предизвикват у съвременния читател най-малкото … недоумение!

Например, в СУРА КРАВАТА (АЛ-БАКАРА)

има такива думи:

„178. О, вярващи, вам е предписано възмездие за убитите, свободен за свободен и

роб за роб, и жена за жена.“

И по-нататък:

„179. За вас във възмездието има живот, о, разумни хора, за да се побоите! „

И после вече следва „пояснението“ от Цветан Теофанов (дадено в скоби):

(Изразът „във възмездието има живот…“ наистина заслужава особено внимание.

Ако се приложи възмездието, с погубването на един човек се осигурява живот на

много други и по такъв начин се предотвратяват кръвните вражди.)

Даммм…

Май наистина трябва да направим тук едно публично четене на Корана на български – ама с участието и на мюсюлмани, и на християни – за да си изясним кой как разбира някои от тези места в Корана…

- 03-10-2012|Майя Маркова – Защо изобщо има такъв факултет?

Мога ли да вляза в доста обичайната си роля на черна станция? Още когато върнаха Духовната академия към Софийския университет като Богословски факултет, аз се чудех и маех защо и напразно търсех логика в тази стъпка. Нали университетът се смята за средище на фундаменталните науки и по тази причина повечето приложни науки, както и изкуствата, се изучават в отделни академии. Що ще тук религията? Защо не си остана отделна Духовна академия, нека бъде с факултети за различните вероизповедания (или в краен случай отделни академии, ако хич не се понасят)?

Но да оставим това настрана – как стои въпросът в Европа? Има ли в „старите“ европейски страни институти за подготовка на имами? Питам се дали някои наши младежи не биха могли да учат там.

- 08-10-2012|Ирина

Обръщам внимание на статията на Тимъти ГАРТЪН АШ „Ислямът в Европа“ тук.

- 09-10-2012|Ирина

Не можем да правим публично четене на чужди вярвания, ако не сме разбрали нашата, защото там, например пише „който се чувства безгрешен, нека пръв хвърли камъка“/не цитирам по параграфи, но тълкуванието и изпълнението на това ме плаши, как да стане като камъни ми се хвърлят/, но кой ти чете.

Искам още да добавя, че християнството е отговорност, защото това не е една от многото религии, това е последното, което ни е казано и повече разяснения няма да има.

Ти как тълкуваш, например, /пак ще цитирам свободно, защото си мисля, че смисъла е спазен, а тълкуванията са много/ „до сега ви казваха, око за око, а аз ви казвам, ако ви ударят едната буза, вие дайте и другата“. Като „този тука е попрекалил“ или „където са ви ценностите, там и ще отидете“.

- 09-10-2012|Ирина

Защо щеше да е хубаво българските мюсюлмански проповедници да се учат в България. Зощото така щяхме да ги познаваме – знам го тоя, живее до нас, всеки ден го виждам какви ги върши, или храним се в един стол на университета, от един магазин пазаруваме, съседи, близки, по проблеми, живот.

- 10-10-2012|Ирина

Дали ме е страх от нстъпващ „мюсюлмански радикализъм“. Страх ме е от всяка тълпа /агитки, митинги/. Страх ме е от неандерталска безпросветност, настъпваща с мотиката, защото не знае как да се отреагира. Страх ме е от побъркани, окрилени от свободата на словото и печата. Страх ме е за точността на решенията, които човек взима в трудни времена.

- 10-10-2012|историк

За какво точно „завръщане към религията на прадедите“ става дума, когато говорим за разпространението на салафизма в България и из цяла Европа? Да не би въпросните „прадеди“ на нашите български (и европейски) мюсюлмани да са били бедуините, обитаващи Арабската пустиня през VII в.? Да защитаваш граждански права и да си политически коректен е едно, а да говориш пълни глупости с цел да се изкараш либерал единствено в собствените си очи – съвсем друго.

- 13-10-2012|Ирина

Много сте прав, историк, салафизмът не е традиционна българска деноминация на исляма, / така мислят и много българи мохамедани от тези места/. Обаче вие ми кажете, /да се върна на важното/, не е ли нормално да им хареса да са такива, /странни, специални/, ако никой друг не се интересува от тях, напротив, постоянно са обиждани и отхвърляни.

Та пак да кажа, трябва ни наше обучение.

Ноа какво сме седнали да говорим за нередностите в Мюфтийството, като Светият синод е една дупка.

И още нещо да добавя, относно малцинството цигани, те живеят навсякъде по Европа и са такива, каквато е държавата, в която живеят.

Така, че ако циганите ви се струват гадове, то мислете си за вашата крадливост и беззаконие.

- 10-11-2012|Васик

Експертизата и правотата на Желязкова са вън от съмнение. Причината, че тази статия е била пренебрегната от останалите български издания, се крие в дълбоко вкоренени предразсъдъци и митологеми, които навличат на всяко рационално говорене за исляма и мюсюлманите безхитростни епитети като „провокация“ или „еничарство“. Не съм далече от мисълта, което всъщност засяга въпроса на Желязкова, че с това дело се демонстрира „силна държава“, и то странно или „случайно“ съвпадайки с отсъствието на каквото и да било раздвижване по действителния проблем – атентата в Бургас. Случайно или не, но ни се предлага делото за „радикален ислям“ като квазиотговор на световния тероризъм или просто като заместител на виковете „Булгар“. Не мога да не посоча, че това е същата тази ДАНС, която пак през 2010 г. се занимаваше с миомите на Калина Илиева – аналогията се натрапва сама.

Политики на тоталитарната власт към ромите в България /1944-1989/

Автор: Анастасия Пашова

Веднага след 9 септември 1944 година циганите стават обект на държавната малцинствена политика на асимилация, която през различните периоди има различни форми и се провежда с различни средства. Има всички основания да се говори за политика, а не за „политики“ или „смяна на политиката“, тъй като от началото на управлението до края, политиката на управляващата партия – БРПк, а след това БКП, цели тяхното културно претопяване и асимилация като културно малцинство и изграждането им като „граждани на новия социалистически живот“.

Защо има основания да се говори за асимилация, а не за адаптация и интеграция на циганите към „новия живот“?

Адаптацията е активен процес, с прякото участие и инициатива на групите, като инициативата за промяна би трябвало да идва от тях самите и в този процес те да придобиват нови средства за съществуване. Основните характеристики на „адаптацията“са активност и доброволност, а целият процес на „преобразяването на циганите в българи“ започва от горе – надолу, с правителствени постановления и партийни решения, което е типичния механизъм на установяване на тоталитарната власт. В този аспект общността винаги е била обект на въздействие, т. е. друг /БКП, като управляваща партия, слята с държавната власт/ е преценявала вместо нея, какви са нейните проблеми и е давала рецепта как да се решат. За „адаптация“ на циганите по време на комунизма не може да се говори, тъй като групата е била само пасивен обект, а не активен субект на процеса на „побългаряване“.

Провежданата от БКП, държавната политиката на икономическа и социална „псевдо-интеграция“ на циганите в България е целяла тяхното културно претопяване и асимилация..

Доколко е насилствена тази политика, как се реализира на практика, доколко условно може да се разграничи в четири периода и какви са причините за промените в политиката на тоталитарната власт към циганите е обект на изследването по-долу. Предложената периодизация се е наложила в научната литература, тъй като все пак се основава на реални изменения на взаимоотношенията на официалната власт с циганите.

„И циганите са хора…“

Първият период започва веднага след 9ти септември 1944 година, продължава много кратко и в първите години на 50-те вече е приключил. Взаимоотношението между циганите и официалната власт през този етап условно може да се обозначи като „насърчаване, но без признаване и уважение на етнокултурната им идентичност“. След преврата на 9-ти септември идва на власт доминиращата от комунистите коалиция на ОФ и макар и „изкривена“ в страната има многопартийна система и „псевдодемокрация“. Това оказва влияние и върху политическото отношение към циганите. Държавната политика през този период е насочена към активно привличане на циганите в „строежа на новия живот“ и формалното им признаване, като „особено, но равноправно малцинство“. Разбира се това са само партийни лозунги, зад които стои друг контекст. Признаването е формално, доколкото обслужва целите на комунистическата „националистична идеология“. На пръв поглед, ако се видят правителствените постановления може да се остане с погрешното впечатление, че тоталитарната държава: „Води политика за утвърждаване на циганите като равноправна и самобитна етническа общност в състава на българската нация, като им признават определени права и свобода на организиране. Дадена им е дори ограничена културна автономия“

Реално официалната власт „организира“ и „подкрепя“ циганския елит и циганите по места да изграждат и утвърждават циганската си етничност като изграждат свои организации. „Изграждат се локални цигански организации по места, които се включват като секции към структурите на Отечествения фронт. На 6. 11.1945 г. по инициатива на БРП/к/ е основана „Общоциганска организация за борба против фашизма и расизма и за културното издигане на циганското малцинство в България“, с председател Шакир Пашов. През 1946 година започва да се издава вестник Романо еси /Цигански глас/, главен редактор на който отново е Шакир Пашов. През 1947 година в София е създаден цигански театър „Рома“. На 2 май 1948 година се провежда Национална конференция на циганите в България, на която се декларира предаността към БКП и Отечествения фронт.“

Но как стоят нещата по места?

В Доклад от 5 август 1950г. до ОК на БКП в Благоевград „Относно състоянието и работата на малцинствените цигански културно просветни организации в Петрич и Сандански“ се казва: „За да узнае какво е настроението на циганите и за да могат да се вземат мерки срещу вражеските настроения сред тях, особено в Санданска околия, ОК на партията изпрати в Петрич и Сандански председателя на ОК на културно-просветната циганска организация, другарят Османов, който след като е поговорил с повече хора от тяхното малцинство и е направил публични събрания и в двата града прави следните констатации:

„В Петрич циганите се занимават предимно с кошничарство и се намират в много мизерно положение, но в тях не е намерила място реакционната пропаганда за бягство в Югославия или Турция. Там има циганска културно-просветна организация, но от нейното създаване до сега, както ръководството, така и организацията не са проявили никаква дейност и тя просто се е разпаднала. Поради това сега са избрали ново ръководство и са решили да му се даде известно възнаграждение със задължение да работи повече в организацията.“ Показателен е и факта, че самите цигански организации се ситуират към структурите на ОФ. „Голяма част от циганите в Петрич са членове на ОФ и от всички само двама трима са членове на Партията.“ Така, че за „доброволно членство и организиране“ за „защита на циганската култура и идентичност“ в тези цигански организации въобще не може да става и дума. Това проличава и в следващия абзац на доклада за Сандански: „Предлагам: 1. Най-късно до 5-ти септември ОК или ГК да изпратят другар в циганската махала, който да направи публично събрание и разобличи вражеските сили; 2. Най-късно до 5 септември да се изключат от редовете на Партията виновниците за подстрекаване на циганското малцинство за заминаване в Турция – Сюлейман Муртев, Гога Абдулов, Мехмед Юсеинов, Демир Махмудов, Динка Сулю и Алиша от с. Джигурово; 3. Добре да се проучи въпроса и ако има и други подстрекатели и те да се изключат от Партията. 4. Да се провери и по другите села където живеят цигани и ако има подобни настроения да се вземат съответни мерки и се проведе разяснителна работа.“

Целенасочено цитирах по-голяма част от Доклада, защото това се оказа единственият документ в партийният архив за периода 1944-1948, в който на заседание на ОК на БКП се поставят и разглеждат проблемите на циганите. Видимо проблемите на тяхната култура и идентичност не са приоритет на партийната власт.

Задачата пред партията е не за „културното издигане“, а „за скрито асимилиране“ и дистанцирането на циганското малцинство от турците и по този начин развиване на циганска, а не турска идентичност и самосъзнание. „Благородната задача“ за циганска културна идентичност, чрез участие в цигански културно просветни организации е политика на самата БРП/к/, която е водеща в структурите на ОФ по това време, а не активности на самите цигани. Участието в тези цигански организации видимо е било формално, а членството в тях по места е било обвързано със заплащане и привилегии. На фона на тази „културна демократичност“към циганите, не може да не се отчетат два факта, които подкопават вярата в „добронамереността на тоталитарната власт“ към циганската общност в Н. Р България.

Първият факт е свързан със страха на БКП от турското малцинство в страната и с необходимостта да се провежда „националистична хегемония над малцинствените групи“. В случаят е от значение, че 130 000 цигани в България изповядват исляма и една голяма част от тях се самоопределят като турци, а не като цигани. Затова държавата тръгва към политика, с която иска да насърчи изграждането у ромите на циганско самосъзнание в противовес на изповядваната религия „ислям“. В ромския вестник „Романо еси, през 1948 г. се отправя следния призив към ромите: Онези които досега са се срамували да се нарекат цигани и които са преминали към турското малцинство, или пък са били кръстени като християни, нека да свалят маските от лицата си, да вдигнат глави и да покажат, че са цигани. Тъкмо предполагаемата или „реална“ опасност от асимилация в турското малцинство, чиято етническа идентичност се крепи на езика и религията, застава винаги на преден план и при по-късните решения на правителството.“

Предприети са и конкретни мерки за изпълнението на „националистичната програма“, които пряко засягат и циганите. В България през 50-60те години голяма част от циганските турско-арабски имена били „побългарени“, а след „възродителния процес“ през 80те години за цигани въобще не се споменава публично.“

В Доклад до ОК на БКП се казва: „Настроението сред циганите в Сандански и околните села е лошо. Между тях широко се разпространява вражеска агитация за изселването им в Турция. Много пъти са ходили делегации при турския консул, който им е обещал, че ще уреди тяхното изселване. Окол^90% от циганите в Сандански и с. Джигурово са се записали за изселване, между които и членове на тяхната организация, а същевременно и членове на партията. Още по-лошо е, че това става пред ОК и той досега не е взел никакви мерки освен това, че когато искат да пътуват, милицията не им дава открити листове. Но въпреки тия мерки има случаи, когато те идвайки до Симитли, пак отиват в София в турската легация.“

Интересен е и един друг факт, малко познат и признат в публичното пространство и сега. В своята етнокултурна специфика циганите са разделени на многобройни групи със своя специфика и много трудно могат да се обединят в организации. За тях основна етнокултурна характеристика е сегментарността на социалната структура на общността и затова циганите биха били последните хора, които биха искали или биха направили доброволно свои цигански организации. Вероятно държавата и комунистическата партия, чрез свои хора от циганският елит институционално организират циганските организации, дори и първата Общоциганска организация има прокомунистическа насоченост – „за борба против фашизма и расизма“ и на второ място – „за издигане на циганското малцинство в България“.

Вторият факт е, че през 1947 година държавната власт обнародва „Закон за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите.“ Чрез този закон се цели да се ангажират с обществено полезен, т. е. държавен труд всички групи от населението. Към този закон излиза и Окръжно № 2410 от 25. юли,1947 г. в което се казва: „Особено лошо впечатление прави обстоятелството, че често се забелязват здрави и работоспособни мъже и жени да подлагат ръка за милостиня, когато при днешния трудов подем във връзка с провеждането на двегодишния стопански план и другите инициативи на правителството, те имат пълна възможност да вложат своите сили в производството и с честен и достоен труд да изкарват прехраната си. Ето защо, абсолютно необходимо е към такива лица да бъде прилаган Законът за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите, за да бъдат приучени към полезен труд и за да се премахне у тях привичката към просия“. За никого не е тайна, че тези хора са били цигани, които като гледачки, мечкари и дресьори на животни са си изкарвали прехраната. Просията е забранена и с Наредбата – закон за общественото подпомагане от същата година в чийто чл. 47 пише: „Просията по цялата територия на страната под каквато и да била форма се забранява. Заловените лица в просия се въдворяват на местожителство“. Този закон също пряко касае циганите. Санкциите на нарушителите са предоставени на местните административни и милиционерски власти и на областните началници по обществените грижи.

Видимо под ударите на този закон е попаднало и чергарстващото циганско население, което според официалната държавна политика „чергарства и се занимават с просия и врачуване.“ В официалните партийни документи циганите още от началото на тоталитарната власт не са дефинирани като общност според критериите за етнокултурната си идентичност, а според начина си на живот и препитание или като девиантна социална група – скитащи, просяци, крадящи. До 1946 г. 81% от циганите в България са били неграмотни. Петдесетте – шестдесетте години минават под лозунга за ликвидиране на неграмотността.

По тази причина още през 1947 г. започва ограмотяването на циганското малцинство. Първото училище за роми е открито през 1947 г. в кв. „Под Факултета“, като първоначално в него се учат 40 деца, а след четири години броят им става 500. „Най-трудно образователната програма се провежда сред ромите. В тихата съпротива на общността им, гледаща на училището като чужда и враждебна институция, целяща да унищожи традициите им, насочена към културна асимилация на етническите малцинства и унификация на обществото, се разбиват голяма част от усилията и инициативите на „народната власт“

„Хора са, но не чак толкова…“

Вторият период е от началото на 50-те години. Свързан е с издигането на Вълко Червенков начело на партията и държавата /декември 1948/ и процесите на колективизация и индустриализация в страната. „Новата държавна политика“ приема курс на етнокултурно обезличаване на малцинствата в това число и ромите и репресивни мерки за въдворяването им и включването им в обществено – полезен труд. „Една от първите прояви в смяна на курса е изселването на част от турското малцинство през 1950/1951 година. Сред тях има и цигани. По това време в Турция общо са емигрирали и около 5000 цигани“

В партийните организации по квартали и месторабота на Благоевградска област са включени 134 цигани /0,9%/ от общо 13 492 човека, една голяма част от които после са изключени от Партията за подстрекателска дейност и турчеене.

„През 1956 година са последните официално публикувани цифри за броя на циганите в България – 194 000 души. Данните след това биват засекретявани и могат да се открият главно в архивите на ЦК на БКП или държавна сигурност“. „Новата държавна политика“ се обединява около идеята на така наречената „културна революция“, която включва мерки за промяна на бита и начина на живот на циганите. „Социалистическият труд и грижите на народната власт са в състояние в кратък срок от време да превърнат изостаналите слоеве на циганското население в съзнателни строители на социализма в нашата Родина“. По повод на това се приема Програма за заселване, която се включва в Постановление № 1216 на Министерския съвет от 17. X.1957 г. „За решаване въпроса с циганското малцинство в България“, с което на практика се забранява чергарството. В дълбоката си същност това постановление е цялостна партийна Програма за въдворяване по местоживеене и месторабота на циганите – чергари. По същество Програмата е отрицание на циганския традиционен начин на живот – динамизма и пътуването. Номадството е разгледано като скитничество, а то за властта е девиантно поведение и затова индивидите, които го упражняват, трябва да бъдат нормализирани и реинтегрирани към социума. Отделните случаи при чергарството на девиантно поведение се генерализират до основни характеристики на циганите.. На практика това Постановление е насочено срещу етнокултурната специфика на циганите и има за цел тяхната психическа, културна и социална асимилация.

С цитираното постановление се подготвя и издаването на Постановление № 258 на Министерския съвет от 17. Х. 1958 година „За уреждане въпросите на циганското население в България. С него се забранява „скитничеството и просията“ и всички граждани се задължават „да се занимават с обществено-полезен труд и да работят според своите сили и възможности“. В обосновката на постановлението се дава характеристика на направеното дотук:

„След 9 септември 1944 г. заедно с българския народ получиха свобода и пълна възможност за всестранно развитие всички малцинства в страната. Такава свобода получи и циганското население. В резултат на грижите, които положиха Комунистическата партия и народната власт, за циганите се създадоха широки възможности за труд и културно развитие. Голяма част от циганите се включиха на работа в държавния и обществения сектор. Мнозина получиха награди за трудово отличие в социалистическото строителство. Из средата на циганското население израснаха добри кадри със средно и висше образование – учители, лекари, инженери и други.“

Видимо тук циганинът не се дефинира с етнокултурните си характеристики /тъй като това може да се каже за всеки/, а такъв какъвто е необходим на социалистическия ред и демагогия.

Казаното дотук обаче за циганите почти изключва или противоречи на следващите твърдения: „Все още известна част от циганското население изостава от общото развитие на страната, не е заето с постоянен труд, не се задържа на едно място, а води скитнически живот, занимава се с просия, гадаене, кражби и други нарушения на обществения ред. В много случаи циганското население става разпространител на болести и се явява носител на най-голяма изостаналост.“

Тук много по-сполучливо акцента е върху етнокултурните характеристики на циганите, но те са натоварени с отрицание. Този негативен образ на циганина – чергарин се издига в ранг на национална политика и десетки години след това ще определя исторически наложените предразсъдъци свързани с тези хора. Така е отразен и в Българския тълковен речник.

Номадите са бедни, понеже просят и не работят, крадат за да живеят, занимават се с магии и гадания и като такива са заплаха за останалото население, като асоциални и криминални типове. Те са мръсни и болни и разнасят тези зарази и затова срещите с тях са опасни.

Тук влиза в сила и един от основните механизми за абсолютен контрол на тоталитарната държава – „разделяй и владей“. Уседналите цигани са добри, а номадите „лоши“ и трябва да се превъзпитават. Странното е че после и едните и другите влизат в „едно русло“ – на изостанали и асоциални и тяхното най-голямо престъпление е че живеят свой собствен живот, който тоталитарната пропаганда и държава не може да разбере и приеме, защото се нарушава установения от нея социален ред.

Извадките от постановлението, красноречиво показват до каква степен тоталитарната държавна политика не се интересува от „псевдо-толерираната“ само преди години циганска култура и идентичност. Самият термин „въпросите“, а не „проблемите“, с които се обозначават Постановленията насочва към идеята, че циганите – чергари с традиционния си начин на живот са „въпрос“, който трябва да се реши в контекста на строгата държавна политика на пространствено закрепостяване – постоянно местожителство, което не можеш да сменяш, и упражняване на обществено – полезен труд.

Зад всички партийни постановления и лозунги, може да се види как чергарският начин на живот е „въпрос за решаване от държавните власти“, а не доброволен акт идващ от самите цигани. „Циганите трябва да уседнат по собствена воля или принудително“, т. е. тъй като номадството е самият им начин на живот, усядането трябва да е принудително и репресивно. Общинските служби трябва да издирят циганите – номади в своите региони, като ги въдворят дори със сила. Циганите трябва насила да се откажат и изоставят всичко, което ги отличава от останалата част от населението и се нормализират, т. е. „побългарят“.

Предвиждат се и конкретни мерки: „онази част от циганското населения, която все още се занимава със скитничество да се установи на едно място и се създадат условия за включването му в обществено полезен труд.“

Интересно е тук да се отбележи, че под трудовата заетост се разбира само обществено-полезен труд, т. е държавна работа в полза на обществото, а упражняването на различни занаяти с които се занимават циганите, не е такъв вид труд. „Всеки гражданин е длъжен да се занимава с обществено полезен труд и да работи според своите сили и способности“. Упражняването на обществено полезен труд не е право, а строго санкционирано от Партията и властта задължение на всички хора в страната още със Закона за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите, който влиза в сила от 8.10.1946 година, когато е обнародван в ДВ и по него са предвидени репресивни санкции. Под ударите на този закон попадат „всички работоспособни български поданици от двата пола, навършили 16-годишна възраст, които са се отдали на безделие, празноскитане… се мобилизират за задължителен обществен труд“

В Постановление №1216/ 8.10.1958 г. се набелязват и конкретни мерки, които са насочени към решаване „въпросите на циганите – чергари“. Не подлежи на никакво съмнение репресивния им характер: „Задължават се изпълнителните комитети на окръжните, околийските, градските и селските народни съвети, в чийто райони живеят цигани да издирят онези от тях, които не се занимават с обществено – полезен труд…и да вземат мерки за настаняването им на работа в държавните и други обществени предприятия, в селските и горски стопанства и други“. Постановлението рамкира и местата в които могат да се въдворят циганите и тук те нямат право на избор. „Задължава Министерството на земеделието и горите до 1 януари 1960 година… да настани на работа в държавните земеделски стопанства не по-малко от 1000 цигански семейства, като им даде жителство на селищата в чиито райони се намират стопанствата … и построи за тях евтини и хигиенични жилища на обща стойност 4 000 000 лева.“ Остава открит и неизследван въпроса колко цигани са настанени на работа и колко жилища са построени със заделените средства. Друга голяма част от циганите е трябвало да се настанят по селата и да бъдат приети в кооперативните стопанства за да „упражняват общественополезен селскостопански труд. „Задължава Централния съюз на трудово производителните кооперации да създаде в населените места където има цигани, кооперативни организации или отдели в съществуващите кооперации, в които да се приемат за членове цигани, упражняващи ръкоделни занаяти – кошничарство, бърдарство, вретенарство, железарство и др.“ Най-строго се контролирало и насилствено заселвали циганите чергари.

В писмо на Секретариата на ЦК на БКП до местните партийни структури се посочва, че броят на „циганите чергари“ е 14 000, или максимум 5-6 % от общия им брой. Според Кроу в хода на тази програма 20 000 цигански семейства, предимно от Дунавската равнина получават земя и си построяват жилища. Според същия автор тогава са възникнали ромски гета в 160 от общо 237 града и в 30 от общо 5846 села, което приблизително показва и броят на засегнатите чергарски групи. Е. Марушиакова и В. Попов констатират, че: „Досега нито един от бившите чергари не е изразил пред нас, макар и минимален негативен нюанс по отношение на държавната политика по този въпрос.“ Според авторите причините за това са в „Обстоятелството, че по това време /5O-те години/ вече е назряла сериозна криза на чергарския начин на живот. Възможностите на този начин на живот, крепящ се до голяма степен на дребното, полу-натурално селско стопанство, все повече се изчерпват в новите обществено – икономически реалии.“

Самият термин в Постановлението – „въпросите“, а не „проблемите“, насочва към идеята, че циганите-чергари с традиционния си начин на живот /семейно мигриране, липса на фиксирани жилища, амбулантни професии/ са „въпрос“, който трябва да се реши в контекста на строгата държавна политика на пространствено закрепостяване-постоянно местожителство, което не можеш да сменяш и упражняване на обществено-полезен труд. Циганите-чергари са „напаст“ и предпазването от тях е възможно единствено чрез най-строг надзор и постоянен и всекидневен контрол.

В Постановлението от 1958 г. се предвижда да се вземат и мерки „за подобряване бита и културата на циганското население…за урегулиране, благоустрояване и хигиенизиране на циганските квартали“.

Колко това е довело до някакви практически действия на административните органи се вижда от следната печална характеристика на ромските квартали от 1995 г.

„По данни на И. Томова 52% от ромските семейства нямат течаща вода в жилището или в двора, 74% нямат тоалетна в къщата или в двора, и само 14% имат достъп до топла вода; 34% от ромите разполагат с по-малко от 5 кв. м. жилищна площ на член от домакинството, а другите 35% – между 5 и 9 кв. м. Боклуците в ромските гета се изхвърлят на големи гниещи купчини по тесните улици и постоянно се разнасят от кучета, прасета и деца, а пространството зад домовете се използва безразборно като „клозет на открито“. На много места, поради спукани тръби, сред планини от смет извира вода, от която пият невръстни деца. Все още в много ромски махали в градовете и в редица села ромите нямат и електричество. Такива ужасяващи хигиенни условия могат да се видят не в една или в две ромски махали в страната: кв. „Надежда“ – Сливен; кв. „Шести“ – Нова Загора; кв. „Райна Княгиня“ – Ямбол, кв. „Хумата“ – Лом, „Предел махала“ – Благоевград и др. Безспорно бедността е първият и най-сериозен фактор за високата заболеваемост сред ромското население. Тя е несравнима с тази на останалото обедняло българско население. Става дума за унаследена бедност, задълбочена от масовата и продължителна безработица при ромите. По данни на Световната банка от 1995, бедността сред циганите е 9 пъти по-ниска в сравнение с тази при българите. Непълноценното хранене поради липса на средства е също голям проблем в повечето махали. Това е фактор, който влияе особено сериозно върху децата, възрастните и хронично болните.

По Постановлението започва строителството и на нови жилища в градските махали в по-големите градове – София, Пловдив и Сливен, тъй като е предвидено Българската инвестиционна банка да отпуска кредити на народните съвети за строителство на жилища в ромските махали, а циганите които са настанени в тях да погасяват заемите в срок до 20 години. Така се построяват през 1959 г. жилищата в кв. Коньовица и бул. Стамболийски в София, нищо че това става със стари материали, та нали и циганите не са първа ръка хора. „Разрешава на изпълнителния комитет на Софийския градски народен съвет да построи жилища на тези цигани в новите урегулирани терени с материали от разрушените постройки в София“.

Друг важен аспект на Постановлението от 1958 година са мерките които се предвиждат за издигане санитарната култура на циганите. „Задължава Министерството на народното здраве и социалните грижи и местните здравни органи да организират и провеждат санитарно-противоепидемни мероприятия за предотвратяване появяването и разпространяването на заразни болести и паразити и мероприятия за издигане санитарната култура на циганското население. Тези мероприятия се планират не като пожелателни и доброволни, а като репресивни. „Срещу ония, които не изпълняват разпорежданията на здравните власти да се вземат най-строги мерки“.

Като резултат от тези здравни мероприятия, дори години по-късно статистиката сочи, че „Средната продължителност на живота сред ромите е с над 10 години по-ниска в сравнение със средната за страната. Тези тенденции съществуват повече от 10 години, но през последните няколко години се задълбочава. Масовото обедняване, непълноценното хранене, постоянният стрес, нехигиеничните жилищни условия, ранните и чести раждания са причина за рязкото влошаване на здравето на ромите.

В Постановлението не са забравени и ромските деца, които трябва задължително да завършат основното си образование. „Към училищата и кварталите с циганско население да се открият стаи занимални, където след училищните занимания учениците да се подготвят под надзора на учители-възпитатели, а също така да се открият и детски градини за деца от предучилищна възраст“. В същото време цитатът красноречиво показва, че ромските училища са сегрегирани, а училището освен място за обучение, трябва да бъде и място за превъзпитание. Партийната идея е децата да се отнемат от родителите, колкото се може повече време и по този начин се изолират от „нездравия свят на махалата“и близките си. „Не е известно колко специални основни училища за роми са били предвидени. Очевидно изпълнението на министерското постановление създава значителни трудности и резултатите от него се забавят. Половин година след публикуването му през юни 1959 г., ЦК на БКП се вижда принуден да обясни още веднъж смисъла на постановлението. Обръща се внимание на факта, че част от ромите предпочитат да изпращат децата си в турски училища, което занапред трябва на всяка цена да се предотврати. Организациите на партията, комсомола и ОФ са призовани да следят всички деца да получават правилно образование и комунистическо възпитание; за целта е наложително те да посещават български училища. От началото на учебната 1958/59 година постепенно българският се утвърждава като първи език на преподаване във всички училища, включително и в тези на турското малцинство, където дотогава преобладава турският като първи език на преподаване в основните училища. През 1965 г. МНП издава съобщение в селищата с компактно циганско население обучението с децата циганчета да се диференцира и индивидуализира.“ Това е продължение и на правителствената политика от средата на 60-те години за разкриване на основни училища със засилено трудово обучение /ОУЗТО/. „През 1966 местния народен съвет в Пловдив решава да проведе експеримент в населения предимно с роми кв. Столипиново. В учебния план на училището влиза и предметът „трудово обучение“, в който децата трябва да се научат на един по-висок трудов морал и да добият основни познания по различните професии. … Високият % на отсъствията трябва да се намали и да се подобрят слабите оценки на учениците с „нисък бит и култура“. Понеже експериментът в Пловдив протича обнадеждаващо, моделът съкратено наречен ОУЗТО, се възприема в цялата страна… за уч. 1990/91 г. Цифрите на тези училища са следните: общо в страната има 31 училища от този тип с почти 18 000 ученици и малко повече от 1 400 учители.“ Според Ил. Томова през 1989г. на територията на страната има 32 такива училища като основната част от учениците в тях са от ромската етническа общност. „В учебната им програма броят на часовете по основни предмети като български език, математика, чужди езици, химия, физика и биология, са намалени за сметка на увеличения брой часове по трудово обучение. След завършване на такъв тип учебно заведение много трудно младия човек би могъл да продължи да учи.“

Отделено е място и на засилване на обществено-възпитателната и културната работа сред циганското население с цел въвличането му в обществено-политическия и стопанския живот на страната, но това е трябвало да става отгоре и без да се държи сметка дали тази общност има желание да участва. Такова авторитарно и насилствено интегриране може да бъде само законодателна мярка от наказателен порядък, тъй като другата страна не участва доброволно.

Доколко това постановление е имало репресивен характер проличава и от факта, че контролът по изпълнението се възлага на Министерството на вътрешните работи на първо място и след това на местните народни съвети, т. е. мобилизира се репресивната и административната власт.

Като продукт от Постановлението „Локалните цигански организации се разпускат или се вливат в секциите на ОФ, разпуска се и Общоциганската организация, а Шакир Пашов /по това време депутат в Народното събрание – 1949/ е изпратен в концентрационен лагер в Белене. През 1951 г. е закрит и театър „Рома“, който е успял да просъществува само четири години. По същото време започват и първите „преименувания“ – замяна на турско – арабските имена на циганите с български.

За по-ефективно решаване на проблемите се спуска и Решение на Секретариата на ЦК на БКП, което задължава партийните организации по места да спомагат за „трудоустройството, жилищното уреждане и превъзпитанието“ на циганите – чергари и за „комунистическото и трудовото възпитание на циганските деца.“ Всички партийни организации, народните съвети, ОФ и ДКМС трябва да работят активно „за се приобщят напълно всички цигани към социалистическото строителство и да се превърнат те в съзнателни и пълноценни строители на социализма“.

В писмо на Секретариата на ЦК на БКП от м. Юни 1958 г. адресирано до окръжните и общински комитети на партията пише: „Част от циганите възприема твърде бавно социалистическата култура, неподатливи са на превъзпитание, старите традиции и обичаи са дълбоко вкоренени в тях, а преживелиците от капитализма са оставили дълбока диря в тяхното съзнание, те продължават да живеят по-старому… В Народна Република България няма и не може да има място за трудова незаетост, просия и чергарство. Трябва да се направи така, че всички цигани да се приобщят към социалистическото строителство и да се превърнат в съзнателни и пълноценни строители на социализма“.

В началото на шестдесетте години по предложение на Градските комитети на БКП, ГОНС и Отделите „Просвета и култура“по селища започват инициативи за изграждане на интернати в населените места в които живеят цигани и турци. Това е продължение на политиката на БКП за изграждане на сегрегирани училища в страната. В Писмо № 497, от 22. Декември, 1960 г. до ЦК на БКП в лицето на др. Пенчо Кубадински, с копия до министъра на просветата и министъра на финансите се отправя следното искане от ГК на БКП – Коларовград: „Смятаме за крайно необходимо да се разкрие общежитие – пансион, където социално слабите турчета и циганчета, които нямат условия за работа да бъдат прибрани в това общежитие, където ще получават храна, квартира и ще бъдат под контрола и ръководството на опитни възпитатели“. Подобни искания са постъпили и от други институции в селища в които живеят повече цигани и турци.

През 1961 година масово в страната се разкриват специализирани детски домове – интернати, в които основно са обхванати ромските деца. За тяхното функциониране Министерството на просветата и културата обнародва в ДВ на „Правилник за детските домове – интернати“. „Твърди се, че тези интернати за роми са създадени по лична инициатива на Тодор Живков. Тяхната цел е асимилирането на ромските деца, както откровено се констатира в една брошура от 1964 г.. Отделени от семействата и обичайната си квартална среда, поставени в добри условия, децата за броени месеци щели да се променят. Така щяла да се създаде здрава основа за превръщането на малките циганчета в пълноценни граждани и убедени строители на комунизма и социализма.“ Те са замислени като държавни възпитателни заведения за деца от предучилищна и училищна възраст за които липсват условия за правилно отглеждане и възпитание в семействата. За целта децата се отделят от семействата и се настаняват на интернатни начала в домовете. Целта е „да се съдейства при подготовката на възпитаниците за живот в социалистическото и комунистическото общество, съгласно постигането на по-тясна връзка на училището с живота и за по-нататъшно развитие на образованието в Н. Р. България. Като осигуряват културно-битови условия, необходими за всестранното развитие на настанените в тях възпитаници: да възпитават децата в организиран живот в дух на комунистическа идейност и да оказват всестранно съдействие на подготовката на строители на комунистическото общество; да възпитават у децата комунистическо отношение към труда, да изграждат у тях трудови умения и навици и да ги насочват към определена професия“. Зад тези най-общи фрази: „комунистическа идейност“, „строители на комунистическото общество“, веднага се вижда, че акцента в тези детски домове е върху засиленото трудово обучение на децата, което трябва да ги направи добри работници, а не да получат общообразователна подготовка, както другите ученици в нормалните училища. Зад тази по принцип „хуманна и социална“ държавна грижа прозира институционализираното отношение към ромските деца като към второ качество деца, които имат шанс да станат единствено добри работници.

От правилника на интернатите се вижда, че в тези домове освен учители-възпитатели има двама учители, които са с особен статут, тъй като техните задължения са регламентирани отделно. Това са учителят – специалист по трудово възпитание и дружинния ръководител, който организира работата на пионерската дружина и четите „чавдарче“. Учителят по трудово възпитание работи по следните задачи:

– „Проучва програмата по трудово обучение в училището и работи по съгласуван с училището годишен производствен план.

– Осигурява правилна организация и добро поддържане на работилниците и работните места; грижи се за опазване на инструментите и машините и съоръженията и за пестеливо използване на отпусканите материали.

– Отговаря за трудовата подготовка, за самообслужването и домакинско-битовия труд на възпитаниците и др.“

От Правилника е видно, че тези домове – интернати, които действат дори и през лятото, обучението по общообразователните предмети е занижено, за сметка на организирана производствена дейност, т. е. в тях е водеща трудовата дейност, а не ученето, тъй като основната цел е да се научат децата на послушание и труд.

Разбира се в тези домове – интернати най-голям е бил процента на ромските деца, тъй като сред тях е имало най-много „сираци, полусираци, намиращи се в тежко материално затруднение, извънбрачни деца и деца на многодетни семейства.“

Тези групи деца са били и основният контингент на домовете. Идеята е децата да се отделят от родителите си и по този начин се поставят под непрекъснат контрол и наблюдение. Както се вижда основните ценности в които са възпитавани са послушание и труд. Откъсвайки ги от родителите и общността те ще ги отдалечат от циганските традиционни ценности – инициативност, адаптивност. „Това е вид „просветителски деспотизъм“, свързан с отнемане на децата от родителите с цел унищожаване на групата, чрез унищожаване на нейната възпроизводствена база.“

„Според Трьобст, през 1975 г. има 145 интерната, където принудително живеят 10 000 ромски деца от полу-чергарстващи семейства“.

„Много висок е делът на децата от циганската етническа група в т нар. „специални училища“. Това са „помощни“ училища за деца със забавено умствено развитие; трудововъзпитателни училища за деца правонарушители; училища за трудно възпитаеми деца, където попадат деца с по-леко девиантно поведение; училища за деца с увреден слух, със зрителни увреждания или с говорни дефекти. Докато в общообразователните училища циганчетата представляват 9,7% от всички ученици, в помощните те са 32,1%, в трудововъзпитателните -21,6%, а в училищата за трудно възпитаеми деца – 29%.“ В резултат на предприетите мерки 80% от ромските деца започват да посещават училища и паралелки за социално обременени или умствено изостанали деца, училища със засилено трудово обучение и детски домове – интернати.

Но реално така замислената и влязла в действие малцинствена образователна политика не постига високи резултати. Данни за тях се откриват в конкретни писма на ГК-ти на БКП до ЦК на БКП. „В началният и прогимназиален курс в града се учат над 55O турчета и 340 циганчета. Болшинството от родителите на тия деца циганчета и една част от родителите на турчетата са социално слаби и не са в състояние да ги издържат и да им дават съответното по-добро образование и правилно възпитание. По-голямата част от циганчетата не посещават редовни или никак не посещават учебни занятия. Следствие на всичко това, повечето от тях завършват четвърти клас, а един съвсем незначителен процент завършват седми клас. От 140 циганчета, които следва да бъдат в средния курс има 64, а останалите са повтарящи в началния курс. През последните 5 години от постъпилите над 250 циганчета следва да завършат 200, а са завършили седми клас всичко 14, или от постъпващите в първи клас завършват седми 5-6%. Неприбраните ученици в училище и отпадналите през учебната година са от циганското малцинство“. Но и зад тази суха статистика според Ил. Томова стоят конкретни причини. „Ромските родители имат твърде различна представа за училищна възраст на децата си в сравнение с официално възприетата. Съгласно промененото българско законодателство всички здрави деца на възраст от 6 до 16 години подлежат на задължително обучение. Сред циганската общност долната граница на тръгване на училище твърде често се вдига до 8-9 г., а навлизането в пубертета обикновено се приема като горна граница за посещаване на училище, особено за момичетата. На 13-14-годишното момиче вече се гледа като на мома за женене, а не като на дете, което трябва да продължава да учи. За друга част от ромите главната причина децата да не ходят на училище е специфичната ценностна система. На училището се гледа като на основна заплаха за съхраняването на груповите ценности.“

„От епизодичните статистически данни се вижда, че децата от ромски семейства са били разпределяни в различни институции, като остава под въпрос какъв е бил абсолютния и относителния дял на ромите в съответните образователни заведения“.

В едно публикувано през 1995 г. изследване на Томова всеки десети от запитаните твърди че е посещавал интернат.

На 8 април 1962 година се приема Решение А 101 на Политбюро на ЦК на БКП с което се цели „да се пресекат отрицателните тенденции на турчеене на българите мохамедани, цигани и татари … и да се засили още повече патриотичното им възпитание.

В този период започват и насилствени действия от институциите циганите мюсюлмани да приемат български имена.

„Има ли такива хора в България?“

Третият период е от средата и края на 70-те години, когато тоталитарната държава започва политика на открита етнокултурна асимилация. с решение № 1360 на секретариата на ЦК на БКП от девети октомври 1978 година – „За по-нататъшно подобряване на работата сред българските цигани, за тяхното още по-активно включване в изграждането на развитото социалистическо общество.“. Освен общите насоки по отношение на циганите „вниманието да се насочи към въвличане в обществено полезен труд, повишаване на тяхното образование, подобряване на техния бит, повишаване на комунистическата съзнателност и самочувствието им на пълноценни граждани на социалистическа България, на тяхното по-активно участие в строителството на развито социалистическо общество. В документа се предвиждат и редица конкретни мерки: постепенно премахване на обособените квартали и махали; повишаване професионалната квалификация на работещите; изграждане на широка мрежа от ясли и детски градини с цел по-ранно усвояване на български език от децата; недопускане на обособени училища и интернати; специални грижи и привличане на циганите в колективите на художествена самодейност и др. За конкретизация на тези решения е издадено и разпореждане на Министерския съвет № 7 от 26.01. 1979 година. За неговото изпълнение са ангажирани отдели от ЦК на БКП, окръжни комитети на БКП, националния съвет на ОФ, ЦК на ДКМС, ЦС на Българските професионални съюзи, Комитетът на българските жени, Домовете за социалистически бит и култура и т. н. В архива на ЦК на БКП съществува богата отчетност по изпълнението на това решение – проведени мероприятия, школи, курсове, екскурзии и др. от съответните ведомства. Като резултат от взетите мерки за циганите се строят многоетажни блокове в големите градове, които се оказват напълно неадаптивни към техните нужди. Малките апартаменти са крайно недостатъчни за вътрешносемейните прегрупирания, а стълбищата ограничават честите срещи и общностен живот. Настаняваните в подобни жилища семейства, чието основно битие и начин на съществуване е живота в общността и чрез общността, започват да се чувстват изолирани, изоставени и с прекъснати социални връзки. Това в литературата се разглежда като „патология на усядането“ – състояние на психологически и социален шок, с което се свързват отчаянието, фатализма, алкохолизма, престъпността и насилието.

От друга страна циганите са настанявани в колективни блокове заедно с нецигански семейства. Съвместното им съжителство се оказало невъзможно поради съвсем различния стил на живот на двете общности. Тъй като настаняването на циганите е ставало приоритетно, това още повече е изостряло конфликтите им с мнозинството и натрупването на отрицателни стереотипи и у двете общности.

Замислената като „културна революция“ на практика дава незначителни резултати. От съществуващите 547 цигански махали в градовете са закрити едва 36, като няколко години след това те са отново възстановени. Въпреки, че в решението изрично се споменава „да не се допускат обособени училища за цигани, на практика този вид училища получават и законов статут „училища за ученици с нисък бит и култура“, като тяхната главна цел е „първоначалната грамотност и усвояването на трудови навици и умения“. Такива училища има 131 на брой и те са основни, а 31 от тях са със „засилено трудово обучение“

Противоречиво е решен проблема и с художествената самодейност – хем да се развива сред циганите, а в същото време да не се споменава, че е специфично циганска.“ През периода в България думата „циганин“ излиза от официално – публичното обръщение и се замества от „български гражданин от цигански произход“.

Дори в официалния вестник „Нов път“, който излиза официално до 1988 година на български език и „защитава“ интересите на циганите / защото в голямата си част те са неграмотни и знаят само майчиния си език, думата циганин се замества с производни като „мургави съграждани“ и „хора от махалата“.

През този период на „авторитарна интеграция“ циганите се смятат за неадаптирани лица със социални и психически проблеми. Работейки на най-черната и непривлекателна работа в обществото те са превърнати в роби на „строежа на социализма“. Тяхната етническа специфика е напълно отречена и превърната в социален проблем. Циганската общност е превърната в най-низшестоящия слой, който трябва да се превъзпита за целите на своята асимилация. От цитираните правителствени постановления и партийни решения се набива на очи факта, че те повтарят непрекъснато едни и същи формули и фрази от 1958 година до 80те години: „въвличане в обществено полезен труд“, „повишаване на образованието“, „подобряване на бита“, „повишаване на комунистическата съзнателност“ и др., което само по себе си е сигурен критерий за неефективност на мерките които са провеждани. „В съгласие с политиката на управляващата комунистическа партия, насочена към „унификация“ на българското общество, от 1975 до 1990г. не само не се събира статистическа информация по признаците „етническа група“, „вероизповедание“ и „майчин език“, но и голяма част от наличните данни по етнически признак е унищожена. Най-тежко са засегнати информационните масиви за здравословния, образователния и икономическия статус на представителите на различните етнически групи“

„Няма такива хора…“

Четвъртият период е свързан с пълно гетоизиране, изключване и изолация, което само по себе си е брутална форма на дискриминация. В едно изследване се цитират следните факти: „В началото на 80те години 68% от жилищата в които живеят цигани нямат санитарен възел, а само 31% имат течаща вода, 67% – чешма на двора, 15% – обща чешма за целия квартал, а 83% – нямат водопровод за отпадните води“ През 1984-1985г., по време на „възродителния процес“ се сменят турско-арабските имена на около 217 000 цигани. След като не може да се осигури „научнообосновано обяснение за тяхната българска етническа принадлежност, официалната позиция е че в България няма цигани и в големите градове около махалите се издигат високи стени, които да скрият циганите от чуждите погледи“. Това е процес на пълно изключване на циганите, не само като етнокултурна общност, но и въобще като хора. Самото понятие „циганин“ напълно изчезва от всички държавни текстове, а самата етнокултурна характеристика „циганин“ отсъства от преброителните документи още след 1958 година. През 1989 година по време на голямото турско изселване от България, дори Турция затваря вратите си за циганите – самоопределящи се като турци. И досега една голяма част от ромските махали отсъстват в регулационния план на селищата и по тази причина нямат постоянно местожителство и не могат да ползват социални помощи.

Съществуващите сегрегирани ромски образователни заведения, независимо че допринасят за ограмотяването на ромите реално не им дават възможност да продължат образованието си в средните и висши училища и по тази причина не оправдават политиката на „специално образование на ромите“.

Анализът на политиката и поведението на социалистическата държава към циганите – разкриват своят автор – идеологическата тоталитарна система.

От една страна тоталитарната държава не създава открити дискриминационни антицигански закони. Зад празните идеологически формули на редица държавни постановления и решения обаче тоталитарната власт налага като държавна политика расизма и асимилацията, скрити зад хуманизма и загрижеността за общността. Циганите „уж“ се разглеждат наравно с всички останали, като „строители на социализма в страната.“, но от друга страна тоталитарната държава нарушава основните им човешки права /както и на всички българи в страната/ – право на свободно предвижване, право на свободно упражняване на труд и право на установяване в желано селище.

Но смъртта на една култура не се заповядва с декрет, независимо че цялостната партийна кампания отрича съществуването на самобитната култура на циганите…последната се съхранява и оцелява и сега.

Какво може да се направи сега за циганите?

Най-важното е обществото да разбере, че не може да се приобщават и интегрират културни групи, които са отхвърлени като културно и социално неравностойни на ниво публично национално пространство. Тяхната интеграция би трябвало да бъде свързана с една цялостна интеркултурна политика на държавата, която да обхване всички сфери – образование, икономика, здравеопазване, социална работа и пр.

В социалната сфера задачата е да се изгради една нова философия на социална защита и социално осигуряване на ромите, като се отчитат следните техните психологически и етнокултурни нагласи:

– Помощта е необходима, но трябва да се ревизират нейните форми и цели, тъй като в претендиращите за демократичност държава, основно право на циганите /както и на всички други хора и групи/ е да бъдат уважавани те и тяхната култура;

– Необходимо е да се потърси опора върху вътрешната динамика на групата, което означава признаване на тяхната способност и право да определят сами своя начин на живот и своето бъдеще при зачитане на околното общество. Техните членове да бъдат възприемани като субекти, а не като обекти на една или друга социална политика. Културата на циганската общност не е абстракция, а тя е непосредствено свързана и има своите житейски основания;

– Социалните помощи и грижи, които се полагат за циганите видимо нямат ефект, тъй като не им дават никакви инструменти за адаптация в новите условия, а само още повече задълбочават негативното отношение и предразсъдъците на мнозинството към тях. Тези грижи се възприемат като специално и незаслужено внимание от страна на макрообществото.

– В този смисъл те се нуждаят повече от техническа подкрепа и помощ, а не толкова от социална помощ и подпомагане. Именно техническата подкрепа ще им даде нови инструменти за адаптация /образование, професии и др./, но само ако самите цигани са активен субект, а не пасивен обект на помощта. Уважението към циганската култура би могло да се изрази в това, да бъде оставяна сама да се справи с проблемите си.

– Циганите трябва да станат активен субект в цялостната социална дейност свързана с тях. „Циганинът пази ключовете на собственото си развие и макрообщността трябва да го остави сам да си послужи с тях.

– Социалната защита и работа е необходимо да се извършва внимателно и позитивно, като се опира на стабилните аспекти в ромската култура – език, история и социална тъкан, като приоритетно се търси взаимно и конструктивно сътрудничество.

Анастасия Пашова е преподавателка в Югозападен Университет“Неофит Рилски“.

Коментари (3)

- 30-09-2012|Старши либерал

Драги либерали, не ви ли омръзнаха глупостите на самозваните циганолози. Бактън от културен релативизъм и толерантност. Бактън от напъни да се издигне в култ „културата“ на циганите. Тоталитарната власт поне имаше политика към тях. Решението на въпроса е много просто – да се забрани понятието циганин, турчин и пр. и всички да са само българи – граждани с равни права и задължения. Социални програми, насочени към всички, а не към определени привилигировани етноси и то програми, обвързани с пълноценно учестие в живота на обществото – полагане на труд, плащане на данъци и осигуровки и пр. Това не изключва елемент на принуда, но принуда има и в идеологията на анархизма.

- 05-12-2012|Панова

Безобразна статия. Клеветническа, нечестна. Засрамете се. Ясно как промивате мозъците на студентите си. Тази „преподавателка“ на бялото казва черно. Благодаря ѝ, че ми дава много добра информация за действителните неща, които Комунистическата партия правеше за циганите да бъдат хора с висше образование, работници, механизатори и да имат възможност постепенно да живеят като нормални хора. Ще използвам тази информация като много добър опит как може да се решава проблемът на циганите днес, когато „демократичната“ власт ги постави в положението на безпросветни мизерници без надежда за бъдеще.

- 06-12-2012|Умишлено анонимен

И кое е клеветническо в статията? Самата истина. И това че сме на толкова полярни мнения, аз, българин и вие българи и много други като нас от едната или другата страна на разбирането е нашата трагедия.

Не ми се говори какви примери знам. Не тук и на това място. Но статията е повече от правдива.

Калифорния – и банкрут

Автор: Майкъл Луис

На 5 август 2001, само мигове след като правителството на САЩ наблюдаваше как една рейтингова агенция намали кредитния му рейтинг за пръв път в американската история, пазарът за държавните облигации на САЩ се покачи. Четири дни по-късно, лихвените проценти, изплащани от правителството върху новите 10-годишни облигации, паднаха до рекордно ниско ниво. Цената на златото се покачи, а също и цената на американските държавни облигации, но цените на буквално всички акции и други облигации от богати западни страни се оказаха в процес на свободно падане. Окончателният ефект от това, че една от главните американски рейтингови агенции беше обявила, че вероятността американското правителство да изплати дълговете си е малко по-ниска от преди, беше, че цената на американските заеми се понижи, докато тя се покачи за всички останали. Това ви казва много неща, които трябва да знаете относно способността на американското правителство да живее отвъд възможностите си: поне за момента, то беше получило карт бланш. Колкото по-нестабилно изглежда американското правителство, или поне до някаква неясна точка в далечното бъдеще, толкова по-евтино то може да взема пари назаем. То не е изложено на същия дяволски кръг, който заплашва финансовия живот на европейските страни, където един миг на съмнение води до по-високи цени на кредита, което пък от своя страна води до още по-големи съмнения и още по-високи цени, и така нататък, докато се превърнете в Гърция. Опасението, че Съединените щати могат и наистина да не платят обратно парите, които са взели назаем, все още изглежда нереално.

[…]

Калифорнийският железен човек

В седем часа сутринта, в едно лятно утро, аз въртях педалите на 5.000 доларовия велосипед с рамка от титан, който бях взел под наем предишната вечер, надолу по алеята за велосипеди в Санта Моника, на път за ъгъла, на който Арнолд Шварценегер беше ме помолил да го чакам. Той се появи точно на време, зад волана на черен Кадилак-бус с няколко скапани стари велосипеди, закрепени на багажника. Аз бях облечен във всичко, което си представях като истинско велосипедистко снаряжение; той беше облечен в зелена фланелка, къси панталони и меки бежови обувки, които говореха както за изненадващо безразличие към собствения му външен вид, така и за непоклатима сигурност в собственото му мъжество. Косата му все още беше смачкана от възглавницата, а клепачите му изглеждаха клюмнали, макар и да твърдеше, че бил станал преди час и половина и досега бил чел вестници. След като прочетè сутрешните вестници, ето с това най-често се занимава бившият губернатор на Калифорния: кара колелото си за сърдечносъдова тренировка, а след това отива в залата за вдигане на тежести.

[…]

Собственото му виждане за седемте години, прекарани в опити да управлява щата Калифорния, може да бъде обобщено по следния начин: дошъл е на власт по случайност, макар и не без идеи за това какво иска да направи. Вътре в себе си е бил убеден, че самото управление се е превърнало повече в проблем, отколкото в решение: една институция, работеща по-малко в полза на хората, отколкото в полза на политиците и другите обществени служители. И той се държа до голяма степен по начина, по който американците изглежда си представят как трябва да се държи идеалният политик: вземаше смели решения без да се интересува от допитванията до общественото мнение; не продаваше услуги; държеше се честно към опонентите си; бързо признаваше грешките си и се учеше от тях; и т. н. Той беше онзи рядък вид обществен избраник, който вярва, с известно основание, че няма какво да губи и се държи по съответния начин. Когато му се удадеше възможност да последва някакъв курс, който е в противоречие със собствените му тесни интереси, но в полза на обществените, той обикновено го поемаше. „Имаше много случаи в които той казваше, ‚Такива неща не се правят‘„, казва бившата му главна мениджърка, Сюзън Кенди – доживотна демократка, чието наемане беше едно от ония неща, които не се очакват от републикански губернатор. „Винаги беше настроен за ‚Не ми пука‘. В деветдесет процента от случаите това беше добро решение.“

На втората година от мандата си, в средата на 2005, той беше опитал всичко мислимо, за да накара отделните калифорнийски щатски законодатели да гласуват против краткосрочните желания на избирателите си, в името на дългосрочното общо благо. „Имаше шокиращи моменти“, казва той. „Както, например, когато се опитваш да прокараш пенсионна реформа за затворническите надзиратели, и изведнъж се оказва, че всичкирепубликанци са против тебе. Беше наистина невероятно, и продължаваше да се случва отново и отново: хората ми казваха, ‚Да, това е най-добрата идея! На драго сърце бих гласувал за нея! Но ако гласувам така, някоя от заинтересуваните групи ще ми се разсърди, така че няма да го направя‘. Не можех да повярвам, че хората наистина могат да кажат нещо такова. Имате войници, които умират в Ирак и Афганиустан, а те не искат да рискуват политическите си животи в името на онова, което е правилно“.

Той дойде на поста си с непоклатима вяра в американския народ – в края на краищата, те бяха го избрали – и беше решил, че винаги може да се обърне директно към тях. Това беше неговият коз, и той го разигра. През ноември 2005 Шварценегер насрочи специални избори, с които се правеше опит за прокарване на четири реформи: ограничаване на щатските разходи, слагане край на предизборните машинации в законодателните райони, ограничаване разходите за избори на профсъюзите на държавни служители и удължаване на времето, след което учителите от държавните училища получават статус на постоянни служители. И четирите предложения целяха, директно или индиректно, намаляване на бърканицата в щатския бюджет. И четирите бяха отхвърлени; гласовете в негова полза не бяха дори сравними с онези против. От тогава до края на времето си като губернатор той беше по същество кастриран: законодателите вече знаеха, че хората, които са ги избрали именно за да се държат по начина, по който те вече се държаха, няма да ги изоставят, ако бъдат запитани директно. Хората от Калифорния може и да бяха безотговорни, но пък поне бяха последователни.

Страната на свободния… (пардон, безплатен) обяд

Една убедителна книга, наречена Калифорнийската бъркотия описва проблема по-обстойно. Написана е от двама журналисти и безпартийни учени от тинк-танкове, Джо Метюс и Марк Пол – и те обясняват, сред всичко друго, защо опитът на Арнолд Шварценегер като губернатор е бил напълно различен от всеки друг опит в кариерата му: тук той никога не може да спечели. Калифорния се е организирала, и то неслучайно, под формата на силно партизански, тоест пристрастни, законодателни райони. Тя избира силно пристрастни хора, а след това изисква от тях да достигнат мнозинство от две трети за налагане на какъвто и да било нов данък или намеса в каквито и да било големи бюджетни решения. При малко вероятния шанс, че противоположните страни все пак се споразумеят и намерят общ тон, избирателите все още могат да им попречат чрез процеса на публичните инициативи. Като се прибавят ограниченията на мандата – никой избран служител в Калифорния днес не служи достатъчно дълго, за да може напълно да разбере системата – то се стига до перфектна рецепта за генериране на максимално презрение към избраните служители. Политиците се избират, за да вършат работа, но системата ефективно не им го позволява, което пък води до още по-голямо презрение от страна на хората. „Дяволският кръг на презрението“, както го нарича Марк Пол. Калифорнийското щатско законодателство е направено така, че да увеличи до максимум вероятността избирателите да презират хората, които избират.

Но когато погледнете под повърхността, добавя той, системата всъщност функционира много добре, за да дава на калифорнийците точно онова, което те искат. „Всички анкети показват“, казва Пол, „че хората искат услуги, но да не плащат за тях. И това е именно нещото, което получават сега“. Колкото и да презират правителството си, гражданите на Калифорния споделят неговата определяща черта: нуждата от дългове. Средният калифорниец, през 2011, има дългове от 78.000 долара, при среден доход от 43.000. Такова поведение не може да доведе доникъде, но, по свой собствен начин, то работи безотказно за задоволяване на краткосрочните интереси на хората. За водачите им, дори и в краткосрочен план, то работи по-малко добре. Те започват обществена работа с големи фалшиви надежди и бързо откриват, че не могат да ги оправдаят с нищо.

По мнението на Пол, Арнолд Шварценегер е бил най-добрия тест за идеята, че проблемите с калифорнийската политика са от лично естество; че всичко, което е необходимо, за да се поправи системата, е да се намери някакъв независимо мислещ водач, готов да се издигне над дребнавата политика и да изпълни волята на хората. „Той опита абсолютно всичко възможно, за да се справи с кризата в услугите. Опита се да действа като републиканец. Опита се да действа като демократ. Опита се да бъде мил със законодателите. Когато това не проработи, нарече ги женчовци. Когато и това не проработи, обърна се директно към хората. И хората гласуваха против неговите предложения“.

Експериментът все пак не беше пълен провал. Като губернатор Шварценегер успя да постигне няколко важни неща – прокара реформи при заплатите на работниците, осигури открити предварителни избори (primaries) и в самия край направи така, че избирателните райони да бъдат определяни от независими комитети, а не от самото законодателно тяло. Но по повечето въпроси, и буквално по всичко, свързано с начините, по които щатът печели и харчи пари, той изгуби. По време на първия си мандат Шварценегер беше си поставил за цел да намали разходите, но откри, че може да намали единствено нещата, от които щатът действително се нуждае. Към края на втория си мандат той успя да прокара минимално увеличение на данъците, след като уговори четирима републиканци, така че успя да достигне супер-мнозинството, необходимо за постигането на такова нещо. Всеки от тях изгуби мястото си при следващите избори. Самият той беше избран през 2003 с рейтинг от 70% и мандат да реши, както изглеждаше, паричните проблеми на Калифорния. Напусна в края на 2011 с рейтинг под 25% и след като беше постигнал изключително малко. „Работех от гледна точка на здравия разум“, казва той сега. „Избирателите махнаха Грей Дейвис“, (предишния губернатор, бел. пр.). „Избирателите предпочетоха мен. Значи избирателите ще бъдат ония, които ще ми връчат инструментите, с които да свърша работа. Но отсрещната страна беше достатъчно успешна, за да ги накара да ми отнемат инструментите“.

Дейвид Крейн, бившият му икономически съветник – в този момент далеч зад гърбовете ни, на собствения си велосипед – може да обобщи резултатите: дълъг списък от потискащи финансови статистики. Пенсиите на щатските служители изяждаха два пъти по-голяма част от щатския бюджет по времето, когато Шварценегер напусна поста си, отколкото когато той дойде, например. Официално признатата разлика между онова, което щатът ще дължи на служителите си и онова, което има на ръка, е около 105 милиарда, но това, благодарение на счетоводните трикове, вероятно е само около половината от реалната цифра. „Тази година щатът ще похарчи директно 32 милиарда за заплати на служители и социални помощи, покачване с 65 процента през последните 10 години“, казва Крейн по-късно. „Сравнете това с щатските разходи за висше образование (надолу с пет процента), здравеопазване и граждански услуги (нагоре с пет процента), паркове и свободно време (без промяна) – всички избутани настрана поради бързото покачване на заплатите“. Крейн е доживотен демократ, без особена враждебност към управлението. Но колкото повече се вглежда в подробностите, толкова по-шокиращи му се струват те. През 2011 например, щатът е похарчил 6 милиарда за по-малко от 30.000 затворнически надзиратели и други служители от затворническата система. Един надзирател, който започва кариерата си на 45-годишна възраст, може да се пенсионира пет години по-късно с пенсия, която е почти равна на дотогавашната му заплата. Главният психолог по помилванията за калифорнийската система от затвори е най-високо платеният държавен служител: през 2010 той е получил 838.706 долара. През същата бюджетна година щатът е похарчил 6 милиарда за затвори, но е инвестирал само 4.7 милиарда във висшето образование – а това са 33 кампуса с над 670.000 студенти. През последните 30 години щатското участие в бюджета на Калифорнийския университет е паднало от 30 на 11 процента, и продължава да пада. През 1980 един студент в Кал – неформалното име на университета – е плащал за общежитие 776 долара годишно. През 2011 цената е 13.218 долара. Накъдето и да се обърне човек, дългосрочното бъдеще на щата се жертва.

[…]

Градът на пречупените мечти

Отношението между хората и техните пари в Калифорния е такова, че можете да изберете почти всеки град и да попаднете точно в средата на поредна криза. Сан Хосе има най-високия доход на глава от населението сред всички американски градове, след Ню Йорк. Той има и най-високия кредитен рейтинг сред всички градове в Калифорния с население по-голямо от 250.000 души. Това е един от малкото градове в Америка с рейтинг ААА от Moody’s и Standard & Poor’s, но само защото държателите на облигациите му разполагат с власт да принудят града да събира данък върху собствеността, с който се изплащат облигациите. Самият град изобщо не е толкова далеч от банкрут.

Късно следобед е, когато се срещам с кмета Чък Рийд в офиса му на върха на небостъргача, в който се помещава кметството. Тълпата отвън току-що е започнала да скандира. Държавните служители, както обикновено, протестират срещу него. Рийд е толкова свикнал с това, че почти не го забелязва. Той е бивш офицер от военновъздушните сили и ветеран от Виетнам с интелектуални склонности и лаконични маниери на фермер от средния запад. Има магистърска степен от Принстън, степен по право от Станфорд, както и доживотен интерес към обществените политики. И все пак той прилича по-малко на кмет от голям град в Калифорния, отколкото на непреклонен, съпротивяващ се шериф от малко градче в Дивия запад. Избран от градския съвет през 2000, той е станал кмет шест години по-късно; през 2010 е бил преизбран със 77 процента от гласовете. Демократ е, но в този конкретен момент няма особено голямо значение към коя партия принадлежи или какви са идеологическите му убеждения, или пък, ако щете, дори колко популярен е сред хората от Сан Хосе. Неговият проблем е толкова грамаден, че надминава обичайната политика: градът дължи толкова много пари на служителите си, че би могъл да намали дълговете си наполовина и въпреки това би бил във фалит. „Направих някои изчисления за разходите ни, на отделен служител“, казва той след като сме се настанили. „Още не сме толкова зле като Гърция, струва ми се“.

Проблемът, обяснява той, се е появил далеч преди сегашната финансова криза. „По дяволите, аз бях тук. Знам как започна. Започна през 90-те години с бума в Интернет. Ние живеем заедно с богати хора, така че и сами започнахме да мислим, че сме богати“. Бюджетът на Сан Хосе, като бюджета на всеки друг град, се върти около заплатите на служителите от областите на обществената сигурност: полицаите и пожарникарите сега изяждат 75 процента от всички разходи. Бумът в Интернет е създал както големи очаквания, така и данъчни приходи, които да ги посрещнат. В преговорите си с профсъюзите градът е бил принуден да прибегне до арбитраж, който при полицаите и пожарникарите работи по същия начин, по който работи и при играчите от Висшата лига в бейзбола. Всяка от страните прави свое най-добро предложение, след което един предполагаемо неутрален съдия избира едното от двете. Няма среща по средата: съдията просто решава в полза на едната или другата страна. По такъв начин всяка от страните има основания да бъде разумна, тъй като, колкото по-малко разумно е предложението ѝ, толкова по-малки са шансовете съдията да го приеме. Но проблемът с арбитража при полицаите и пожарникарите, казва Рийд, е в това, че съдиите не са неутрални. „Обикновено това са адвокати по трудово право, които са на страната на профсъюзите“, казва той, „така че градът прави всичко възможно да избегне този процес“. А и кой ли политик би пожелал да се сблъска публично с полицаите и пожарникарите?

През последното десетилетие градът Сан Хосе отново и отново е отстъпвал пред исканията на профсъюзите на служителите от обществената сигурност. На практика това означава, че когато полицията или пожарната служба в някой съседен град постигнат по-добра сделка, това се превръща в нов спор относно заплатите и на тукашните служители. Отделните служби пък се използват взаимно, за да печелят точки в този дебат. Например, през 2002 профсъюзът на полицаите в Сан Хосе постигнал споразумение, според което заплатите на служителите трябвало да се повишат с 18 процента. Скоро след това пожарникарите сключили споразумение, според което покачването на заплатите било с повече от 23 процента. Полицаите се почувствали излъгани и започнали мощни протести, докато кметството склонило и им дало още пет процента, в замяна срещу специално антитерористическо обучение. „Станахме известни с това антитерористическо обучение“, отбелязва един от служителите в общината. Скоро след това антитерористическото обучение било прекратено, но полицаите си запазили допълнителното заплащане, плюс пенсиите. „Нашите полицаи ще получават повече като пенсионери, отколкото по време на работа“, казва Рийд. „Тук има здрава корупция. Имам пред вид не финансова корупция, а корупция на отношението към обществените служби“.

Когато бил избран в градския съвет, казва Рийд, „дори не бях мислил за пенсиите. Никога не беше ми минавало през ума“. Чак когато в Сан Диего започнали да говорят за банкрут, през 2002, той започнал да се чуди как ли изглеждат финансите на Сан Хосе. И започнал да се занимава с проблема. „Чак тогава разбрах, че сме изправени пред големи трудности“, казва той. „Чак тогава започнах да се задълбавам истински. И да си задавам въпроса: възможно ли е същото да се случи и тук? Това е същото като финансовите балони с Интернет и недвижимите имоти. Не че наоколо няма хора, които виждат проблема, пишат за него и ни предупреждават. Ние просто отказваме да повярваме, че всичко това е лудост“.

Рийд ми подава една диаграма. На нея е показано, че пенсионните разходи на града, когато той започнал да се интересува от проблема, са били планирани за 73 милиона годишно. Тази година те ще бъдат 245 милиона: пенсиите и разходите по здравеопазване сега са повече от половината от бюджета. След три години само пенсиите ще възлизат на 400 милиона, макар че „ако трябва да преоцените всичко това според реалната продължителност на живота, то по-вероятната цифра е 650 милиона“. Задължен по закон да посреща тези разходи, градът може да реагира само като орязва други. В резултат на всичко това Сан Хосе, който някога е бил управляван от 7,450 градски служители, днес има само 5,400. Градът се е върнал обратно към нивата на заетост от 1988, макар че днес има четвърт милион повече жители. Сегашните служители са приели намаление на заплатите с десет процента, но дори и това не е достатъчно, за да се компенсират задълженията по пенсиите. Библиотеките в града са затворени по три дни в седмицата. Поддържането на парковете е намалено до минимум. Чисто новият обществен център, построен малко преди кризата, не е бил открит, защото няма как да се изплатят заплати на служителите му. За първи път в историята на града са били уволнени полицаи и пожарникари.

[…]

В преговорите с профсъюзите кметът не е успял да постигне нищо. „Разбирам полицаите и пожарникарите“, казва той. „Те си мислят, ние сме най-важни, всички останали могат да бъдат уволнени преди нас“. Полицейският профсъюз наскоро предложил библиотеките да бъдат затворени и през останалите четири дни. „Прегледахме този вариант“, казва Рийд. „Ако затворим библиотеките още един ден, с това ще спестим пари за още 20 или 30 полицаи“. Добавянето на 20-30 полицаи годишно не решава никакви проблеми. Полицаите, които са били пощадени тази година, ще бъдат орязани на следващата, в отговор на покачващите се разходи за пенсиите на обществените служители, които вече са се пенсионирали. От другата страна на това неравенство се намира данъкоплатецът от Сан Хосе, който няма никакъв интерес да плаща повече от онова, което плаща в момента. „Не че не сме в състояние да платим сметките си“, казва Рийд. „Тук става дума за нежелание“.

Питам го какви са шансовете му в тази трудна ситуация да повиши данъците. Той докосва един до друг палеца и показалеца си: нула. Наскоро е измислил фраза, която описва всичко това: „неплатежоспособност на базисно ниво“. Неплатежоспособност на базисно ниво означава, че скъпият общински център е построен, но не може да бъде отворен. Това означава затваряне на библиотеките по три дни в седмицата. Това не е финансов банкрут; това е културен банкрут.

„Но как по дяволите се е стигнало до всичко това?“, питам аз.

„Мисля, че сме пострадали от масови заблуди“, казва той.

Не разбрах какво точно има пред вид и му го казах.

Ето такива неща. „Всички ще бъдем богати“, казва той. „Всички ще живеем вечно. А всички сили в щата са се наредили да защищават статуквото. Да съхранят заблудата. И тук – именно тук – е мястото, където реалността ни застига“.

На път обратно към асансьорите разговарям с двама от сътрудниците на кмета Рийд. Той беше споменал, че, колкото и тежка да изглежда ситуацията в Сан Хосе, много други американски градове са далеч по-зле. „Разбирам какъв късметлия съм, когато разговарям с кметовете на други градове“, беше казал той.

„Кой град ви се струва най-зле?“, питам аз малко преди вратите на асансьора да се затворят.

Те се засмиват едновременно и отговарят, „Валехо!“

Живот на ръба

„Добре дошли във Валехо, град на благоприятните възможности“, пише на билборда малко преди града, но по вратите на магазините, които все още са отворени, се виждат надписи „Приемаме хранителни купони“. Плевели са поникнали около изоставени бизнес-сгради, всички светофари са поставени в постоянно мигащо-жълто, което си е чиста формалност, тъй като няма никакви полицаи, които да патрулират по улиците. Валехо е единственият град в района на Санфранцисканския залив, в който можете да паркирате където си поискате без да ви глобят, тъй като тук няма и паркингови автомати. Прозорците на градския съвет са тъмни, но на поляната пред него се забелязва някаква активност. Млад човек с обърната назад бейзболна шапка, слънчеви очила и чифт нови Найкове е застанал на ниска стена и чете на висок глас някакъв адрес:

„Кеймбридж драйв, деветстотин“, казва той. „В Бениша“.

Хората от тълпата пред него моментално започват да наддават. От 2006 до 2010 цената на недвижимите имоти във Валехо е паднала с 66 процента. Една на всеки шестнадесет къщи в града се предлага по принудителна продажба. Това тук очевидно е продажба на пожар, но хората, които участват в наддаването, изглеждат толкова съмнително и потайно, че почти не мога да го повярвам. Спирам за момент да ги запитам за какво става дума, но те не искат да отговарят. „Откъде-накъде пък трябва да ти казвам?“, отговаря един тип, седнал на сгъваемо столче. Той очевидно се смята за много отракан, а може би и наистина е.

Фоайето на кметството е напълно празно. Вижда се бюро за секретарка, но няма секретарка. Вместо това има табела с надпис: „Към всички участници в наддаванията: моля не вършете бизнеса си във фоайето на кметството“.

През 2008, в невъзможност да посрещне условията на множеството си кредитори, Валехо е обявил банкрут. Осемдесет процента от градския бюджет – и лъвския пай от всички искове, които са го довели до банкрут – са били обвързани с пенсиите и здравните осигуровки на служителите от обществената сигурност. Отношенията между полицията, пожарникарите и обществеността пък достигнали исторически низини. Служителите от обществената сигурност смятали, че градът се опитва да ги измами и да не спази договорите; обществеността пък смятала, че служителите използват страха като средство да измъкнат повече пари от джобовете ѝ. Местният виц бил, че „P. D.“ (полицейска служба) означава „плащаш или умираш“ (Pay or Die). Съвещанията на градския съвет се превърнали в упражнения по безчинство: на едно от тях някакъв гражданин се появил, носейки отрязана свинска глава на скарата на градински грил. „Няма добро обяснение за това защо Валехо е в такова шибано състояние“, казва дългогодишният тукашен жител Марк Гарман. „До Сан Франсиско е хвърлей камък. Същата работа и с Напа“. От банкрута насам, броят на полицаите и пожарникарите е бил намален наполовина; някои от гражданите вече твърдят, че не се чувстват сигурни по домовете си. Всички останали граждански услуги са сведени на практика до нула. „Знаете ли, че някои градове все още асфалтират улиците си?“, казва кметът Фил Бачълър. „Това не може да се случи тук“.

[…]

Прекалено тлъст, за да лети

Пътят навън от Валехо минава директно покрай офиса на д-р Питър Уайброу, британски изследовател на нервната система, който работи в Калифорнийския университет в Лос Анжелис, и има собствена теория за живота в Америка. Той смята, че дисфункцията на американското общество е страничен продукт от американския успех. В множество академични статии и една популярна книга, Американската мания, Уайброу аргументира, че човешките същества са неврологично зле пригодени да бъдат съвременни американци. Човешкият мозък е еволюирал в течение на стотици хиляди години в среда, определяна от недоимък. Той не е пригоден, поне не на тази фаза, за среда, определяна от огромно изобилие. „Човешките същества обикалят наоколо с мозъци, които са невероятно ограничени“, казва той весело. „Ние притежаваме мозъчното ядро на среден гущер“. Обвит около това ядро, обяснява той, е млекопитаещият слой (асоцииран с неща като майчина грижа и социално взаимодействие), а около него пък се намира един трети слой, който прави възможни неща като памет и абстрактно мислене. „Единственият проблем“, казва той, „е в това, че нашите страсти все още са определяни от гущерското ядро. Ние сме устроени така, че се опитваме да получим колкото е възможно повече от нещата, които възприемаме като оскъдни, особено секс, безопасност и храна“. Дори и човек, който се е подложил на диета, и който разумно избягва някое парче шоколадова торта, ще се окаже в доста трудна ситуация, ако по някакъв начин парчето успява отново и отново да го намери самò. Всеки майстор-сладкар в Америка разбира това, а сега вече го разбира и неврологията. „Когато той се окаже в ситуация на огромно изобилие, древните траектории на мозъка за търсене на удовлетворение могат да бъдат изключени само с големи трудности“, казва Уайброу. „В такъв момент ценността на изяждането на шоколадовата торта надминава ценността на диетата. Ние не сме в състояние да мислим в някакво по-далечно бъдеще когато сме изправени пред шоколадова торта“.

Най-богатото общество на света е станало богато, изнамирайки все по- и по-добри начини да дава на хората онова, което те си желаят. Ефектът върху мозъка от прекалено много моментално задоволяване е все едно дясната ръка да изключи лявата: колкото повече се употребява гущерското ядро, толкова по-доминантно става то. „Онова, което вършим ние, е да намаляваме употребата на онази част от мозъка, която гущерът не притежава“, казва Уайброу. „Създали сме физиологическа дисфункция. Изгубили сме способността за саморегулация, на всички нива на обществото. Петте милиона заплата, които ще получите от някоя голяма банка в замяна на вършене на абсолютно всичко, което те ви кажат – това е шоколадовата торта, само че повишена във фукнция“.

Поредицата от финансови балони, както и масовото натрупване на обществени и лични дългове, според Уайброу са просто израз на един живот, живян според правилата на гущерския мозък. Ако се направи цветна карта на нивата на задълженост в отделните щати, тя вероятно ще съвпада повече или по-малко с картата на фантастичните нива на затлъстяване из целите Съединени американски щати. Бумът в самостоятелното търгуване с акции; разпространението на легалния хазарт; повишаването на нивата на зависимост от алкохол и дрога – всичко това е израз на едно и също. Накъдето и да се обърнете, американците жертват дългосрочните си интереси в името на краткосрочното задоволяване.

Но какво се случва, ако едно общество изгуби способността да се саморегулира и настоява да жертва дългосрочните си интереси в името на краткосрочно задоволяване? Как ще свърши цялата история? „Ние бихме могли да се регулираме, ако решим да мислим сериозно върху това“, казва Уайброу. „Но поне засега не изглежда, че ще го направим скоро“.

Оставяйки настрана тази слаба вероятност, Уайброу вижда два възможни резултата. Първия от тях той илюстрира с една история, която може да се нарече „притчата за фазана“.

Миналата година, по време на академичната си ваканция от Оксфордския университет, той с изненада открил, че има възможност да наеме апартамент в Бленхайм палас, семейния дом на Чърчил. Предишната зима в Бленхайм била тежка, а и ловците на фазани били особено ефективни, така че напролет в градините на имението оцелял един-единствен фазан. Птицата разполагала с пълен контрол над новозасятото поле. Храната, която фазанът можел да консумира, обикновено регулирана от околната му среда, сега се оказала напълно нерегулирана: той можел да яде колкото си поиска, и го правел. Станал толкова голям, че, когато други птици се опитвали да кълват семена от „неговото“ поле, той просто ги прогонвал. Тлъстият фазан се превърнал в туристическа атракция и дори получил собствено име: Хенри. „Хенри беше най-грамадния фазан, който някой някога беше виждал“, казва Уайброу. „Дори и след като затлъстя, той продължаваше да лапа и лапа“. Не минало много време и Хенри получил толкова голямо наднормено тегло, че вече не можел да лети. И един ден просто изчезнал: изяла го една лисица…

Другата възможност е само малко по-оптимистична: да стигнем до дъното. Да разберем какво всъщност ни се случва – просто защото нямаме друг избор. „Ако откажем да се регулираме сами, единственият регулатор, който остава, е околната ни среда“, казва Уайброу. За да се случи някаква значителна промяна, с други думи, околната среда трябва да ни наложи необходимата за това порция болка.

[…]

Когато хората натрупват дългове, които са много трудни или дори невъзможни за изплащане, те казват няколко неща едновременно. Те очевидно казват, че желаят повече, отколкото могат да си позволят в момента. Те също казват, по-малко очевидно, че настоящите им желания са толкова важни, че, за да ги задоволят, това си струва известни бъдещи трудности. Но, правейки тази сметка, те предпоставят, че, когато бъдещите трудности действително се появят, те ще успеят да се справят. А те не винаги успяват. Но човек никога не може да изключи възможността, че все пак ще успеят. Колкото и идиотски да звучи оптимизмът понякога, той все пак притежава този откачен навик да се отплаща за поддържането си.

Източник

Майкъл Луис е американски журналист, редактор на Vanity Fair и автор на множество публицистични бестселъри, сред които The Blind Side, Moneyball, The New New Thing и др.

Коментари (1)

- 25-09-2012|Иван

Проблемите на Америка се дължат на либерализма, а не на забогатяването им и или на гущерския ни мозък. Либерализмът с нищо не е по-добър от национал-социализма, само дето унищожава обществата за по-дълго време. Сгрешена ценностна система не може да води до нищо друго освен до смърт на заболялото общество, което и наблюдаване в Америка и Европа.

Октомври 2012

Войната на немските историци

Автор: Гордън Крейг

Zweierlei Untergang: Die Zerschlagung des Deutschen Reiches und das Ende des Europäischen Judentums

by Andreas Hillgruber

Corso bei Siedler (Berlin), 112 pp.

Dissonanzen des Fortschritts: Essays über Geschichte und Politik in Deutschland

by Michael Stürmer

Piper (Munich), 334 pp.

Nach Hitler: Der Schwierige Umgang mit Unserer Geschichte: Beiträge von Martin Broszat

edited by Hermann Graml, edited by Klaus-Dietmar Henke

Oldenbourg (Munich), 326 pp.

Nachdenken über die Deutsche Geschichte: Essays

by Thomas Nipperdey

Beck (Munich), 236 pp.

През март 1856 романистът Готфрид Келер пише от Цюрих до берлинската си приятелка Кина Дункер за интелектуалците и учените, които са забягнали в родния му град след революциите от 1848 и са намерили работа в университета и новия политехнически институт. След като говори за работите на общите им приятели, той завършва разказа си със следните думи: „Що се отнася до останалото, немските професори са непрекъснато счепкани за косите“.

Келер отбелязва факта без никаква изненада, сякаш това, че немските учени трябва да бъдат свадливи, е природен закон – и за твърдението му са се намерили повече от достатъчно потвърждения през 130-те години, изминали от времето, в което той пише писмото си.[362] Особено историците винаги са били много склонни към продължителни и горчиви интелектуални кавги, а някои от тях – поради важността на разглежданите въпроси и страстта, с която те са се водели – са се запомнили като значителни примери за социалния и интелектуален климат на времената си. Това важи за така наречения Берлински спор по антисемитизма, последвал твърдението на Хайнрих фон Трайчке, изказано в издаваното от него списание Preußische Jahrbücher от ноември 1879, че „евреите са нашето нещастие“, което кара такива видни фигури от онова време като Теодор Момзен, Карл Фишер, Хайнрих Грец, Херман Коен и Хари Бреслау, да му се противопоставят, и има дълбоко влияние върху националната преса.

Един диспут с подобна интензивност и темперамент се получава към края на века, с така наречения Спор върху метода, когато Карл Лампрехт хвърля предизвикателство срещу водещата школа в националната политическа история, защищавайки един подход, основаващ се върху изследване на широки социални, културни и психологически тенденции, в резултат на което се оказва във война с целия тогавашен академичен истеблишмънт. В по-ново време (през 60-те години на 20 век) подобен спор се повежда около т. нар. Въпрос за целите на войната[363]. Този път той е подхванат от хамбургския историк Фриц Фишер и води до яростна интелектуална битка между него и по-консервативните му колеги.

От пролетта на тази година в Германия се шири нов дебат, не по-малко злъчен или натоварен със сложни въпроси. Той започна с една статия на Юрген Хабермас[364] във влиятелния ежеседмичник Die Zeit, наречена „Един вид ограничаване на пораженията: Апологетични тенденции в днешната немска историография“. Франкфуртският социолог обвини двама водещи историци, Андреас Хилгрубер от университета в Кьолн и Ернст Нолте, от Свободния берлински университет, че се опитват да тривиализират опита на националсоциализма и да отрекат уникалността на престъплението, извършено срещу евреите. След това той изтъкна, че в историческата професия е възникнало ново мощно консервативно движение, чиято цел е да замени плуралистичната историография от следвоенния период, както и характерните за нея ценности, извлечени от Просвещението, с нов исторически национализъм, целящ да създаде един възглед за миналото, който да помогне на немците отново да спечелят самоувереност и гордост от самите себе си.

Статията на Хабермас предизвика голямо брожение сред академичните среди. Не закъсняха да се появят защитни речи в полза на Хилгрубер и Нолте, най-важната сред които беше дълга статия във Frankfurter AllgemeineZeitung, написана от един от старшите редактори на вестника и биограф на Хитлер, Йоахим Фест. Тези пък от своя страна станаха обекти на критики и оскърбления, особено в ежеседмичното списание Der Spiegel. Най-важните аспекти на спора получиха мащабно представяне в една поредица от дванадесет статии от водещи историци, публикувани в Die Zeit, но важни коментари се появиха също и в Süddeutsche Zeitung, Rheinische Merkur, Frankfurter Rundschau, мюнхенското списание Merkur и други издания. Фондацията Ханс Мартин Шлайер спонсорира симпозиум в Берлин, който беше посветен на въпроса „Кому принадлежи немската история?“; социалдемократическата партия организира малък форум по темата „Образование, просвещение, реставрация“, в който централната тема беше оформена от тезите на Хабермас; самият спор пък се превърна в тема на речта на председателя по време на срещата на Немската историческа асоциация в Трир през октомври 1986. Някъде около ноември почти всеки от по-важните историци в страната вече беше се произнесъл по въпросите, повдигнати от Хабермас, и все пак не беше ни най-малко ясно дали Спорът на историците е отминал.

Ще бъде само честно да се признае, че ходът на спора сигурно би протекъл много по-концентрирано, ако атаките на Хабермас срещу отделни учени не бяха отклонили вниманието на някои от читателите му от главната насока. В частност, беше както некоректно, така и невярно от негова страна да посочи Андреас Хилгрубер – учен, чиито трудове върху външната политика на Хитлер бяха получили широко признание в страната и чужбина, като един вид апологет на националсоциализма.

[…]

Случаят с Ернст Нолте обаче е от съвсем друг калибър. Най-известен в Германия с книгата си Трите лица на фашизма, берлинският учен винаги е бил по-скоро философ, отколкото историк, със склонност към правене на впечатляващи сравнения или изтъкване на дръзки хипотези, често под формата на въпроси, които не изискват подкрепа чрез факти. В Германия и Студената война, Нолте говори за „разпространеното по цял свят“ впечатление, че „Съединените щати се опитваха да осъществят във Виетнам своята по същество по-жестока версия на Аушвиц“, и спекулира, че „Франклин Рузвелт сигурно би гледал като минимум със симпатия на едно евентуално антикомунистическо и антисемитско движение в САЩ, ако [комунистическата] партия в Америка би играла роля, подобна на онази на ГКП в Германия“. Той описа унищожението на европейските евреи като „нищо друго“ освен модерен опит за „решаване на проблемите, свързани с индустриализацията, чрез отстраняване на голям брой човешки същества“. След като е прочел книгата, Питър Гей описва метода му като „сравнителна тривиализация“, предназначена да „прикрие специалния характер на немското варварство между 1933 и 1945“.

[…]

В статията на Хабермас в Die Zeit, той се интересува по-малко от основанията за аргументите на Нолте, колкото от услугата, която според него берлинският учен оказва на онези консервативни кръгове, които биха искали да използват немската история за пробуждане на ново национално съзнание и се чувстват ограничени от антипатията срещу националната държава, която е била един от главните резултати от опита на нацизма. За тях, пише той, „теорията на Нолте предлага големи предимства. Той гръмва два заека с един куршум. Нацистките престъпления губят уникалността си, като се правят разбираеми поне като отговор срещу (продължаващата до наши дни) заплаха от болшевишко разрушение. Аушвиц се смалява до размерите на някакво техническо нововъведение и бива обяснен чрез ‚азиатската‘ заплаха от страна на един враг, който все още се намира пред вратите ни“.

Но дори и така Нолте е, от гледна точка на Хабермас, сравнително дребна фигура в консервативния лагер, а основната тежест на неговото нападение е отправена към един друг историк, който според него е най-изявеният говорител на ревизионисткото движение. Това е Михаел Щюрмер, който е професор в университета Ерланген и някогашен съветник на правителството на Кол, спорадичен водещ автор за Frankfurter Allgemeine Zeitung и автор на, сред много други книги, една история на бисмаркско-вилхелмския Райх, като част от шесттомната серия Немците и тяхната нация, под редакцията на Волф Йобст-Зийдлер. В нея той твърди, че проблемите на немците от миналото са се дължали не толкова на липсата на либерализъм и демокрация, а на географското положение на страната по средата на Европа, която определяла националната ѝ същност. Малко пред Спора на историците той беше публикувал нова книга, Дисонансите на прогреса, съдържаща няколко провокативни политически есета, предизвикали подозрения и загриженост от страна на Хабермас.

[…]

[Според Щюрмер] има нужда от „една нова интерпретация на немската история, която се основава не на травмата и не води до някаква Traumland(въображаема страна), а прави нов национален исторически баланс“. Онова, което Щюрмер най-вероятно има пред вид е, че трябва да се преодолее прекъсването на приемствеността в немската история, предизвикано от националсоциалистическия опит, а националните фантазии от миналото – избегнати, без при това да се пожертва националното съзнание.

Това подчертаване на консенсуса и внушенията, които са необходими, за да се изведат немците от травмата на близкото минало към по-широките региони на естествената история, вбесява Хабермас и го кара да обвинява Щюрмер и поддръжниците му в желание да превърнат историята в инструмент, служещ на политически цели. Най-важната черта на модерната историография, пише той, е „това изострено методологическо съзнание, което слага край на всякакви затворени исторически картини, предписвани от държавни историци… Плурализмът на интерпретацията отразява структурата на отвореното общество“. Създаването на такова общество е било най-голямото постижение на следвоенното поколение, защото то е отворило Германия безрезервно за политическата култура на Запада. Консерваторите, твърди Хабермас, сега се опитват да напуснат тази култура в полза на старите и опасни мании за Немската мисия в Средна Европа. Отбелязвайки, че думата „патриотизъм“ често се използва от Щюрмер, Хабермас пише:

Единственият патриотизъм, който няма да ни отдалечи от Запада, е конституционният патриотизъм. За нещастие, една връзка с универсални конституционни принципи, основаващи се на убеждение, е била възможна в Германия само от времето на, и благодарение на, Аушвиц. Всеки, който се опитва да премахне срама от това деяние, използвайки безсмислени фрази като „обсебеност от вината“ [понятие, което той приписва специфично на Щюрмер]; всеки, който би желал да завърне германците обратно към един вид конвенционална идентичност, разрушава с това единствено надеждната основа на нашата връзка със Запада.

Това смислено напомняне, че връзката със Запада зависи по-скоро от съвместимостта на политическите принципи, отколкото от военното сътрудничество, изглежда подразни също толкова много хора, колкото и впечатли. В края на краищата, Щюрмер не беше враг на връзката със Запада – десетки пасажи от книгата му доказваха това – а онези, които заедно с него искаха да съживят една истински национална история, ненавиждаха идеята, че са разглеждани като членове на някаква консервативна конспирация. От друга страна, аргументът на Хабермас за историческия метод не остана незабелязан. Дали Германия действително се нуждаеше от някакво ново Sinnstiftung, насищане на историята със смисъл, което би означавало да се интерпретира тя от националистическа гледна точка? Нямаше ли в политическата сфера вече достатъчно указания за наличието на реални и потенциални манипулации на историята, имайки пред вид това, че канцлерът Кол беше сравнил Горбачов с Гьобелс, а Рейкявик с Мюнхен, докато Алфред Дрегер от Християндемократическия съюз настояваше за повече патриотизъм в училищното обучение и по-малко умуване над грешките от миналото? И защо се говореше толкова много за „загуба на историята“ във време, в което интересът към тази тема в Германия беше по-голям от онзи от всички следвоенни години?

Германците не са изгубили историята си, писа Мартин Бросцат от Института за съвременна история; те просто са придобили, чрез болка и страдание, нова морална чувствителност за нея. Защо да се гледа на това като на „политически и културен недостатък в сравнение с други народи“? Защо, питаше Хайнрих Аугуст Винклер във Frankfurter Rundschau, не е очевидно, че е въпрос на дълг за германците „да се научат да живеят с историята си без да се опитват да я изтъргуват в замяна на нещо друго… да признаят, че не могат да предявяват в бъдеще някакви изключителни изисквания, и да знаят защо?“

На такива въпроси не можеше да се намери общовалиден отговор. Но с продължението на дебата започна да става ясно, че проблемът, който беше го породил на първо място – тоест как да се постави национал-социалистическата ера в приемствеността на немската история, все още си остава неразрешен и тревожен. В Трир президентът на Немската историческа асоциация Християн Майер от университета в Мюнхен описа всеобщото объркване по следния начин:

С всеки ден расте броя на хората, които не са имали нищо общо с ужасите на онова време и не виждат защо трябва да принадлежат към един стигматизиран народ. В същото време обаче нараства и разбирането за ужасяващото, отвратително естество на самите престъпления… Дори и ако сме заети с хиляди други неща и изглежда, че преминаваме с успех през настоящето, остава си онзи чувствителен нерв, онази рана, която гнои, боли и изисква вниманието ни, с което си присвоява голяма част от живота ни.

Но какво може да направи историкът срещу всичко това? Очевидно е, че сравнителната тривиализация не беше отговор. „Дори и ако престъпленията ни не са били уникални“, запита Майер, „то какво можем да спечелим от това, за самите себе си и за позицията ни в света? Какво бихме спечелили, ако унищожението на евреите би било поставено в една и съща категория с преследването и ликвидацията на кулаците или изтребленията на Пол Пот?“ Нит пък проблемът му можеше да бъде решен чрез пренебрегване или търсене на убежище в отдалечени, тясно специализирани области. Историкът има задължението „да разруши хипнотичната парализа, която голям брой от нашите граждани изпитват пред нацисткото минало и да ги освободи от съпоставянето на, от една страна, пълното осъждане на всички немци и всичко немско от онова време, а, от друга, потискането на съвестта и действието напук“. Но как да се постигне това?

Но един от участниците в дебата беше се занимавал именно с този проблем, през цялото време. Междувременно Мартин Бросцат беше написал своя „Апел за историзация на националсоциализма“, който сега е пре-публикуван в книгата „След Хитлер: трудното обвързване със собствената ни история“. Това е много важен труд, тъй като между другото той съдържа: унищожителна критика на опита на Дейвид Ървинг за реабилитиране на военната репутация на Хитлер; проницателна дискусия на телевизионната поредица Шоа (Холкостът) на Клод Ланцман, която беше оказала гигантско влияние в Германия през 1979, както и на фалшивитеДневници на Хитлер; систематична критика на предложението на канцлера Кол да се създаде Дом на историята на Федералната република, в която Бросцат изказва опасението, че една такава институция ще бъде уязвима за политически натиск и лесно може да се превърне в инструмент за поддържане на статуквото, освен ако в статутите ѝ не са положени внимателни защитни клаузи срещу подобна злоупотреба. Хабермас беше повторил тези опасения в статията си в Die Zeit.

В своя „Апел за историзация на националсоциализма“ Бросцат изтъква аргумента, че, макар и да разполагаме с множество изследвания на национал-социалистическата диктатура и хиляди специализирани монографии върху различни аспекти на нацисткия режим, ние все още нямаме реална история на нацисткия период; нашето виждане за него е доминирано от предварително възприети представи за едно идеологически монолитно време, в което всички аспекти на живота са били направлявани от командите на един всесилен и вездесъщ водач. Но колкото по-подробно го изследваме, толкова повече осъзнаваме и неговите противоречия, неговите непоследователности, неговото разнообразие, а всъщност – неговата липса на монолитен характер и контрол, и толкова по-очевидно става, че в него са продължавали да съществуват стари идеи и традиции, както и че са били пораждани нови, които не са били непременно свързани със системата и идеологията. За да вземем само един пример, изследванията на нацистката социална политика по време на Втората световна война показват, че въведеният по онова време план за Немски работен фронт[365], целящ всеобщо социално осигуряване, има значителна прилика с плана Бевъридж във Великобритания и, в основните си идеи, със законодателството, прокарано във федералната република през 1950-те години. Макар и да е продукт на нацисткото време, той изглежда е бил в зараждането си до голяма степен независим от идеологически предписания и цели.

Смисълът на всичко това, според Бросцат, е че „не всичко, което се е случвало по времето на нацизма и е имало историческо значение, е служело просто на диктаторските и безчовечни властови цели на режима“. Той смята, че „позорът, който представлява основния баланс на тази епоха, не трябва да ни кара да приемаме автоматично, че множеството социални, икономически и цивилизационни сили, които са се проявявали тогава, както и безбройните модернизационни опити, имат историческо значение единствено чрез връзката им с националсоциализма“. Вместо тотална морална изолация на нацисткия период е необходимо прочистване на възприетата концептуална схема, чрез която той се разглежда, и „освобождаване на множество исторически перспективи от сковаващия корсет на всеобхватната диктатура“. Едно по-диференцирано гледище за този период – което в никакъв случай не означава релативиране на престъпленията на водачите, както и отговорностите на водените – може да разчупи блокадата, която националсоциализмът е наложил върху немското историческо съзнание. Сама по себе си една такава блокада е форма на потискане и поставяне под табу (Tabuisierung), както и постоянно изкушение за безкритично възхваляване на „здравословните периоди“ от немската история. За да се избегне това, заключава Бросцат, и да се направи възможен процеса на изостряне на моралната чувствителност по отношение на всяка епоха от миналото, нацисткият период трябва да бъде възстановен като част от основното течение на немската история.

Това, разбира се, е по-лесно за казване, отколкото за вършене, но с постепенното охладняване на историческия дебат може би се появи и едно по-дълбоко разбиране на проблема и по-голямо предразположение за рационално, а не полемическо, негово обработване.

Именно когато върши собствената си работа, историкът е склонен да не се взема толкова насериозно, без в същото време да обезценява собствената си стойност. Защото неговата задача не е маловажна. Той е защитникът на колективната памет и, както казва в едно свое есе мюнхенският историк Томас Нипердей, негово задължение е „да изяснява спомена и да го предпазва от легенди и манипулатори“.

Ако поддържа описанието на миналото, или избраната от него част от това минало, честно и добре, историкът може да демонстрира на какво са способни човешките същества, показвайки какви те са били и какво са направили, и по този начин може да помогне на хората от настоящето да осъзнаят както ограниченията, така и възможностите му. В зависимост от таланта си, той може да задоволи любопитството на читателите си относно тяхното минало, да им предаде здравословен скептицизъм относно неща като постоянство и продължителност, и да ги окуражи да уважават, или, ако това не винаги е възможно, да приемат и да се стремят да разбират наследството си. Той няма време да се тревожи от настоящите изисквания за консенсус. Единственият консенсус, от който той се интересува, при всички случаи вече съществува – неговото съгласие с колегите му относно правилата на играта и общото разбиране за това кое е добра историческа наука и кое – не.

1987 г.

Източник

Гордън Крейг (1913–2005) е американски историк, специалист по историята на Германия и дългогодишен професор в университета Станфорд.

Коментари (9)

- 27-10-2012|Златко

Национализмът като „хладилна камера“ на историята (и колективната съвест): Нека вземем един български вариант – зад лозунгите „Македония и Тракия са наши!“ не се крие нищо друго, освен разбирането, че тези земи днес са същите, каквито са били през, да речем, 1878-ма.

Слагаш историята в „хладилната камера“ – и си гледаш живота. Неясният въпрос в цялата работа е само този: а какво все пак се случва с колективната съвест, когато тя бъде замразена?

- 28-10-2012|Виктор Кордон – За морала и критиката като отговорности

Казвате, г-н Енев, „Национализмът като „хладилна камера“ на историята (и колективната съвест)“. Но през същата призма можем да разгледаме и цялата съвременна историография, която е замразила определен елемент от миналото и го разглежда не като част от историческия процес, а като средство за политически натиск и контрол. Имам предвид периода на национал-социалистическото управление в Германия, примерите от който се използват не за излекуване на германската нация от определени наклонности, а за психологическо травмиране на немския народ. Не можем да гледаме на това явление като изолирано от общоевропейските и световните тенденции, като феномен, който няма връзка и не е зависим от събитията в Европа и в глобален мащаб. Случилото се в Германия е естествено отражение и следствие на характера и динамиката на процесите, протичащи на континента и отвъд него. Несъмнено в него има много уроци и поуки, но прекаленото морализаторстване (а и кои са морализаторите – Великобритания, която е окупирала ¼ от световната суша и население, експлоатирайки ги не съвсем демократично, погазвайки правото им на самоопределение и суверенитет; СССР/Русия, която по това време държи ок. 22 млн. кв. км. територии и беше превърнала гражданите си в концлагеристи; Съединените щати, които нито преди, нито след това спряха да нападат чужди народи и да извършват престъпления срещу тях, и др.) го изопачава, фокусирайки се не съвсем справедливо единствено върху отговорността на немския народ, като по този начин извън полезрението на обектива остават вината и грешките на останалите.

Това, несъмнено, е една от целите – центърът на вниманието да бъде насочен в една мишена, за да останат незабелязани другите. Вероятно ще попитате за какви вини, грешки, престъпления и отговорности става въпрос? Дори самият факт, че някои хора си задават този въпрос, означава колко добре пропагандата си е свършила работата. Защото вината на останалите участници в онези процеси, довели до световната катастрофа, е забутана в миманса, тя е съвсем непозната страна от този исторически период (а и не само от него). Именно това непознаване на историята, или нейното избирателно опознаване е причина за прекаленото вглеждане в един предпочитан участък, оставяйки без необходимото внимание и без да бъде обговорена истинската роля и на другите актьори от този спектакъл.

Разглеждането с микроскоп предимно на този ограничен сектор, крайното преувеличаване, преекспонирането на неговата важност, несъразмерната морална тежест, която му се приписва и то от сили, които самите са прегазили всички етически граници и принципи, само измества и разфокусира общественото внимание от разбирането, че това е общ процес, в който участие, отговорност и вина имат и много други народи. А незнанието и игнорирането на това (което си проличава от искрената почуда при споменаването на вината на победителите, изведени в ранг на светци) е сериозен проблем пред свободното дискутиране на историята, което е единственият начин за нейното реабилитиране и изваждането ѝ от арсенала на политическата класа. Защото вина за случилото се имат всички Велики сили, само дето повечето хора не го знаят и приемат с недоумение повдигането на тоя въпрос. Следователно морален проблем имат и те, а не само германците.

Но къде е диспутът относно моралната отговорност на Великобритания (робството, колонизацията, пиратството, безбройните войни), Франция, СССР/Русия, САЩ? Къде е диспутът по отношение на окупацията на Палестина от Израел, неговата ядрена програма, създадена в нарушение на съответните правила, отхвърлянето на резолюциите на ООН, недопускането на независими наблюдатели по човешките права, забраната на критиците, незачитането на международните правни принципи и морални норми, отказът да се обвърже с ключови задължения във военната и хуманитарните области, расистките прояви на неговите духовни лидери, погазването правата на нееврейското население, дискриминационните и дори расистки закони, забраната за сключване на бракове между евреи и иноверци и т. н. Та нима моралните отговорности се разпростират единствено върху немския народ?

Критиката, разбира се, е необходима, дори задължителна и германците не бива да бъдат имунизирани и щадени от нея. Но нека тя бъде адекватна, градивна и не я превръщаме в оръжие за психически тормоз, водени от идеологически, политически или чисто етнически предразсъдъци и пристрастия. И нека не забравяме, че нравствените принципи важат не само за тях, а и за всички останали. И „който от вас е безгрешен, нека пръв хвърли камък…“.

- 28-10-2012|Kiril Ivanov

„А незнанието и игнорирането на това (което си проличава от искрената почуда при споменаването на вината на победителите, изведени в ранг на светци) е сериозен проблем пред свободното дискутиране на историята, което е единственият начин за нейното реабилитиране и изваждането ѝ от арсенала на политическата класа. Защото вина за случилото се имат всички Велики сили, само дето повечето хора не го знаят и приемат с недоумение повдигането на тоя въпрос. Следователно морален проблем имат и те, а не само германците.“

Как така незнание и искрена почуда. Ми вие откъде знаете? Некакси излиза, че некой по нам къв си повод крие и не дава на свободните и любознателни люде да отворат и прочетат тоновете матриали изписани по повод греховете американски, английски, австралийски, русийски, французийски и секви там грехове, довели горките нацисти до крайните солюшъни и разните други мизерии. Ма това е изключително недопустимо, и аз ви предлагам ако знаете кой си позволява така да къта познанието по тея въпроси веднага да го осветите.

- 28-10-2012|Златко

Благодаря ви за смисления и добре написан коментар, господин Кордон. Отговаряйки на прима виста (надявам се по-късно да ми хрумнат и други неща, които да изкажа в други коментари, тъй като това, което казвате, наистина е много важно и изисква сериозно замисляне), бих казал следното:

Дискутирайки около ползите и вредите от определено представяне, интерпретиране и изучаване на историята, ние най-първо би трябвало да въведем някакъв критерий, върху чието използване да се съгласим. Инак няма как да стигнем до какъвто и да било консенсус – ако едната страна работи с едни мерки, а другата – с други, то естествено няма как да се постигне разбиране. Опитвайки се да бъда човек-практик, аз бих предложил един чисто практически критерий за оценяване на различните исторически версии, използвани по едно или друго време. А именно – какви са ПОСЛЕДИЦИТЕ от тях. С други думи, какво се случва с обществата, които възприемат ЕТО ТАКЪВ зрителен ъгъл към историята си, и какво се случва с другите, които възприемат ЕТО ОНАКЪВ ъгъл. Надявам се да се съгласите с него, или, ако не, да предложите свой собствен, върху който също можем да дискутираме. В този си коментар аз ще изхождам от предпоставката, че сме се съгласили да използваме практическия критерий.

И така, какви са последиците от възприемането на вида историография, възприет широко в западна Европа, който се върти около консенсуса за Холокоста и престъпленията от Втората световна война като основателски мит за модерна Европа? Според мен заключението е очевидно – ПЪРВИЯ в историята на Европа период на непрекъсвано от нови вътрешни конфликти, продължително мирно развитие (като се изключи печалния прецедент с братята-сърби, който накара педантите-историци да започнат летоброенето на мира отново в края на миналия век, вместо в средата му, както би било редно, ако ги нямаше югославските войни), и първия в историята на човечеството опит за създаване на над-национална, не-националистическа европейска общност. В такъв смисъл ползата – ПРАКТИЧЕСКАТА полза – от тази историография и този вид отношение към миналото, е очевидна. Изключително важно е да отбележим, че основната специфика на този нов историографски подход се състои в търсенето на обясненията за едни или други исторически катаклизми основно в собствената история, в собствените грешки, в собственитезаслепения и лудости, а не в онези на съседите, близки и далечни – и това е един толкова качествено нов подход, че едва ли е за учудване, че призивите за неговото прилагане и в България, от това издание и други хора и организации (БХК например), се сблъскват с такова дълбоко нежелание, неразбиране и дори откровена злоба: всичко това би означавало прекалено радикално скъсване с една историографска традиция, която не познава никакви други исторически обяснения, освен вината на другите – били те „турци“, „капиталисти“, „комунисти“ или каквито щете други обобщени фигури на историческото зло, от които властващата в момента българска историография просто бъка.

В такъв смисъл е важно да се знае, господин Кордон, че историите на отделните страни от Запада съвсем не са толкова монолитно-антинемски и толкова еднотипно обясняващи всичко с „вината“ на немците. Правят го, до някаква степен, самите немци, но инак, поне от няколко десетилетия насам, историите на всички западни страни се преравят все по-основателно и пред публиката се изкарват все нови и нови факти и интерпретации, представящи всичко друго, но не и някаква еднообразна картина на следвоенна Европа, разделена на победители и победени. Като примери бих ви посочил френското изследване на колаборационизма, известно под събирателното понятие „Виши“, дълбоката преоценка на собственото поведение по време на войната, провеждана в някои от скандинавските страни (Норвегия и Швеция например, които тепърва изкарват на бял свят истинските размери на симпатията към и сътрудничеството с нацистка Германия, преди и по време на войната), частичното разкриване на бизнес-интересите, които са свързвали швейцарските банкови среди с Третия райх, плюс множество други нови тенденции в европейската историография, които не познавам добре, тъй като не съм специалист. Отивайки по-назад в миналото, една от най-важните тенденции в модерната историография – тя вече не е никак нова – е пълната преоценка и преразглеждане на колониалното европейско минало, която е толкова тотална и преобръщаща с главата надолу традиционните представи за „износ на цивилизация“ от страна на Европа, че, каквото и да кажа, просто няма начин да не говоря аматьорски приказки: нещата са прекалено големи и необозрими за неспециалиста.

Накратко, господин Кордон – бих посочил две основни принципни възражения срещу вашия коментар (не срещу смисъла му, разбира се): първо, най-доброто потвърждение за смислеността на новия тип европейска историография е създаването и продължаващото съществуване на Общоевропейската идея, и, второ, модерната история е далеч от монолитното и едностранчиво приписване на чужда вина, до което според мен я свеждате вие. Бих се осмелил дори да направя дръзкото твърдение, че основната разлика между традиционната историография и модерната, следвоенна европейска такава, се състои в прехода откъм търсенето на (чужда) вина към откриването на (собствена) отговорност. Това май е и единственият начин за търсене на диалог и разбирателство между различните народи.

Прочее, ще ми бъде приятно да чуя отговора ви, ако решите, че си струва да продължаваме този разговор. И, разбира се, бих помолил за малко снизхождение към може би лаическите ми обобщения, доколкото този форум се чете и от специалисти…

- 28-10-2012|Златко

Между другото, тук на сайта има поне няколко текста, занимаващи се по-кокретно с тази тема. Бих препоръчал за четене следните два например:

Митовете и истините на Втората световна война

Против задълженията на националните митологии

- 03-11-2012|Виктор Кордон

Господин Енев, надявам се не съм създал впечатление със своя коментар, че подхождам към темата с претенцията за меродавност и последна инстанция. Уверявам Ви, съвсем не съм убеден в правдивостта на своите заключения, а по-скоро търся дебат, но здравомислещ и съдържателен дебат, в който би могла да искристализира истината (доколкото може да съществува универсална такава и доколкото тя може да бъде обхваната от човешкото съзнание). Според мен историята е поле за дискусии, а не застинала материя, неподлежаща на развитие и ревизиране. Както изтъкнахте Вие, съвременната историография не е хомогенна сплав, а в нея съществуват различни течения и циркулират разнородни гледища. Това най-малкото е белег, че на миналото продължава да се гледа от различни „камбанарии“, което все пак е разбираемо. Фактът, че се дискутират разнообразни теми обаче, не е непременно признак за неограничена свобода на мненията. Г-н Чомски, известен и с понякога крайните си изказвания, сполучливо, смятам, е формулирал привидната волност на пренията в публичното пространство: „Умният начин да се държат хората пасивни и послушни е да се сложат ясни граници за спектъра от допустими мнения и да се разреши широко обсъждане вътре в тези граници, като дори се окуражават най-критичните и дисидентски възгледи. Това дава на хората чувството, че имат свобода на мисленето, докато през цялото време основанията на системата се подсилват посредством ограничаването на обхвата на обсъждането“.

Доколко официално циркулиращата днес версия на Втората световна война може да отговаря на действителността находчив намек ни дава Адам Кржемински, в статията „Митовете и истините на Втората световна война“, публикувана на страниците на този сайт: „В началото доминираха разказите на двамата главни победители. Те бяха онези, които наложиха собственото виждане за войната. Великите сили бяха не само победили и продиктували условията на мира; освен това те разполагаха и с масовите медии, необходими за разпространяване на триумфа им“. Г-н Кржемински ни подсказва, че притежавайки основния инструмент за производство и разпространение на пропагандни материали и митове – средствата за масова инфрмация, Съединените щати (станали междувременно едноличен лидер на световната сцена) и техните сателити почти необезпокоявано насаждат тяхната версия за историята. А разглеждането на който и да е обект от един ъгъл никога не дава реална представа за неговите свойства и параметри. Смятам, че в това виждане няма конспиративни елементи, тъй като узурпирането на историята е съвсем естествено явление и присъства във всички епохи и общества.

А сега бих искал конкретно да отговоря на Вашето предизвикателство, което наистина бе изказано в съвсем коректен тон, какъвто като че ли все повече липсва в сегашните дебати. Признавам, че логиката Ви звучи чудесно, а Вашата теза изглежда много добре конструирана. Вие ни давате всичко необходимо: резултата – мирът и икономическият напредък в следвоенна Европа, както и естествената причина за това процъфтяване – мъдрият препрочит на спорната дотогава европейска история. Наистина, така погледнато изглежда, че европейският мир е следствие от консенсуса, компромисите, разбирането и толерантността между народите на материка, наложени от новото разчитане на събитията от миналото. Ще цитирам изказване от коментара Ви, отправен към мен, в което смятам се съдържа есенцията на Вашата гледна точка: „И така, какви са последиците от възприемането на вида историография, възприет широко в западна Европа, който се върти около консенсуса за Холокоста и престъпленията от Втората световна война като основателски мит за модерна Европа? Според мен заключението е очевидно – ПЪРВИЯ в историята на Европа период на непрекъсвано от нови вътрешни конфликти, продължително мирно развитие, и първия в историята на човечеството опит за създаване на над-национална, не-националистическа европейска общност. В такъв смисъл ползата – ПРАКТИЧЕСКАТА полза – от тази историография и този вид отношение към миналото, е очевидна“.

Доколкото Ви разбирам, Вие приемате, че конфликтите между европейските народи (а вероятно и не само между тях) до средата на ХХ в. се дължат на нецелесъобразния, неразумен прочит на историята, т. е. на погрешната представа, която те (народите) си изграждат и самовнушават относно мястото и ролята им в световната политика в резултат на неправилната интерпретация на събитията. Тоест, некоректното тълкувание на историческите факти става повод за междунационалното конфронтиране. Ако съм схванал правилно, Вие поставяте в пряка зависимост благоденствието на нашия континент от проницателното дефиниране на историческите парадигми, които сте изброил в коментара си.

Аз, обаче, ще си позволя да не се съглася с тази взаимовръзка, която според Вас е ключов елемент от pax Europae. При цялото ми уважение към Вас съм длъжен да възразя, тъй като според мен Вашата теза е построена върху грешни предпоставки. Моето мнение е, че би било пресилено да се търси непосредствена взаимозависимост между европейското благосъстояние и съвременните тенденции в дешифрирането на историята, в смисъл, че европейците дължат настоящия си просперитет на съвременните историографи, които с добре свършената си работа са допринесли или, ако правилно Ви разбирам, дори имат ключова роля за политическото и икономическо развитие на материка и мирното съжителствуване на доскорошните врагове. Аз обаче смятам, че мирът и прогресът на Европа се дължат не на теоретическото формулиране на историческите константи (които така оформени аз лично приемам с особени резерви), а на подходящата икономическа обстановка, възникнала в резултат на разпадането на задушаващата естествените стопански и търговски процеси колониална система.

Икономическите фактори винаги са били определящи за обществените процеси, политическата динамика, идеологическите течения, за оформяне на социалните настроения, както и за установяване на тенденциите в историографията. Тоест, аз поставям (правилно или не – историята ще отсъди) благоденствието на европейските граждани в зависимост не от историческия прочит, а от развитието на европейското и световно стопанство, станало възможно благодарение на премахването на основните пречки пред него – колониалните отношения, които освен че бяха крайно несправедливи и нехуманни, превръщайки стотици милиони души в слуги на няколко европейски държави, но също и спъваха нормалните икономически контакти и глобалния търговски оборот, а от там и световния прогрес. Колониализмът позволяваше концентрирането на световните природни и финансови ресурси в ръцете на малцина, и по този начин възпрепятстваше неограничената циркулация на стоки, суровини, идеи и капитали. Това доведе до чудовищен дисбаланс в националните богатства, обричайки на перманентна бедност огромни маси от планетарното население, и създаде предпоставки за крайно изостряне на противоречията и радикализиране на онеправданите. Народи, на чиято територия на обитание се намираха огромни количества суровини, проживяваха в крайна нищета, защото богатствата им биваха източвани от колониалните империи, а самото население бе подлагано на безжалостна експлоатация. Именно несправедливото съсредоточаване на всемирните богатства в шепа хора (даже не и в народите, населяващи метрополиите, а само в незначителен процент от тях) породи радикалните движения на комунизма, анархизма и национал-социализма, които по свой начин търсеха решения за излизане от мизерното състояние, в което бяха поставени безправните класи и дори цели народи.

Национал-социализмът имаше своите дълбоки предпоставки, и те въобще не бива да се търсят само в тесните рамки на немското общество, което след Първата световна война бе поставено от победителите на много тежки изпитания без перспектива за повишаване на критично ниското жизнено равнище. Естественото следствие от несправедливостите, извършени спрямо германската нация във Версайската работилница за новия европейски ред, от маргинализирането и превръщането на немския народ, известен с невероятния си интелектуален потенциал, в треторазрядно общество, от колосалните тежести и вина, стоварени върху му, бе появата на силни антагонистични настроения, на чиято вълна се понесе Адолф Хитлер. Така че генезисът на тези социални явления се намира далеч извън границите на германския райх и трябва да се търси в контекста на обективните политико-икономически условия в тогавашния световен ред.

Аз смятам, че причина за антагонизмът между нациите (а също и вътре в тях) не са идеите и представите, а по прозаични, но притежаващи огромната мощ да движат световните процеси фактори, а именно икономическите отношения. Тенденциите в съвременната историография аз виждам не като първопричина за (в каквато роля ги поставяте Вие), а като следствие ОТ европейкото благосъстояние, като един от резултатите от развитието на стопанските взаимоотношения в следвоенния период. Защото не битието следва съзнанието, а обратното – съзнанието (в случая разглеждането на историята в определен контекст) се определя от бита.

Моето становище е, че начинът по който хората възприемат света, т. е. техният мироглед, включващ и представата им за историчност като цяло и конкретно за определени събития, е в непосредствена зависимост от собственото им битие, от жизнения им стандарт, от икономическия и финансовия им статус. Живеещият в оскъдица индивид е принуден да мисли изцяло за своето препитание, а когато оцеляването му е заплашено, той, съвсем резонно, е много по-радикално настроен. Тъй като няма какво толкова да губи, той е готов да жертва живота си за всякакви, дори и най-крайни каузи, които му обещават скорошен изход. Когато един индивид или цяла нация са поставени в ситуация, застрашаваща оцеляването им, те възприемат света, другите, своите съседи като врагове. Тази враждебност е била комай единственият начин за съхраняване на човешкият вид в продължение на може би милиони години, и затова няма нищо по-естествено и понятно от нея. А благоустроеният човек или народ губи (поне за момента) своите крайни възгледи, защото те просто не са му необходими. Той, проспериращият, вече може да си позволи да гледа на останалите по друг начин, не като врагове. Този смекчен и култивиран маниер променя и подхода му към историята.

Та, моята идея е, че не благоденствието на народите зависи от историческия прочит, а обратното – светогледът и виждането за историята са в субординация от битието на субекта. Не случайно в моменти на криза изплуват старите вражди и всеки отново излага раните си на показ. Не случайно тогава масите се радикализират (каквито примери виждаме в Европа днес) и историята пак придобива старите, временно позабравени измерения (като пример, Гърция претендира за неизплатени ѝ от Германия репарации във връзка с окупацията по време на Втората световна война, немският канцлер е изобразяван като Хитлер, Федералната република е обявена за виновник за незавидното състояние на гръцката държава и т. н.). Защото тя (историята), както и всички други възможни компоненти, попада в инструментариума на вътрешната или междунационалната борба и служи като средство (но не и като определящ фактор) за надвиване на истински или въображаеми неприятели.

Поради тая причина тенденциите в историографията се менят според обществените настроения и в никакъв случай не са причина за тях, а са тяхно следствие. Казано по-просто: бедно общество = конфронтираща, непримирима, основана на съперничество и враждебност история; богато общество = история, базирана на компромиси, помирение, единомислие (но това все още не означава правдива история). От гореказаното бих извел заключението, че за да има мир, хармония и разбирателство между народите е задължително да се осигури подходяща икономическа база и достатъчно висок жизнен стандарт. Гладният и притиснат от незгоди човек не би могъл да мисли позитивно, не би могъл да погледне от през очите на другите, да разбере техните възгледи и притеснения, защото разумът му е обременен от отговорностите по собственото му оцеляване. А това е един от най-силните инстинкти и в никакъв случай не бива да бъде игнориран.

Доволният човек, комуто не се налага вече да се бори ежедневно за своето съществувание, става по-умерен, спокоен, въздържан. Той трудно може да бъде конфронтиран с някого, тъй като основните му нужди са задоволени и има какво да губи. Неговият живот вече има по-голяма стойност в собствените му очи. Нещо повече. Животът като цяло сега е много по-ценѐн от него. Едва тогава той може да не се вторачва единствено в себе си, а да си позволи да погледне и през призмата на другите, да се съобрази с техните интереси и права. Хуманизмът не може да възникне сред общества, поставяни перманентно на драматични изпитания, принудени да се борят за залъка си всеки ден, понеже мисълта за оцеляването им е обзела цялото им съзнание. И това естествено. А задоволеният човек вече може да мисли не само за себе си, но и за другите хора, а дори и за останалите организми, и даже да разглежда животните не само като храна, но и като живи същества.

В резюме, моята теза се основава на разбирането, че историческите процеси зависят и се задвижват от обективни фактори и условия – икономически, политически, географски, а историческите парадигми (които за различните общества и епохи са различни) и прочитът на историята са продукт на тези процеси, без да бъдат определящи за тях. Благоденствието на някои съвременни общества е пряко следствие от почти неограничените възможности за свободно движение на стоки и суровини, парализирано дълго време от колониалната уредба, наложена от европейските империи. Едва в съвремието народите могат да използват безпрепятствено своите ресурси според способностите си, без да бъдат ограбвани и експлоатирани от нищожно малцинство. Именно в колониалната система (а не в прословутия национал-социализъм, комуто приписват всички беди и грехове), обуславяща неравномерното разпределение на природните и финансови богатства и огромният дисбаланс в натрупването на капитали, трябва да търсим причините за безбройните противоречия и социални катаклизми в Европа и по света дори и няколко години след Втората световна война. Може би гузната съвест на онези, които бяха окупирали целия свят, подчинявайки с огън и меч стотици милиони хора на своята воля и интереси, столетия наред разграбваха чуждите ресурси и национални богатства, търгуваха с човешки същества като с неодушевени предмети, инспирираха стотици войни, възпрепятстваха свободната търговия (и по този начин спираха световния прогрес), извършваха нечувани зверства в името на своята материална изгода, обрекоха безброй хора на глад и мизерно съществувание, е причина за толкова ревностното търсене на вина у германския народ. Може би това е удобният метод за изместване на обществения дискурс от собствените им вина и отговорности върху нечий чужд гръб.

Все пак аз не съм готов да припиша на инкриминираното участие на Германия в двете световни войни и на подозрително ревностното дирене и сочене на нейна вина във всички аспекти на световната история някакъв антигермански генезис (макар че без съмнение германският синдром има и чисто етнически измерения, по същия начин както и някои критики срещу еврейството са продиктувани от чист пещерен антисемитизъм). По скоро това се дължи на съвсем естествения, вроден стремеж да избягваме опасностите, а в разглеждания случай – да се избегне тежкото бреме на отговорността за инспирирането на войната и за истинската им роля, която много от страните нямат никакво желание да правят достояние на широката публика. Показателно е, че огромна част от архивите на много страни, касаещи Втората световна война, включително на Великобритания, Франция, Русия и САЩ, все още – близо седемдесет години след войната, остават засекретени!? Нормално е да се запитаме Защо? Ние може да не знаем какво точно се крие в тези толкова ревниво пазени документи, но със сигурност разбираме, че всеки крие това, което не му е изгодно да знаят другите за него.

Бих сравнил ситуацията, в която се намира съвременната историография, със съдебен процес, на който се разглеждат аргументите само на обвинението, но не и на ответната страна. Очевидно е, че при липсата на контрадоводи, недопуснати на делото, обвиненият е обречен. Дори той да има някаква вина, отсъствието на възможност за адекватна защита не позволява да се определи нейния действителен размер, както и дали в деянието няма замесени и други фактори/съучастници и дали самите обвинители не носят част от отговорността за конкретната простъпка (както често се случва в съдебните спорове, където двете страни се обвиняват взаимно).

Едва ли у някого съществува съмнение, че Германия има сериозно участие в конфликта, но същевременно не мисля, че тя носи еднолично отговорността за превръщането му в глобален сблъсък. Смятам, че ролята на другите участници, и преди всичко на Англия, Франция, САЩ, СССР и Полша, трябва да се преразгледа и преосмисли основно отвъд политическата конюнктура, поставяща победителите в привилегированата позиция на техните деяния да се гледа с благосклонност и безпринципна безкритичност. Готов съм да представя моите основания за ревизиране на историята на Втората световна война (а и не само на нея), но това е тема за друг разговор, изискващ много време и място.

- 03-11-2012|Златко

Пиша, преди да съм прочел поста ви докрай, тъй като съм малко под пара, но принципното ми възражение вече е готово: значи, по принцип идеята, че историческите развития се определят най-вече от икономически фактори, е вярна. Не може да се отрече, че икономиката и нейното състояние са първия фактор, от който зависи развитието на всяко общество. Дядо Маркс го е формулирал отдавна, преди него са го формулирали други хора, и т. н. Формулирал го е дори и нашият Осман Дуралиев, доколкото си спомням, в безсмъртната фраза „Ранàта прай бурбàта“.

Но! Това, че всички ние сме деца на едно марксистки-обучено общество не трябва да ни пречи да възприемаме и малко по-нови, по-съвременни теории и разбирания за световното историческо развитие. В частност, разбирането, че идеите и културата на обществата имат значително обратно въздействие върху икономиката и че до някаква степен те също определят нейното развитие (тоест – и онова на историята), е старо поне колкотo Макс Вебер, ако ли не и далеч по-старо.

Какво имам пред вид? Нека вземем примера с нацистка Германия, който вие споменавате, да речем. Хората, които познават историята на Ваймарската република и особено усилията на Густав Щреземан за обвързване на Германия с икономиката на Америка между 1924 и 1929, със сигурност знаят колко малко е деляло тогавашна Германия от едно мирно и плодотворно развитие, ориентирано към икономически, а не военни постижения, каквото тя започна и действително осъществи едва чак след като беше съборила половината свят и съответно прегазена от него, двадесет години по-късно. Само нещастната комбинация от Световна икономическа криза и – забележете! – напълно лудешките идеи на един маниак-националист, за когото световната история не е нищо друго освен междунационална борба на живот и смърт за ограничени ресурси в рамките на планетата, доведе до историята такава, каквато я познаваме днес. Без Адолф Хитлер и неговите ИДЕИ, светът днес би бил едно много по-различно място, господин Кордон.

(Забележете, междувременно, че тезата за едностранната връзка между материалното благосъстояние и историческото развитие се разбива на пух и прах от европейската история на 20 век – например развитието на Европа след Втората световна война е резултат от един план, положен и начертан във време, в което тя е далеч по-бедна и разрушена, отколкото в началото на века – тук имам пред вид не толкова плана „Маршал“, който си е американски, а преди всичко полагането на основите на бъдещия Европейски съюз в началото на 50-те години. От друга страна, напук на мирното развитие и материално благоденствие от почти целия 19 век, европейските народи се хвърлят в една разрушителна война, която е резултат най-вече от борба за превъзходство, която следва логически от властващите по онова време идеи за борбата между нациите като един вид „логическо продължение“ на борбата между видовете в природата. С други думи – бедна и разрушена Европа иска мир и благоденствие – просто защото вече се е поучила от историческия си опит, докато богатата и процъфтяваща Европа от началото на века се впуска в разрушителна война, защото е в плен на погрешни идеи. Къде тук е логиката на „материалната база, която напълно определя мисленето“?)

Така че, за да обобщя – разбира се, че икономиките и материалната база на живота определят до голяма степен мисленето и поведението на хората – а значи и историята им. Но това не означава, че ние, хората, сме добичета, вързани на някаква ясла, които действат в зависимост от това колко пълна или празна е тя. Нашите идеи, нашите разбирания за собствените ни идеали и цели, играят огромна роля при формирането на поведението ни – и примерите за съдбовни решения, мотивирани от изцяло анти-икономически, ирационални фактори, са безчет (можете ли да ми кажете с какво нашата с вас страна е имала дори най-минимална полза от прогонването на 300,000 добри и свестни хора, на които се крепеше селското стопанство в България, през 1989?)

И така: икономиката си е икономика, а идеите са си идеи – и тези неща не са някакъв вид скачени съдове, които реагират по неотменни физически закони. Същите хора, които са в състояние да изберат пътя на мирното икономическо развитие и сътрудничество със съседите, са в състояние да изберат и пътя на конфронтацията и дори войната. И понякога – както в посочения пример с нацистка Германия – тежестите на историческия кантар са толкова равномерно разпределени, че окончателното историческо решение и последващо развитие действително може да бъде определено от волята само на няколко души, подкрепяни от лудостта на цялото общество, което е готово по-скоро на колективно самоубийство, отколкото на отричане на собствената си лудост. Ето защо днешна Европа и културните, политически и икономически модели, които тя ни предлага, са толкова важни за бъдещето на България. Както ни показа преди десетина години Югославия, както ни го показва днес Гърция, тук на Балканите е достатъчен е само един по-мощен катаклизъм, за да отидат на кино всякакви приказки за цивилизация и „нам кво“. Няма алтернатива на ясното разбиране за това, че „алтернатива няма“. Или ще приемем ИДЕИТЕ на цивилизованите, дори и ако това е свързано с жертви и опъване на каиша, а не търсене на кавги и отговорност у съседите и собствените ни малцинства, или ще си стоим там, където винаги сме били – в джунглата, където по-силните изяждат по-слабите. Ние сами решаваме – а не някаква безлична „икономика“, „традиция“, „наследство“ или Господ знае какво.

- 03-11-2012|Виктор Кордон – „Спорът никога и никого не убеждава“ — Voltaire

Господин Енев,

аз по принцип много рядко си позволявам да коментирам каквито и да е материали, тъй като това обикновено повлича една безкрайна полемика, за каквато не ми стигат нито времето, нито търпението. От нея в крайна сметка няма никаква полза, понеже никой не може да убеди другия, и ако не още в началото, то на някакъв по-късен етап диспутът обичайно преминава границите на добрия тон и се превръща в махленска препирня (макар и за миг да не допускам, че между нас може да се случи нещо подобно). Аз бих могъл да Ви представя още безброй аргументи в подкрепа на своята теза, но подозирам, че и с тях не бих могъл да Ви привлека в моя „лагер“. Вашите доводи също не убедиха мен (но това не изключва възможността да сте прав). Тъй като продължаването на нашия разговор създава опасност той да се превърне в безконечен словесен дуел с нулев резултат, то може би е по-мъдро да го прекъснем своевременно, за да не правим шоу на разни сеирджии. Та, моето предложение е да се оттеглим с достойнство сега, докато все още имаме такова. Или както казва Дейл Карнеги „На света има само един начин да победиш в спор – това е да излезеш от него“.

Иначе на мен ми е приятно да споря с ерудиран и интелигентен опонент като Вас.

- 04-11-2012|Златко

Разбира се. Никакъв проблем.

Индиански игри

Автор: Красимир Дамянов

Из „Студентът по Хармония“, продължение на „Дневникът на една пеперуда“ от същия автор. Книгата се очаква да излезе през ноември в издателство Сиела.

Посветен колкото на автора на „Балада за Георг Хених“, толкова и на извратените времена, които не успяха да ни умъртвят, но ни убиха, новият роман на Красимир Дамянов е свидетелство за агонията на цяло едно поколение, зад което ще останат само серия неизвършени невръстни убийства, куп недописани мръсни приказки и аутопсии на любов, сред които мъждука единствено мазохистичното ни мъжество да бъдем подведени от собствената ни изключителност.

Изкуството ли е по-важно или създателят на изкуството на свой ред се пита авторът на този разсичащ с един мах всякаква младежка романтичност текст. Непременно ли трябва да отречеш човека у себе, за да възтържествуваш на хълма на изкушението? Защото не е достатъчно да си прорицател, ако не си честен към Бог, към онова, което ти е вдъхнал.

Предстои ви зловещо четене. Затегнете коланите!

И ако сте способни на финала да се разридаете, плачете най-вече за себе си. За похарченото ви поколение, особено, ако сте били част от оная паралелна реалност, от живите и мъртви сенки на двойната действителност – днес необяснима за масовия човечец. Тази книга не е подходяща за неговия вкус. Тя е опасно заразителна, неморална, отвратителна, привлекателна като красива курва, разюздана като млад жребец без юзди, тя е меланхолична като мек наркотик… Стойте по-далече от нея. Защото най-лошият ѝ недостатък е, че не е измислена…

Румен Леонидов

1.

Сред боровете беше чисто и светло. Снегът искреше на лунната светлина. Две момчета от писателската хижа се бяха скрили край пътя и когато стихнахме до тях, изведнъж пуснаха с всичка сила от големия сребрист преносим касетофон седма симфония на Бетовен..

Никога не бях чувал такава музика, тя извираше от гората, падаше от звездното небе, отекваше в нас и под нас и Сандра, и аз, и децата не можехме да разберем откъде иде, беше най-хубавата музика, която някога съм слушал. Бетовен я е писал през зимата на 1811 в Теплице, курортно градче в днешна Чехия, композиторът е ходил на минерални бани там. Любопитно е друго – че на премиерата във Виена наред с други изтъкнати музиканти е свирил и Антонио Салиери, нашият човек. Между впрочем бил е учител по музика в ранна възраст освен на Бетовен, още на Шуберт, Лист, Черни и Хумел.

Достоен списък, нали?

Така или иначе прекарах зимата на хиляда деветстотин осемдесет и девета почти принудително на станцията на писателите в Ситняково, прикован не толкова от счупването на няколко ребра по пистите под бившия царски дворец, всъщност ловна хижа, предоставена за ползване на писателския съюз, колкото от желанието да се скрия от теб. След скарването ни, смъртта на Венко и напрежението в столицата нямах желание да се срещам с никого и се преселих окончателно в някогашната царска обител с ериката си.

Един ден по време на разходка хванах глухар с ръце. Голямата като пуйка късогледа птица къркореше влюбено под един бор по пътеката към Мусала и без никаква трудност се приближих, и колкото и да е невероятно, я улових.

Приличаше на теб, когато си свалиш очилата…

От двореца не бе останало много освен еленови рога и препарирани птици. Спях в някогашното караулно. Мебелировката, скъпото кухненско обзавеждане, сервизите и килимите бяха разграбени още през петдесетте. Старият управител, (в подножието на планината всички бяха се препитавали потомствено около дворците още от времето на султана) помнеше кой диван, коя масивна дъбова гарнитура и кои рога у кой писател от по-старото поколение са, като се шегуваше раболепно пред по-либерални представители от новото ръководство, че пази списък, който да послужел при евентуална инвентаризация. „Пред кого бе, пред царчето ли, емигрант от четиридесет години в Испания? – смееха се те. – Абе, Кочо, ти луд ли си!“ Можеше ли да предположи, бедният, че само след няколко година щяхме да си разменим местата: аз да замина за Мадрид, Негово Величество да се завърне?…

Та нали всичко изглеждаше така солидно, непоклатимо!

2.

В мое отсъствие, в София се бяха случили много неща.

Първо, по стените през зимата се бяха появили позиви: листчета с антиправителствен текст или просто драсканици с политически характер, дотогава срещани най-често по тоалетните. Второ, провеждаше гладна стачка някой си Петър Манолов – пловдивски поет, когото за разлика от Добромир Тонев не познавах, и чиито архив беше иззет и искаше да му го върнат. Беше архивът на първото Независимото дружество за защита на правата на човека в България. Гостуващият в страната френски президент Франсоа Митеран даде закуска във Френското посолство в София на 12 български дисиденти и те успяха да си я изядат без да ги арестуват. В отговор на това предизвикателство на 21 февруари 1989 в резиденция „Бояна“ политбюро на ЦК на БКП се срещна с представители на интелигенцията, но ти не присъства. Беше в Париж, в шестмесечна творческа командировка, изпратен от председателя на съюза на писателите. Нина тъжно ми разказа (но и с известно облекчение) как си я бил напуснал. Сандра я бе срещнала с черни очила посред зима, прикриващи зле синините от раздялата ви. Мястото ѝ веднага било заето от младата ти преводачка французойка, с която великодушно я бе запознал (човек не можеше да ти се сърди наистина), водил на ресторант и пял от естрадата на оркестъра в чест и на двете (на майката и невестата, шегуваше се Нина) арии из известни опери. Музикантите били твои приятел от времето на „тунела“, паметното място, където през шейсет и осма бяхте вилнели и предизвиквали милицията по време на международния фестивал в София.

Блажени години, както се пееше в онази песничка „Когато рокендролът беше млад“.

3.

Приятелю неверни,

Как можахме така глупаво отново да се разминем?

Точно когато най-много имах нужда от теб!

Защо замина? Само за да се ожениш за младата французойка?

Бях готов да забравя, че сме скарани, нанесената обида, а сигурен съм и ти пред това, което ставаше в България. Атмосферата наистина имаше нещо общо с шейсет и осма, когато така неистово миришеше на свобода, на простор! Когато хипитата минаваха на смачканите си изрисувани джипове и лигите ни течаха от завист (на теб по Раковски, на мен във фоайето на хотел Национал в Хавана от разказите на французите за това, което ставаше в Париж).

Забраняването забранено! Помниш ли?

Само че сега беше различно, София напомняше врящо гърне, нажежено до пръсване. И миришеше не на младост, а на разложение. Простреляха твой приятел фотограф при писане на антиправителствени надписи по стените, Млади се обзаложи на бутилка уиски с ръководителя на колектива им, че до края на годината Тодор Живков ще падне, а на девети март, на конгреса на писателите, при влизането му в малката зала на партийния дом, където се проведе, никой не стана, никой от присъстващите, на крака на първият секретар на партията и председател на държавния съвет!

Ах, трябваше да видиш лицето му!

Гледката на дребното възпълно плешиво човече, което се плъзна през тишината в залата и седна покорно на мястото в президиума като всички останали, та чак не се разбра той ли е или не, беше тъй необичайна, че не можех да повярвам.

Това ли беше човекът в сянката на чийто нос бяхме живели?

(О, господи! Ушите му, Викторе, ушите му бяха с обички като твоите!)

Това ли е Властта в чието име ни държаха изкъсо като спънат кон, си казах, налагаха ни какво да четем и какво не, какво да говорим, какво да мълчим, как да пишем и с какви думи да се изразяваме, с какви да славословим и дори как да ругаем? Заради този ли сив плъх, си мислех, ни бяха държали вързани на полупразна ясла или имаше и още нещо в нагнетената атмосфера в залата, много по-важно и по-сложно от селската му физиономия, позната до болка от вестниците, мрачно напрегната сега и изпълнена с недоверие?

4.

Глухаря, разбира се, пуснах на свобода.

Беше късоглед и самовлюбен като теб („аз съм гений, аз съм гений!“), надут по абсолютно същия начин по който се държеше и ти. Филмът ви беше пред завършване и вече се спрягаше за кандидатура за Кан. Председателят на колектива побърза да обяви публично, че и той имал намерение да прави филм по твой сценарий, а в съседния колектив също бе влязла в плана заявка от теб. Умелият готвач на ангелски чорби, който уж не обичаше да се бърка на авторите си (Иван бе успял набързо да те прелъсти и теб) неусетно я беше превърнал от екзистенциална драма с място на действие дунавски остров в безпроблемен за пред цензурата трилър. Чудя се как не се бе сетил да му продадеш и зловещата история на професор Паскел, че да я превърне и нея в комедия с щастлив край! Само защото ми я беше подарил или я къташе за Париж, за празниците на маркиз дьо Сад?

Така или иначе преди да заминеш, успя да снесеш три яйца в три гнезда.

Понякога нищо не правехме в понеделниците освен да говорим за теб. За френската ти връзка и да се обзалагаме ще се върнеш или не. Нямах представа как я караш, но фактът, че Георг Хених прекрачи границите на България ме изпълваше с гордост. Като си помислех обаче как бяха разпилени спечелените около трагичната му съдба пари, (Нина бе успяла да откупи в последния момент дяла от къщата ти, значи все нещо освен спомена за виолата беше останало в далечно балканско селце), ми ставаше чоглаво. Кой е наистина по-голям, питах се с твоите думи от финала на баладата, майсторът или занаята, думите или човекът?

Един хубав ден в киноколектива се яви Фани. Поводът беше повече от неприятен: написаният от теб сценарий, по който гръмовержецът ни обяви, че работи (всички очакваха с нескрито облекчение божествения творчески разряд в нагнетената по повод дългогодишното му безплодие атмосфера) се оказа твърде сходен с нейния. – Смисълът е че няма смисъл –казах. – Идея породила се едновременно в две глави, означава само че може да се появи и в трета. Т. е. лишена е от оригиналност.

По този начин исках да не обидя Фани, но и да не бъда нечестен по отношение на теб. Само да те жегна. Натресах се обаче на друга опасност: беше достатъчно да видиш изражението на режисьора, предложил сценария ти, за да се сетиш какво смъртно оскърбление му бях нанесъл. Не, не на селянчето от Горна или Долна Хралупа, което успя да ни скара. А на заслужилият деятел на културата, носителят на орден Кирил и Метод и т. н., на Зевс олимпиецът…

5.

С няколко подобни хода, бързо си спечелих неприязънта на повечето му колеги. Особено на един от по-възрастните.

– Разберете – с ръка на сърцето се кълнеше той, – дълг ми е да заснема този филм, дълг пред България!

– Колега Корабов – (представях си как се кикотиш, когато новините стигнат до теб), – нека ви го опростим! Осъществяването му струва два милиона лева, колкото жилищния блок, в който живея.

Кой им разрешаваше да се разпореждат с парите на всички! Както в оня любим виц на Алекс за избора на нов везир, в който кандидатите били заставени да се хранят с дълги като ръката им лъжици: младите се ръгали с лакти, налагали се по главите с тях, хвърчал пилаф (трудно е да си уцелиш устата така), докато старите хитреци, също както нашите, чинно си поднасяли един на друг неудобните лъжици и свършили първи. Принципът „аз на тебе, ти на мен, не е важно кой е, важното да е от нашите“ за тях се съчетаваше чудесно с всичките им приказки за демокрация, справедливост и спрените им сценарии! Половината от тях бяха вече членове на Клуба на Гласността и след първите арести ходеха по коридорите на киноцентъра с ореол на мъченици. Всъщност, добре, че те нямаше, не искам да си мисля каква точно лъжица щеше да държиш! Между впрочем, за малко да ни арестуват и нас с един от приятелски настроените към теб критици. Седим си кротко една пролетна сутрин срещу пегаса в кафенето на писателите и предъвкваме последните събития, когато откъм френския прозорец, прекрачи тя, секретарката на клуба за гласността.

– Мишо, Краси! Утре имаме прием на кандидати. Срамота е да стоите точно вие извън!…

– Жени, мама му стара! – каза приятелски настроеният критик, подразнен от внезапната ѝ поява като Свобода на барикадите от Делакроа. Само гърдата ѝ не беше изхвръкнала от роклята. – Нахлуваш като хала и ни молиш да се запишем в нещо, което ако наистина е с претенции да бъде толкова сериозно колкото се твърди, не може да ни го навираш в носа като списък за неделна екскурзия!

– Един ден ще се срамувате за пасивността си! – издърпа от ръцете му листа тя и тръгна нагоре към редакциите, а ченгето, което я следеше, остана търпеливо да чака отвън. Можех ли да предположа, че толкова скоро ще се окаже права? На следващия ден, в неделя, пети май, изпоарестуваха цялото им сборище, на което трябваше да присъстваме и ние с добре познатия ти критик, и по този начин останах извън аналите на най-новата българска история.

– Я си гледай работата, точно пък от теб! – махна с ръка след нея ядосано той и продължи в бясна тирада по отношение на всички съмнителни новосъздадени формации и незадоволени писателски жени.

6.

Донякъде беше прав.

След скандалния писателски конгрес и снемането от длъжност на някои главни редактори от централната преса, ръководствата на независимите сдружения бяха възприели тактика обратна на конспиративната – не да се крият, а да се мяркат на публични и официални места, където не могат да бъдат арестувани, – та кафенето бе заприличало на онези водоеми в саваната, в които по време на сухия сезон идват миролюбиво на водопой по залез слънце всякакви животни – и добри и лоши. Повечето от инакомислещите всъщност бяха комунисти, хора със солиден преподавателски или научен стаж и не можеха просто току-така да ги заберат в джипката… Присъстваха често и чуждестранни журналисти, които също не можеха да бъдат отпъдени поради подписаните международни споразумения и които възпитано изслушваха брътвежите понякога и на съвсем случайно попаднали алкохолици. Нагоре надолу търчаха възбудени млади хора, приклякаха до масите на писателите и поднасяха на коляно най-различни подписки и текстове, протестиращи по най-различни болни въпроси, които обаче свършваха със сигурност на едно и също място: в сейфовете на Шести отдел.

И аз участвах в една, срещу автора на въпросната статия срещу мене и теб някога (уличен сега в плагиатство), която бе станала косвена причина преди две години Наковски да обещае да отпечата баладата ти. В тоя смисъл би трябвало да си му благодарен. Ако Георг Хених не се бе появил благодарение на дебелогъзия набеден критик преди две години, а във врящото гърне на осемдесет и девета, когато на никого не му бе до четене на възвишена проза, нямаше да си ти.

Неведоми са пътищата до читателите.

7.

Мислейки си за тези неща, се връщах от Силистра с раздвоени чувства.

Бях участвал заедно с Алекс по негова препоръка в журито на някакъв мижав конкурс за куклени пиеси. Бе започнал да побелява и да пуска коремче. За това ли мечтахме? За хонорар от сто лева плюс командировка? Къде бяха великите ни романи, великите ни симфонии? На всичко отгоре и ме дразнеше с хвалебствията си по твой адрес.

След журирането пийнахме за добрите стари времена.

Но ми липсваше ми ти. Твоят разгул, екзалтациите ти…

Силистра е в североизточния край на България. Потеглих за в къщи с помътената от предишната нощ глава и с гадно чувство за вина. В съзнанието ми беше още усещането за допир с белега от изгоряло върху цялата подлакътница на едно от момичетата, с които танцувах, когато въоръжен патрул ме спря на изхода на града и без обяснения ме отклони от пътя.

Мислех да не се подчиня, проверяващите не бяха милиционери, а военни, офицери и сержанти от запаса, съдейки по униформите и прошарените им коси, но реших, че съм минал възрастта за преследваници с коли.

– Нещо учение ли има? – попитах миролюбиво, колкото да кажа нещо.

– Българска кинематография, а? – върна ми документите по-млад, с тъмносиня околожка офицер, като задържа студения си погледа внимателно върху мен. Беше определено от действащите. Личеше и по държанието, и по спретнатия му вид. – Носите ли камера, фотоапарат, записващо устройство? Наредете се в колоната след другите автомобили.

Завих след тях и докато чаках – накараха ме да сляза, да отворя багажника – сержантът, запасняк около петдесетте, който бе станал свидетел на краткия ми разговор с лейтенанта, подхвърли мрачно:

– С турците си имаме пак неприятности, колега, хич не се чуди!

Беше в началото на лятото, в разгара на подготовката за жътва, но равнината беше съвършено пуста. Нямаше камиони, селскостопански машини, задръстили пътя, нещо обичайно сезона. На отклоненията към околните села също имаше постове, временни бариери с вълчи вериги и още на три пъти ме спираха. Въоръжени мъже от запаса с кръвясали от безсъние и пиене очи, действащи офицери в защитни облекла, бронетранспортьори и джипове, зле прикрити встрани от пътя.

Неприятности с кои турци. С турските турци ли?

По радиото не казваха нищо, свиреха маршове и имах тревожното усещане, че летя през ничия земя, между два фронта, от които всеки момент ще започнат да стрелят. В далечината се издигаха пушеци от опожарени стърнища, но ми се привиждаха изгорели села и запалени къщи. На две или три места по пътя, по големите паркинги около кръстовищата с мотели и ресторанти, сергии за амбулантна търговия, сега затворени, видях паркирани десетки автобуси в дълги редици като при заминаване на деца на море или ученици на екскурзия. Но не припкаха около тях малчугани. Нито гълчаха родители. Къде бяха пътниците? Само шофьорите, встрани от автобусите, пушеха с угрижен вид и чакаха…

8.

Така започна голямата екскурзия.

Триста хиляди български мюсюлмани бяха принудени да напуснат родните си места, близо 4 процента от населението на страната. „Рязани, вървете си!“, можеше да се прочетат разкривени надписи по стените, дело на неизвестно какви ръце. Започна допълнителна мобилизация в трудови войски за попълване на оределите строителни бригади по обектите. От Родопите идеха новини за насилствено изселване и на българомохамедани – покрай сухото някой бе решил да подпали и суровото, а цените на леките автомобили на черно в североизточна България достигнаха космически нива. Печалбари се впуснаха да изкупват имоти, турски къщи на безценица, зъболекари да правят коронки на заминаващи и златото учетвори цената си. Тъща ми тревожно ни информираше за предложения за вартбурга, все още на нейно име, които напомняха наддавания при игра на покер. Един лек автомобил на старо струваше вече двойно колкото неизплатения ни апартамент.

А после започнаха да пристигат истории за бежански лагери, опасност от епидемии, изнасилвания по заставите, заселвания в конфликтни зони където човешкия живот не значеше много. Телевизията с готовност излъчваше интервюта със завърнали се, беше пропаганда, не им вярвах, но нали работех в киното, мислех си, че е трудно да се осигурят толкова статисти, да се плати за толкова сълзи, все нещо трябва да беше истина…

Спомних си Heimweh. Болка по вкъщи. Разказът ти от папката в Цайст. Нямаме такава дума на български, бе пояснил. А на турски?

Копнеж по отечеството се казва. Проверих. Но кое бе тяхното?

9.

През юли взеха Алекс запас.

Мобилизацията го завари насред подготовка за голям авторски концерт, та отначало не повярвах за причината на отсъствието му. Последния път, когато го бях потърсил в съюза на композиторите, ми съобщиха притеснени, че е в седмичен отпуск за изследване на белодробни петна, които наскоро му открили …

Плаках докато шофирах през неожънати поля, запустели села, изоставени каруци край пътищата, спомняйки си първия ни автостоп. Ти поне беше жив, чужд и далечен, но жив, докато той сигурно беше болен от рак, бе изтеглил непечелившия жребий!… Първо ти, после Млади, аз, Алекс – спомняш ли си томболата, която разиграхме на пияна глава преди години? Види се поредицата бе тръгнала в обратен ред, но когато пристигнах на следващия ден в Балчик и го заварих в къщата на музикалните дейци жив и здрав – с петна, но от слънцето по гърба, – идеше ми да го удуша!

Така че сега направо злорадствах:

Среднощен викач на офицери с тъмносини фуражки ли?…

Юлска недовършена симфония?

Вики, приятелю, какъв късмет нашият, че никой не ни подбра никъде!

Ти с твоето невиждащо око, аз с моята квартална слава, с напиванията ми и крясъците да живее Солидарност. Защото на Алекс, милият скъп Алекс, композиторът на симфонична и театрална музика, който някога не можеше да убие и муха и само веднъж в пубертета, подразнен от мяуканията ѝ през март, пиян бе посегнал на котката на баща си с кухненски нож, се падна най-черната, най-неблагодарната роля! Като запасен офицер от вътрешни войски, партиен член с неопетнено минало, за което толкова се грижеше, пратиха го „да опазва реколтата“ в обезлюдените турски села. Разбирай ротен командир на два взвода от по двайсетина главореза запасняци от поделенията на МВР, изпратени да бият, безчинстват и всяват страх за респект сред останалите по домовете български турци.

„Ще им вземем и тия имена, българските, мамка им! – Алек пресъздаваше обстановката в летния лагер на вътрешни войски с привичната си дарба да имитира, но от разказа му единствено те побиваха тръпки. – Само номера за тях! Триста хиляди и едно, триста хиляди и две! Колкото по-малко останат, толкоз по-добре!“

За два месеца косите му бяха побелели.

Мисля, че не сподели всичко, на което е бил принуден да бъде свидетел. Кой знае, може би и участник. Но и това, което разказа, мисля, стигаше. „Есесовец, копеле. Два месеца бях есесовец. Чудех се как да ги озаптявам, как да спасявам хората!“

На 22-ри август, изправено пред опасност от безредици, правителството в Анкара най-сетне затвори границата и Голямата екскурзия приключи.

10.

Но не и напрежението.

Не спадна през лятото, продължи и есента.

През септември започна трескава подписка против построяването на някакъв нов голям воден обект в Рила, заплашваш съществуващата екосистема. Беше добре премерен ход на ръководството на Клуба – в София предстоеше международен екофорум през октомври. Центърът на тежестта на протестите бързо се премести в тази посока и за кратко време около началното ядро ентусиасти, които започнаха да се събират в градинката пред сладкарница Кристал, се прилепиха интелектуалци, артисти, известни учени и преподаватели от университета. Екологията се превърна в антиправителствено съзаклятие както за поляците католицизмът и за източногерманците – туризмът (няколко хиляди бяха изоставили колите си в Будапеща и поискали политическо убежище в западногерманското посолство в Унгария). Движението бързо излезе изпод контрола на властите. Центърът му се измести от Кристал в Южния парк, закотви се и остана там до края на международния форум и продължи и след него.

Пристигна легално акредитирана наблюдателка от Радио Свободна Европа, българска журналистка емигрантка от двадесет години, някогашна позната на много от писателския съюз. Съпругите говореха за нея с нескрита омраза, но

по-възрастните либерално настроени членове – със сладостна нега за годините, когато ѝ бяха правили компания, Нина направо си я нарече дърта курва, а посрещането ѝ се превърна в народен апотеоз. Явяването ѝ на първото събрание на Екогласност в близкото до Южния парк кино – претъпкания салон ѝ стана на крака, – по някакъв начин засенчи онова, което се каза, а се казаха важни неща.

Неща, скъпи приятелю, които си струваше да чуеш:

Многопартийност.

Свобода на печата и словото.

Разформироване на политическата полиция.

Не безобидната ми шега за мечката, която танцува само едно лято, а думи, насочени в самото сърце на режима. Ако режимите имат сърца, разбира се…

Но всичко това беше нищо, абсолютно нищо в сравнение с шествието до народното събрание, придружило папката със стотиците хиляди събрани подписи срещу въпросната напоителната система.

Викторе, ставаше въпрос за друго!

Не за язовири. Три хиляди души вървяхме един до друг, запалили свещи, и още толкова плътно застанали отстрани цивилни агенти. Парламентът беше отцепен отвсякъде – подходите към площада, академията, градинката пред университета, катедралата, светия Синод… Мълчание тегнеше над жълтите павета и единствено в началото на колоната скандираха по скоро за кураж възгласи като „демокрация, плурализъм, свобода“, които скоро заглъхваха в околните дървеса като в стогодишен лес.

Беше ме страх. Навярно не само мен.

Онзи благороден страх, вледеняващия тих ужас за който съм ти разправял, че изпитваш в океана в часа на акулите, и който наричах за себе си висша форма на смелостта, страхът, който помнех с върха на кожата си, кръвта, косите, с цялото си настръхнало същество от Хавана. Но за разлика от предишния ми живот, не аз го дирех сега, жалък търсач на сили усещания, а той мен. В очите, в позите на обградилите ни имаше презрение. Кои сме ние – шепа смахнати интелектуалци, одързостили се да им развалим кефа и ги изкарат под строй по вечеря! Една погрешна крачка, едни неиздържали нерви стигаха, за да ни премачкат. Беше трети ноември, осемдесет и девета, шест или седем часа вечерта.

Вики, Вики…Къде беше, побратиме!

11.

Първа падна Берлинската стена…

Падна на девети ноември вечерта и предполагам си го чул и гледал по новините на канал „+“, докато си пиеш бирата в Боаси.

А на десети – режимът, когото считахме несменяем в България.

Някога, когато ти разказвах за самотната индианска нишка, на която оприличавахме честните писатели с Млади на младини, редицата самотници, оставящи невидими следи с надеждата, че ще бъдат разгадаеми за идващите, не бях допускал, че ще стигна края ѝ. Странно е, че ти беше научил в Париж за случилото се на пленума на Политбюро още на сутринта. Как по дяволите? Бе се обадил по обяд в Писателите, докато чакахме смълчани в синия салон решението на политбюро. Сведения бяха дошли и от други посолства, където вече знаеха какво се е случило в София. Защо се бавеха у нас? Бях започнал да пия още от сутринта, така че когато съобщиха около седем часа вечерта – обезпокоена, Сандра бе дошла да ме потърси – бях напълно пиян.

Или както би се изразил ти – мотан.

Бях отново Римисарк, антиподът ми. Римисарк I от първия ми живот, известен още като Необузданият. Не добре охранената какавида от края на развитото социалистическо общество, която си въобразява, че е извършена революция и по тая причина над столицата се носи неистов рев като от голям футболен стадион. Уви, крещяхме само двама или трима, наизнесли бутилки от ресторанта, които чупехме направо на тротоара пред уродливата скулптора на пегаса, без никой да ни арестува, тук-таме само от някой прозорец пригласяха прегракнали пиянски гласове…

Беше тихо, по тихо от всякога, приятелю мой, повярвай ми…

По дяволите, тия хора спяха ли! Все още чакаха дядо Иван ли?

Защо не изтръгнеха рамките на прозорците, вратите от касите, стълбовете от улиците, улиците от кварталите както Бранденбургската стена от Берлин!… Защо юнаците не се целуваха и прегръщаха по площадите, не хвърляха калпаци като априлски въстаници, нито крещяха като побеснели: свърши се, свърши се, свърши се!…

Викторе, градско чудовище такова!

Свърши се!

Ревях прегракнал, таксито ме отнасяше към дома, Сандра едва ме удържаше да не падна от прозореца – а ти, ах как ми липсваше ти, точно ти в тоя момент с шибаната си шейсет и осма, с Ницше, Бог, Хенри Милър и дежурната ти Черната Дупка, да повръщаме заедно в нея, да ревем както някога прегърнати финалния марш от Цар и дърводелец, цялата дълга, невероятно дълга опера, която ми пя в онова жарко лято на осемдесет и пета, за да не заспя на волана на път за Плиска, помниш ли? Показах ти загадъчните знаци по хилядолетните плочи тогава. Но какви са знаците, които ще оставим ние, приятелю?…

Свърши се.

А после, след полунощ, както винаги на гюрултията у дома дойде милиция. Но не ме биха и не ме вързаха, нито набучиха на кол, както някога, бяха мили, по мили и от учителките на децата ни в Шесто училище, милите. „Да разбира се, свърши се, но по тихо, по-кротко, докато не разберем какво точно и как е свършило.“

Ха!

Тия ли бяха, които преди дванадесет години ме бяха откарали вързан като глиган за ръцете и краката? Които биеха печати, стрижеха коси, цепеха тесни поли и панталони? Крещяха „разпръсвай се!“ по Великден по време на моята младост? Които бяха конвоирали зозите и суингите до Белене през петдесетте? Вкарвали преди това насила в текезесетата, търкаляли в бъчва упоритите, гонили „гадовете“ по баирите, наизлезли преди това от „шумата“, когато „дошла свободата, а ние още сме били на бащите си в оная им работа“?

На сутринта бедният ни апартамент приличаше като да е паднала бомба!

Свещената купа от кристал, спомен от Братислава липсваше, телевизорчето, фикусът, пепелниците наред с някой друг допълнителен атрибут на семейното щастие като фотоалбум и саксии. Децата изплашено сочеха къде са: „На двора, татенце, благодари се, че не падна и ти!“ Целият бях в синини, жена ми не ми говореше, леглата от спалнята бяха на метър разстояние. Ериката на капитан Георги Георгиев обаче си седеше, ураганът, минал над квартал Толстой, я бе пожалил.

Къде бях попаднал – в предишния си живот?

О, господи! Боже мой, боже мой, боже твой!…

Нищо обаче не можеше да се сравни – нито срама, нито вината, нито разкаянието от напиването – с усещането, че най-сетне нещо се бе случило, нещо почти толкова разтърсващо както тогава когато земята бе потреперила през седемдесет и седма и за двадесет и две секунди разместила мебелите и стените буквално по същия начин. Защото наистина се бе случило в това проклето нашенско блато и сред вонята, загледан в концентричните окръжности след камъка, който ги бе предизвикал, седнах и ти написах с кръвта на сърцето си онова писмо. То започваше така:

„Да строим лекокрил кораб… не бюфет!“

11.

Седмица или две по късно, когато еуфорията поразмина, първият свободен митинг заля столицата със сини знамена и най-сетне се наканих да ида на работа, в Киноцентъра ме очакваше още по-голяма изненада.

В първият момент, Викторе, помислих, че съм сбъркал стаята.

Обикновено празна, наредени сега около четирите ѝ стени, от нея ме гледаха осъдително двадесет и пет чифта очи и вече почти затварях, извинявайки се, когато в съзнанието ми изплуваха тези на дебелата Силвия, секретарката ни. Червени петна бяха избили по страните ѝ, тя мълчеше и ме гледаше втренчено сякаш искаше нещо да ми предаде с мисли.

– Влез, влез! – каза с усмивка, прочитайки моите, една от редакторките. Само преди няколко дни се бяхме скарали жестоко по повод предложения от нея сценарий на един от диалогистите. Той нямаше неизплатени дългове към родината, а към филмите на ужаса – всичките му персонажи малко или много бяха все садисти. Седеше сега в ъгъла вперил в мен безцветните си очи със свити като глава на топлийка зеници. Бяха всички, абсолютно всички без теб и пенсионираните, дори Боян Папазов бе слязъл от далечното си селце в планината.

Валя не ме остави дълго да чакам:

– А сега – съобщи със същата закачлива усмивка тя, като се обърна към ръководителя на колектива (той кимна безизразно), после към мен, – да преминем към точка първа и единствена от дневния ред: обсъждане поведението на нашия главен редактор и предложения за избор на нов. Има ли някой желаещ да изложи насъбралото ни се? Добре, ще говоря аз… –

Радинска беше талантлива поетеса, съветска възпитаница, чиито стихове независимо от това (у всички завършили единствения в света институт по художествено писане имаше някакво особено високомерие) харесвах. Особено едно в което се заканваше да се оплези на света, обесена на червената си плитка. Вместо това обаче, след завръщането си от Москва почти доведе до самоубийство и развод няколко високопоставени писатели, критици и режисьори. На всичко отгоре бе имала неблагоразумието да си води дневник, който стана достояние на държавна сигурност и изтеклата информация от него освен основание на разгневените съпруги да я линчуват, даде повод да бъдат шантажирани замесените членове на писателския съюз. Подобно на други инакомислещи обаче бе ѝ разрешено милостиво да се скрие в киното при другите дисиденти, така да се каже дисидент, но на сантиментална основа… Предупреден от изпатили си, не бях направил нищо погрешно в тая насока. Това ли беше причината да ме нарече „ръководител от сталински тип“ сега и поиска главата ми или уязвената ѝ редакторска гордост?

След изложението ѝ, лицето ѝ светеше.

Шаралиев, ръководителят на колектива ни, неспокойно се размърда:

– Някой да добави нещо? Постът главен редактор се закрива!

Тогава се случи нещо, което няма да забравя. Една от редакторките в колектива, обикновено най мълчаливата, се изправи, огледа присъстващите и каза:

– Но той има две деца. На улицата ли го изпращаме? – (Мълчание). – Може като главен да не е подходящ, но като редактор?… Не може ли да остане на предишната длъжност, помислете, поне докато си намери работа?…

Зевс изсумтя с неудоволствие:

– Добре де, до Нова година, после ще видим.

12.

С двете ти изключвания от гимназията и развода в Лай… Лай…Лайпциг, сигурно ти е познато чувството, което изпитвах. Да, затънал бях до гуша в лайна.

Един хубав ден, когато си броях стотинките в клуба и с ужас установих, че не ми стигат да си платя бирата, прошепнах на седналия до мен колега: „Абе намират ли ти се пет лева? Чакам едни пари, ще ти ги върна веднага.“

– Само пет? – бръкна в джоба той и измъкна намачкана топка.

– Да не си ограбил банка?

Благодетелят ми, до вчера офрашкан като мен, заяви гордо:

– Не. Карам частно такси.

– С трабанта ли бе, значи и с вартбург може?

(Почувствах как тъст ми, предишният му собственик, се обърна в гроба.)

Бих искал да видиш лицето на Шаро, когато обясних какво възнамерявам да правя след работно време и му поднесох попълнения формуляр за подпис. На всичко отгоре ужасно приличаше физически на баща ми! И за двамата карането на частно такси беше, предполагам, като да проституираш. Но аз бях щастлив. За първи път щастлив откак бях загуби приятелството ти.

Започнах „да въртя геврека“ по софийските улици в деня на победата на нежната революция в Прага. Тоест на 28 ноември 1989. Унгария вече бе отворила границите си с Австрия и Германия още през октомври и беше въпрос на дни съседна Румъния да се подпали. Сновейки като совалка по София с постоянно включено радио имах усещането, че съм навсякъде, а на 18 декември, след събитията в Тимишоара, в бясната информационна надпревара се включи и телевизията. Всяка вечер ставахме свидетели на бягащи тълпи опърпани хора, стрелби с трасиращи куршуми като на учение, запалени и обърнати автомобили в северната ни съседка. Първо Тимишоара, след това Букурещ, започнаха да пристигат съобщения за нови и стълкновения, непотвърдена информация за хиляди убити. По-късно щяха да се окажат лъжи (чии, не стана ясно), но на двадесет и втори, когато шофирах в снежна виелица, натоварен с медикаменти на Червен кръст за натам (бяха призвали по радиото водачите на автомобили желаещи да помогнат) видях с очите си отворените гробове по букурещките булеварди, майките в черно над сковани набързо шперплатени ковчези. Имаше ли в тях или не загинали, нямах представа, но беше страшна гледка, уверявам те.

Двадесет и втори бе последният ден, в който се стреляше и ни пуснаха в столицата едва привечер, по залез слънце, когато въстаниците вече бяха овладели положението. Вързаха ни лента с националния трикольор на ръкава, беше кално, шумно и с усещане за потъване в неизвестното. Огромни, величествени в белотата си правителствени постройки в мегаломанен стил се издигаха в центъра и все пак пред сива, скована от студ зимна София, ми се сториха по-приемливи от Партийния дом с петолъчката. Донесох от Букурещ за подаръци пет патронни гилзи, които събрах на площада. Те поне бяха истински. Да, имахме късмет за разлика от съседите…

Оставаше да разберем какъв.

13.

Boissy St. Leger, 24. декември.1989. Честита Коледа!

Красимире,

Какъв кораб, какви издути платна, ти луд ли си?!…Идат най-страшните дни за България! Библейски мрак и зловоние. Всички призраци ще изплуват и всичко най-лошо ще се осъществи. Българският Содом и Гомор! Отдавна съм ти простил, разбира се… Пишеш ли? Защо караш такси? А танк не ти ли се кара?!…Я да идваш насам! Наляво и надясно раздувам за теб. Какъв гениален разказвач си! Еби им майката на тия глупаци от киното! Не, нищо не знаех… Обичам те, гадно детенце! Все още. Ще се увериш…

Дон Паскуале, Париж, столицата на разврата…

Това е единственото писмо от теб, което не пазя.

Изчезна с книгата, на чийто аванс титул бе написано, при смяна на адреса.

Дни преди това към края декември на Хиподрума се бе обадил Иван Андонов да пита за мен. В първия момент ме полазиха тръпки на приятно предчувствие – дошъл бе момента на признанието, ще видят те! – но като му позвъних, Иван уклончиво смени темата. Да, можело да се помисли за отхвърления ни сценарий, но първо да завършел филма с теб. Търсел ме за друго: имал гости от Париж, които желаели спешно да ме видят, тайнствено провлече глас той.

Беше девет часа вечерта, свалих колонката на таксито, минах да прибера Сандра от Алексови и след половин час вече звънях в ателието, което добре помнех от изтощителната работа по сценария.

– Анабел. Сандра и Краси. Извинете за конспирацията – представи ни на млада руса жена със силен диоптър очила той и аз си спомних, че освен Белмондо жена ми си харесваше и него. – Времената хич, ама хич не са сигурни!

Стана ми неприятна предпазливостта, с която говореше. Нима смяташе, че нещата можеха да бъдат върнати назад? И сега носех на ревера синята лентичка на Съюза на демократичните сили, а след Букурещ ходех по митингите известно време с румънското знаме на ръкава.

– Носите ми вест от Вики ли? – обърнах се нетърпеливо към гостенката, а тя извади дебела книга от чантата си. DEL SENTIMIENTO TRAGICO DE LA VIDA, мярнах с почуда корицата. За трагическото чувство в живота.

– Предполагам, говорите испански, след като четете Унамуно в оригинал – обърна се насмешливо на доста сносен „кастеляно“ към мен тя. – По молба на мосю Пасков – продължи на испански тя – Ви я връчвам с важно предложение от името на влиятелна европейска фондация за свободно придвижване на интелектуалци, но не искам да говоря за това пред домакините.

– Иван е наш приятел и чудесен режисьор – отвърнах развълнуван.

– Знам, но предложението ми днес не е за хора, как да кажа, до голяма степен personas políticamente correctas.

– Колко езика знаете Мари? –любезно попита домакинът, гледайки мен.

Срещнахме се на другия ден на неделния концерт в Зала България. След втората част, вече разполагах с обещани пет хиляди франка на мое име в европейска банка, шест месеца да уредя излизането си, както и покана от който западен университет си изберях. Беше новогодишният ти подарък. В по ранен етап бяха ползвали същия фонд Вацлав Хавел, Адам Михник и Буковски.

Карамба, добра компания!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (4)

- 01-11-2012|Дончо Аврамов

Много искренно. Но за съжаление много провинциално. Много човешка неизграденост – Радинска, този, онзи и всички останали, които пишат, композират, режисират… С някакво култово отношение към Виктор Пасков, който за съжаление е само добре намерения сюжет на „Балада за Георг Хених“ и нищо друго. Ако е верно е доста неприятно – излиза, че всички до един – в това число и автора – са дилетанти, както в живота така и в работата си (не употребявам думата „творчество“ от неудобство). Битие, което не е зловещо, както предупреждава Румен Леонидов, но е много сиромашко. Във всички аспекти на живота – социални, духовни, нравствени. Не знам дали е било така, но това е впечатлението, което създава текстът. Бих искал да чуя някой, който добре познава това време и протагонистите в него. Особено Златко, без да се шегувам.

- 02-11-2012|Златко

Удивително е до каква степен условията на живот и средата формират човека. Само допреди двадесет години всички ние бяхме обикновени, средностатистически българи (при всички уговорки относно разликите вътре в кюпа). Днес разликите между „западните“ и „източните“ от нас, каквото и да означава това, са толкова непосилни, че понякога дори се питам дали говорим един и същи език… Дали някой ден ще има обединение на двете Българии – родната и емигрантската?

- 02-11-2012|Златко

Тук трябва да допълня, че в България със сигурност има поне също толкова много „западномислещи“ хора, колкото „източномислещи“ има в странство. В Русия това са двете основни културни направления от двеста години насам. Разграничението, естествено, е по манталитет, а не по география…

- 12-11-2012|Don Pedro

Кога у село е владика, на поп ръка не се цалива. Една книга никога не е сама, а битува по рафтовете с много други. Тъкмо в този споменат период четях Момо Капор, Драгослав Михайлович и Милорад Павич. От яд на един негов колега от Киноцентъра подарих „Хазарски речник“ от Павич и „Педро Парамо“ на Хуан Рулфо и още две-три неща на Карлос Фуентес, не помня кои точно, защото сръчнягата му неден(Отвъд едно ниво на сръчност-пустош! Става дума за пишещите ни…) се навираше измъчено да спретва гротески. След време у дома му видях разкъсани „Хазарски речник“ и „Педро Парамо“… Имам обяснение, но ще спомена друго: често ми се случва да чета по една или две книги едновременно. Например:“Нощем с белите коне“ и „Време за спокойствие“ на Луис Мартин-Сантос, „Везни“ наедно с „Улица тъмните магазинчета“ на Патрик Модиано, за беля тъкмо тогава четях Яра Рибникар „Ян Непомуцки“ и „Балада за Георг Хених“, „Щило в торба“ на Чехов-“Андрешко“, „Дядо Архип и Льонка“ на Горки със „Спасова могила“, е, попреситен бях вече като читател и след „Прокълнатият двор“ на Иво Андрич наруших принципите си и не прочетох „Случаят Джем“…Точно по това време ми щукна още един тезис за нашите пишещи, че „страдат от фабулни излишества и развиват остра сюжетна недостатъчност“. Четох преди година, две „Злодеи“ на Драгослав Михайлович, част от „Голий оток“, доста отдавна „Когато цъвтяха тиквите“ пак от него…Е, нека зяпачите си направят изводите, само ще спомена, че нямаме равностойни работи по нашенско…Забравих „Сребърната сватба на полковник Матов“, която съм сложил до съответния том на Лев Толстой…

Ще завърша с един случай от Русия. 30-те един нещастник е в лагерите. На проверка генерал някакъв го разпознава и онзи омеква, моли пощада, че е невинен. „Знам, знам, че си невинен. Ако беше виновен, щяхме да те разстреляме…“. Някой от нашите пишещи да е бил на кладата или пред взвода за разстрел?…И тъкмо от тия среди тогава ме наричаха черногледец! Приемам го като комплимент. Ами те, които гледат с бялото на очите си? Бог да ги прости живите мощи!…Сега чета в странство „Инстинкт за Инес“ на Карлос Фуентес и последните неща на Хавиер Мариас. И си викам дано някой ден и испаноговорещите така почнат и нас да ни четат. Дано! Броди

Израелското лоби и американската външна политика

Автор: Джон Миърсхаймър

От преводача Николай Флоров:

Така се нарича статията, която разбуни американския политически живот от 2007 година до днес и, както виждате, тя разглежда една особена групировка в САЩ, за която авторите предупреждават в доста тревожен тон американците, посочвайки тяхната изключителна зависимост от интересите на Израел и еврейската общност в Америка.

Публикувана е за пръв път в „Лондон Бук Ривю“ в 2007 и от тогава насам изобщо не е загубила значението си в американския политически живот. Джон Миърсхаймър е награден за специални заслуги професор по политология в Чикагския университет, а Стивън Уолт е професор по международни проблеми към университета в Харвард.

За последните няколко десетки години и специално след Шестдневната война в 1967, главната тема в политиката на САЩ към Средния Изток е била връзките им с Израел. Комбинацията от непоклатима поддръжка на Израел и съответните усилия за внос на „демокрация“ в района възпламени арабите и исляма и заплаши не само сигурността на САЩ, но и тази на целия останал свят. Тази ситуация няма равна в политическата история на Америка. Защо САЩ са изоставили своята собствена сигурност и тази на много от своите съюзници, за да избутат на преден план интересите на друга държава?

Би било лесно да се предположи, че връзките между двете страни се дължат на общи стратегически интереси или важни морални императиви, но нито едно от двете не обяснява огромната материална и дипломатическа подкрепа от страна на САЩ.

Всъщност, насоката на американската политика в района идва почти изцяло от вътрешни фактори, и специално от действията на израелското лоби. Други групи са успявали да изменят американската външна политика, но никое друго лоби не е успяло да я отклони толкова далече от националните интереси на страната и да убеди американците, че интересите на тяхната страна и тези на друга страна, в случая Израел, са еднакви.

След войната от 1973 помощта на Вашингтон към Израел е несравнима с никоя друга страна. От 1976 Израел е получавал най-голямата помощ от всеки друг след Втората световна война, достигаща 140 милиарда долара. Годишно Израел получава три милиарда долара, или една пета от годишния бюджет за помощи на други държави.

Докато другите страни получават помощта си на всяко тримесечие, Израел получава цялата сума в началото на годината и така може да събира значителни лихви. Освен това от повечето други получатели на военна помощ се иска да направят своите покупки в САЩ, докато Израел може да субсидира с 25 процента от тия пари своята собствена оръжейна индустрия и е единствената страна, на която не се държи сметка как харчи цялата помощ. Това от своя страна прави буквално невъзможно да се контролира потока на пари, които не са съобразени с американската външна политика, като например строителството на селища на Западния бряг. Нещо повече, САЩ осигурява на Израел почти три милиарда долара да развива нови оръжейни системи, както и достъп до най-модерни оръжия като Блакхок хеликоптери и Ф-16 изтребители. Отгоре на това Израел получава от САЩ тайна информация, която не получават дори неговите партньори от НАТО, а и двете страни мълчат по отношение на ядрените оръжия на Израел.

Дипломатическата помощ на Вашингтон за Израел е неизменна. От 1982 САЩ са гласували с вето 32 пъти в Съвета за Сигурност по критични за Израел резолюции. САЩ също блокира усилията на арабските държави да поставят на дневен ред ядрения арсенал на Израел.

Тази разточителна щедрост би била разбираема, ако Израел имаше стратегическа стойност или важна морална причина. Някой би казал, че Израел е бил важен по време на Студената война. Като близък на Америка през 1967 Израел помогна във възпирането на съветската експанзия в района и нанесе унизителни победи над съветски марионетки като Египет и Сирия. В някои случаи помогна за защитата на някои съюзници на САЩ,(като краля на Йордания например).

Да се подпомага Израел не беше евтино обаче, а също така усложни американско-арабските отношения. Например решението да се дадат 2.2 милиарда долара спешна военна помощ на Израел по време на Октомврийската война предизвика петролното ембарго на ОПЕК, което нанесе значителни загуби на западните икономики. Заедно с това израелската армия не беше способна да защити американските интереси в района. Като друг пример, САЩ не можеше да се надява на Израел когато иранската революция в 1979 засили опасността от прекъсване на петролните доставки и трябваше да създаде свой военен контингент за бърза реакция.

Първата война в Персийския залив показа до каква степен Израел се превръщаше в стратегическа тежест. САЩ не можеха да използват израелски бази без да навредят на антииракската коалиция и трябваше да отклонят някои военни средства (например ракетите „Патриот“), за да спрат Израел да направи нещо, което би навредило на съюзниците срещу Садам. Историята се повтори и в 2003: макар че Израел много искаше САЩ да ударят Ирак, Буш не можеше да потърси Израел за помощ, без да предизвика недоволството на арабите.

От 1990 нататък, а още повече след 11 септември 2001, подкрепата на САЩ към Израел се оправдаваше с твърдението, че и двете държави са заплашени от терористични групи, създадени в арабския и ислямски свят, както и от агресивни страни, стремящи се към оръжия за масово унищожение. Това се приемаше не само като свобода за Израел да се справя с палестинците без никакви отстъпки, докато те не бъдат вкарани в затвора или в гроба, но че САЩ трябва да се изправят и срещу страни като Иран и Сирия. Така на Израел се гледаше като на най-важен съюзник срещу тероризма. Всъщност, Израел е пречка в борбата срещу тероризма и начините за отношения с агресивни държави.

Тероризмът като такъв не е един определен враг, а тактика използвана от широк спектър политически групи. Терористични организации, които заплашват Израел, не заплашват САЩ, освен когато се намесват срещу тях (както в Ливан през 1982). Нещо повече, палестинският тероризъм не е хаотично насилие, насочено срещу Израел или Западния свят; той е в основата си отговор на дългите усилия на Израел да колонизира Западния бряг и Газа.

И нещо много по-важно, да се твърди че Израел и САЩ са единни под заплахата от тероризъм обръща причината на нещата напълно обратно: САЩ имат проблеми с тероризма до голяма степен точно защото са близки съюзници с Израел, а не обратно. Поддържането на Израел не е единственият източник на антиамерикански тероризъм, но е важен и прави войната срещу тероризма по-трудна. Няма съмнение, че много лидери на Ал Кайда, включително Бин Ладен, действат поради присъствието на Израел в Ерусалим и поради положението на палестинците. Безусловната подкрепа за Израел улеснява широката подкрепа за екстремистите и набирането на нови бойци.

Колкото до така наречените „агресивни“ държави, те не са толкова заплаха за жизнените интереси на САЩ, колкото за Израел. Дори и ако тия държави се сдобият с ядрени оръжия, което естествено е неприемливо, нито Америка, нито Израел щяха да са заплашени, тъй като те не биха могли за изпълнят заплахата си без да бъдат безмилостно наказани. Опасността от ядрена заплаха чрез терористи е еднакво нереална, тъй като никоя агресивна държава не може да бъде сигурна, че снабдяването на терористи с такъв вид оръжие не би било разкрито.

Една последна причина да се оспори стратегическата стойност на Израел е фактът, че не се държи като честен съюзник. Израелските политици често игнорират американските изисквания и не изпълняват обещанията си, включително спирането на строежа на нови селища и убиването на палестински лидери. Освен това Израел е снабдявал възможно-враждебен Китай с модерна военна технология – това, което главният инспектор на Държавния департамент нарича „системно разрастващ се начин за незаконна размяна“. Според Главната счетоводителна служба Израел провежда „най-агресивните шпионски операции срещу САЩ в сравнение с всички други съюзници“. Като добавка към случая на Джонатан Полард, който предаде на Израел огромна секретна информация в началото на 1980-те (която от своя страна е била предадена на Съветския съюз в замяна на визи за повече съветски евреи), нов скандал избухна когато се разбра, че важен служител на Пентагона на име Лари Франклин е предал тайна информация на израелски дипломат. Израел едва ли е единствената страна, която действа шпионски в Америка, но желанието му да го прави срещу главния си защитник хвърля ново съмнение върху стратегическата му цена.

Поддръжниците на стратегическата цена на Израел твърдят, че заслужава безспорна подкрепа понеже е заобиколен от врагове и е слаб; понеже е демокрация; понеже евреите са страдали в миналото и затова заслужават специално внимание; понеже Израел се държи на по-високо морално ниво от враговете си. Погледнати отблизо, нито едно от тия изявления не е убедително. Има солидна база за поддържане на съществуването на Израел, но опасността не е в това: погледнато обективно, неговото минало и настояще не предлага никакво морално обяснение за по-големи привилегии от палестинците.

Израел е представян често като Давид срещу Голиат, но точно обратното е по-близо до истината. Противно на общоприетото мнение, ционистите са имали по-добре екипирана и по-добре командвана армия по време на Войната за независимост в 1947-49, а в 1956 израелските въоръжени сили извоюваха бърза и лесна победа срещу Египет и отново срещу Сирия, Йордания и Египет в 1967 – всичко това преди да пристигне огромна помощ от Америка. Днес Израел е военно най-силната страна в Средния Изток. Неговите конвенционални въоръжени сили далеч превъзхождат тези на съседите му, освен че е единствената ядрена сила в района. Египет и Йордания са подписали мирни договори с него, а Саудитска Арабия също е предложила да подпише. Сирия не е същия руски партньор, Ирак беше разнебитен след три войни, а Иран е стотици мили далеч. Палестинците едва смогват да имат полиция, камо ли армия, която би била заплаха за Израел. Съгласно оценката на Центъра за стратегически изследвания Джафи в Тел Авив от 2005, „стратегическият баланс решително е на страната на Израел, който продължава да увеличава качествено военните си възможности в сравнение със съседите си“. Ако поддържането на слабия е американска политика, САЩ би трябвало да поддържат противниците на Израел.

Това че Израел е демокрация, обградена от враждебни диктатури, не обяснява сегашното ниво на помощ: има много демокрации в света, но никоя не получава същата огромна подкрепа. САЩ са сваляли демократични правителства в миналото и са поддържали диктатури, когато се е считало, че това помага на националните интереси. Те имат добри отношения с доста диктатури и днес.

Някои аспекти на израелската демокрация са в пълен разрез със съществени американски ценности. Съвсем не както в САЩ, където хората се радват на еднакви права независимо от раса, религия и етническа принадлежност, Израел е основан изключително като държава на евреите, а гражданството е основано върху кръвната връзка. По тоя начин не е изненада, че неговите 1.3 милиона араби са третирани като втора категория граждани, или че израелска правителствена комисия напоследък намери, че Израел се отнася „дискриминационно и небрежно“ към тях. Неговия статут на демократична държава е компрометиран и от неговия отказ да даде на палестинците държавност и пълни човешки права.

Друго оправдание е историята на еврейските страдания в християнския Запад, особено през холокоста. Понеже евреите са били преследвани с векове и могат да се чувстват сигурни само в еврейска родина, много хора днес считат, че Израел заслужава специално отношение в сравнение със САЩ. Създаването на тази страна без съмнение е подходящ отговор на престъпленията срещу евреите, но това донесе нови престъпления срещу напълно невинния друг народ – палестинците.

Това беше ясно още от първите лидери на Израел. Давид Бен Гурион казва на Наум Голдман, президента Световния еврейски конгрес: „Ако аз бях арабски лидер аз никога не бих приел Израел. Това е естествено: ние им взехме страната… Ние идваме от Израел, но от преди 2000 години. Е, и какво значение има това за тях? Имало е антисемитизъм, нацитата, Хитлер, Аушвиц, но това тяхна вина ли е? Те виждат само едно нещо: ние дойдохме и им откраднахме родината. Защо трябва те да приемат това?“

От тогава израелските лидери се опитват отново и отново да лишат палестинците от национални амбиции. Като премиер Голда Меир направи едно невероятно заявление: „такова нещо като палестинец не съществува“. Под страх от екстремизъм и поради прираста на палестинското население израелските лидери бяха принудени да се оттеглят от Газа и да приемат други териториални компромиси, но дори и Ицхак Рабин не искаше да приеме палестинска държава.

Израелските поддръжници представят Израел като страна, която се стреми към мир през цялото време и показва голямо търпение дори когато е провокиран. Контрастно на това арабите се представят като злонамерени. В живота обаче Израел с нищо не е по-различен от опонентите си. Самото създаване на Израел в 1947-48 включваше етническо прочистване, включително екзекуции, масови избивания и изнасилване от евреи, а и по-нататъшното отношение на Израел често беше брутално, елиминирайки каквито и да са претенции за морално превъзходство. Между 1949 и 1956 например израелските тайни служби са убили между 2,700 и 5,000 араби, повечето от тях невъоръжени. Във войните в 1956 и 1967 израелските въоръжени сили са избили стотици египетски военнопленници, изселили са между 100,000 и 260,000 палестинци от току-що завоювания Западен бряг и са прогонили 80,000 сирийци от Голанските възвишения.

По време на първата интифада израелската армия раздаде полицейски палки на войниците си и ги окуражи да трошат кокалите на палестинските демонстранти. Шведският отдел на организацията „Спасение за децата“ е изчислил, че между 23,600 и 29,000 деца са имали нужда от медицинска помощ след побоищата през първите две години на интифадата. Почти една трета от тях са били на възраст до десет години. Реакцията към втората интифада е била още по-жестока, което накара вестник „Хаарец“ да заяви, че израелските въоръжени сили… са се превърнали в машина за убиване, чиято ефикасност е шокираща“. От тогава на всеки убит израелец се падат по 3 до 4 палестинци, повечето от които невинни наблюдатели; съотношението между убити палестински деца и убити израелски деца е още по-голямо – 5.7: 1. Да не се забравя, че ционистите използваха бомби, за да изгонят британците от Палестина и че Ицхак Шамир, някогашен терорист и по-късно премиер, заяви че „нито еврейската етика, нито еврейската традиция могат да обезценят тероризма като начин за борба“.

Палестинският тероризъм е неуместен, но не и изненадващ. Палестинците вярват, че те нямат друг начин да получат нещо от Израел. Или както веднъж призна Ехуд Барак, ако той беше палестинец, той „би се присъединил към терористична организация“.

От тук следва: ако нито стратегически, нито морални аргументи могат да обяснят американската подкрепа за Израел, как тогава да си я обясним?

Обяснението е в несравнимата мощ на израелското лоби. Ние използваме думата „лоби“ като обединителна за коалицията от индивиди и организации, които активно работят, за да насочат американската външна политика към Израел. Това не означава, че лобито е обединително движение с централно ръководство, или че отделни индивиди в движението не се противопоставят. Не всички американски евреи са част от лобито, понеже Израел не е непременно най-важна тема за тях. В изследване от 2004 например около 36 процента от американските евреи заявяват, че „не са много“ или „изобщо не са“ привързани към Израел.

Американските евреи се различават също и по определени израелски политически въпроси. Много от организациите в лобито, като например Американско-Израелския комитет за Обществени Дела (AIPAC) и Конференцията на Президентите на най-големите Еврейски Организации, се ръководят от твърдолинейни привърженици на партията Ликуд и експанзионистката ѝ политика, включително враждебността ѝ към мирния процес в Осло. Повечето от американските евреи обаче са склонни да направят отстъпки към палестинците, а отделни групи, като например Еврейски Глас за Мир, са твърдо за такава линия. Въпреки тия различия обаче, и едните, и другите неизменно поддържат Израел.

Не е изненадващо тогава, че водачите на американските евреи често консултират израелски политици, за да са сигурни, че това, което правят, ще помогне на Израел. Или както казва един от техните активисти: „За нас е обикновена рутина, когато казваме: „Това е нашата политика по определен въпрос, но ние трябва да проверим какво мислят израелците. Нашата общност прави това през цялото време“.

Критиката към Израел е зависима от силен предразсъдък, а да се окаже натиск върху Израел е немислимо. Едгар Бронфман Старши, президентът на Световния Еврейски Конгрес, беше обвинен в подлост когато в 2003 написа писмо до президента Буш, убеждавайки го да ограничи строежа на спорната защитна стена в Израел. Критиците му казваха, че „би било отвратително когато и да било, ако президент на Световния Еврейски Конгрес лобира пред президента на САЩ да се противопостави на политиката на израелското правителство“.

По същия начин когато президентът на Израелския Политически Форум Сиймор Райх посъветва Кондолица Райс през ноември 2005 да поиска от Израел да отвори отново важен граничен пункт в Газа, намеренията му бяха окачествени като „безотговорни“. „Изобщо няма начин – казаха неговите критици – за евреите да агитират срещу въпроси, свързани със сигурността на… Израел“. В отговор на тия атаки Райх обясни, че думата „натиск“ е непозната за неговия речник когато става дума за Израел.

Американските евреи са събрали впечатляващ брой организации за влияние върху американската външна политика, между които AIPAC е най-мощната и най-известната (American Israel Public Affairs Committee). В 1997 списание „Форчън“ поиска от конгреса да класира най-известните лобита във Вашингтон. AIPAC беше на второ място след Американската асоциация на пенсионерите. Лобито включва също известни евангелисти като Гари Бауер, Джери Фалуел, Ралф Рийд и Пат Робертсън, както и Дик Арми и Том Дилей, бивши известни политици. Те всички вярват, че прераждането на Израел отговаря на библейските предсказания и поддържат неговите експанзионистки цели; да приемат каквото и да е друго, според тях, би било да вървят срещу божията воля. Нео-консерватори не-евреи като Джон Болтън, Роберт Бартли (бившия редактор на „Уолстрийт Джърнъл“), Уилям Бенет (бившия секретар по образованието, Джийн Къркпатрик (бивш посланик в ООН) и влиятелния журналист Джордж Уил са също твърди поддръжници.

Американската правителствена система предлага на активистите много начини за влияние върху нейния политически процес. Заинтересовани групи могат да лобират пред представители и членове на изпълнителния отдел, да правят изборни дарения или да оформят общественото мнение. Те се радват на непропорционално голямо влияние по даден въпрос, по който голямата част от населението е безразлична. Политиците обикновено помагат на ония, които се интересуват от въпроса, дори и ако те са малобройни, с мисълта че останалата част от населението няма да ги накаже.

В основните си активности израелското лоби не е по-различно от това на фермерите, работниците от металната и текстилната промишленост или от други етнически лобита. Няма нищо нередно в това американските евреи и техните християнски съюзници да се опитват да влияят на американската политика; дейността на лобито не е конспиративна както например в трактатите „Протокол на старейшините на Цион“. В основни линии индивидите и групите, участващи в него, правят това, което правят и другите лобита със специални интереси, но го правят много по-добре. Контрастно на това лоби, проарабските групи, доколкото те съществуват, са слаби, което улеснява израелското лоби.

Лобито използва две основни стратегии. Първо, използва голямото си влияние във Вашингтон чрез натиск върху конгреса и изпълнителната власт. Каквито и да са личните възгледи на един законодател или политик, лобито опитва да го убеди, че подкрепата му за Израел е най-умния път. Второ, полага усилия в обществения живот Израел да бъде представен в положителна светлина като се повтарят митовете за неговото основаване и чрез популяризиране на неговата политика в обществени дебати. Целта е да се предотврати достигането на критични коментари до политическата арена. Контрол над дебатите е изключително важен за гарантирането на поддръжка от САЩ, тъй като откровени дискусии за отношенията между САЩ и Израел могат да накарат американците да предпочетат различна политическа линия.

Основен камък в ефективността на лобито е влиянието му в конгреса, където Израел е фактически недосегаем за критика. Това само по себе си е невероятно, тъй като конгресът рядко избягва проблеми. Когато става дума за Израел обаче, критиците замлъкват. Една причина е, че някои важни конгресмени са християнски ционисти, като Дик Арни например, който през септември 2002 заяви: „Моята най-важна задача в международната политика е да защитавам Израел“. В действителност, най-важната задача на конгресмена би трябвало да е защитата на Америка. Има и еврейски сенатори и конгресмени, които работят за да гарантират поддръжката на американската външна политика към интересите на Израел.

Друг източник на влияние за лобито е използването на про-израелски служители от личния състав на конгреса. Както Морис Амитей, бивш лидер на AIPAC призна веднъж: „Тук има много служители, които са евреи и които гледат на някои проблеми от гледна точка на тяхното еврейство… Тия хора са в състояние да вземат решения по тия проблеми за сенаторите… Много неща могат да бъдат направени още на нивото на личния състав“.

AIPAC обаче е в основата на влиянието на лобито в конгреса. Успехът му се дължи на способността му да възнаграждава законодатели и кандидати за конгреса, които подкрепят неговите цели, както и да наказва ония, които се проитвопоставят. Парите са изключително важни в американските избори (както ни показа скандала с лобиста Джак Абрамов и неговите тъмни сделки), а AIPAC прави възможно неговите приятели да получават финансова подкрепа от многото про-израелски комитети за политическа дейност. Всеки, на който се гледа като на враждебен към каузата на Израел може да бъде сигурен, че AIPAC ще насочи изборните си дарения към неговите политически опоненти. Освен това AIPAC организира и кампании с писма и насърчава вестниците да утвърждават про-израелските кандидати.

Няма съмнение относно ефикасността на тия тактики. Ето един пример: в изборите от 1984 AIPAC допринесе сенатора Чарлс Пърси от Илиной да загуби, който според една важна личност от лобито „е показал нечувствителност и дори враждебност за нашите проблеми“. Томас Дайн, тогавашния лидер на AIPAC, обясни какво е станало: „Всички американски евреи от единия край на Америка до другия се обединиха да махнат Пърси. Така американските политици, тези които заемат обществени позиции сега и тези, които се стремят към тях, разбраха за какво става дума“. Влиянието на AIPAC в Капитолия е още по-голямо. Според Дъглас Блумфилд, бивш служител на AIPAC, нормално членове на конгреса и личния състав се обръщат първо към AIPAC когато имат нужда от информация, преди да се обърнат към конгресната библиотека, конгресния център за изследвания, към личния състав или към административни специалисти. И нещо по-важно, той отбелязва, че „към AIPAC се обръщат често за писане на речи, законодателна работа, тактически съвети, оценки за дейността, набиране на спонсори и гласуване във военната сфера“.

Казано с две думи AIPAC, фактически агент на чуждо правителство, държи конгреса за гушата, резултата от което е, че американската външна политика там не се дискутира, макар че тая политика има важни последствия за целия свят. С други думи, една от трите основни власти е твърдо отдадена в поддръжка на Израел. Както отбеляза Ърнест Холингс, бивш сенатор-демократ, „тук не можеш да имаш друга израелска политика, освен тая на AIPAC“. Или както Ариел Шарон каза веднъж пред американска публика, „когато някой ме пита как може да помогне на Израел, аз им казвам: помогнете на AIPAC.

Отчасти благодарение на еврейските гласове по време на президентските избори, лобито упражнява също голямо влияние върху изпълнителната власт. Макар че те съставляват по-малко от три процента от населението, евреите помагат с голяма финансова помощ към изборните кампании и на двамата кандидати. Според вестник „Вашингтон пост“, кандидатът на Демократичната партия зависи почти 60 процента от парите на еврейските гласоподаватели.

Важни организации в лобито са поели в свои ръце критиците на Израел да не получават важни назначения във връзка с външната политика. Джими Картър искаше да назначи Джордж Бол за държавен секретар, но знаеше, че Бол се отнасяше критично към Израел и че лобито ще се противопостави на назначението. По този начин всеки начинаещ политик е подтикван да стане открит поддръжник на Израел, поради което открита критика на израелската политика почти не съществува във външнополитическия елит.

Когато Хауард Дийн отправи призив към САЩ да имат „по-балансирана роля“ в арабско-израелския конфликт, сенаторът Джозеф Либерман го обвини, че продава Израел и заяви, че изявлението му е „безотговорно“. Буквално всички висши демократи подписаха писмо, критикувайки Дийн, а вестник „Чикаго Джуйш Стар“ обяви, че „анонимни е-мейлс са задръстили компютрите на еврейските лидери, предупреждавайки – без много факти – че Дийн би бил лош за Израел“

Тая загриженост всъщност беше абсурдна: Дийн е сериозен про-израелец. Неговият отговорник за изборната кампания е бивш президент на AIPAC и Дийн заяви, че неговото мнение отговаря повече на тази организация, отколкото на организацията „Американци за Незабавен Мир“. Той просто беше заявил, че „за да сближи двете страни“ Вашингтон трябва да действа като честен посредник. Това едва ли е радикална идея, но лобито не толерира равнопоставеност.

По времето на президента Клинтън политиката за Средния Изток беше до голяма степен оформяна от служители с тесни връзки с Израел или от известни про-израелски организации, между тях Мартин Индик, бивш заместник-директор по изследванията в AIPAC и основател на про-израелския Институт за Близко-Източна политика, както и Денис Рос, който напусна правителството и се прехвърли в института, и Аарон Милър, който е живял в Израел и често посещава тази страна. Тези хора бяха едни от най-близките съветници на Клинтън около конференцията в Камп Дейвид през юли 2000. Макар че и тримата поддържаха мирния процес в Осло и създаването на палестинска държава, те го правеха само в границите на това, което би било приемливо за Израел. Американската делегация получи своите указания от Ехуд Барак, координира предварително позицията си с Израел и не излезе с независими предложения. Затова не беше изненада, че палестинците на преговорите се оплакваха, че преговарят с две израелски делегации – едната развяваща знамето на Израел, а другата американското знаме.

Това положение беше още по-явно в администрацията на Буш, в чийто състав влизаха такива горещи привърженици на израелската кауза като Елиот Абрамс, Джон Болтън, Дъглас ФейтЛуис Либи, Ричард Пърл, Пол Волфовиц и Дейвид Урмсър. Както ще видим, тия хора неизменно са предпочитали политика, фаворизираща Израел и са поддържали организациите на лобито.

Разбира се, лобито не иска открит дебат, понеже това може да накара американците да преразгледат помощта, която предоставят. Съответно, про-израелските организации работят усилено, за да влияят на институциите, които оформят общественото мнение.

Възгледите на лобито са отразени в по-голямата си част от пресата. „Дебатът между анализаторите на Средния Изток – казва журналистът Ерик Алтерман – е доминиран от хора, които не могат да си представят Израел да бъде критикуван“. Той изброява 61 журналисти, поддържащи Израел безапелационно и абсолютно. В замяна на това той изброява само петима, които постоянно критикуват действията на Израел и одобряват арабските позиции. От време на време вестниците публикуват и мненията на поканени журналисти с предизвикателства към израелската политика, но общия баланс клони определено към другата страна. Трудно е да си представим който и да е важен информационен източник в САЩ, който да публикува нещо такова.

„Шамир, Шарон, Биби – нямам нищо против, каквото и да поискат тия хора“ – казва Роберт Бартли. Следователно няма нищо изненадващо, че неговият вестник „Уолстрийт Джърнал“, както и други известни вестници като „Чикаго Сън Таймс“ и „Уошингтън Таймс“ редовно публикуват уводни статии, поддържащи Израел. Списания като „Коментари“, „Ню Рипаблик“ и „Уикли Стандард“ защитават Израел на път и под път.

Редакторски тематичен фаворитизъм се вижда лесно в „Ню Йорк Таймс“, който понякога критикува израелската политика и от време на време признава, че палестинците имат законни оплаквания, но това не са равностойни мнения.. Бившият изпълнителен редактор на вестника Макс Франкел признава в мемоарите си какво е влиянието от неговите редакторски решения: „Аз бях много по-посветен на Израел, отколкото бих се осмелил да кажа… Убеден от моите познания и приятелства в Израел, аз самият пишех повечето коментари за Средния Изток. Или както повечето арабски читатели са забелязали, аз ги пишех от израелска гледна точка“.

За да обезкуражи критични репортажи лобито организира кампании с писане на писма, демонстрации и бойкоти на информационни издания, чието съдържание счита за анти-израелско. Един от шефовете на СNN например казва, че понякога той получава по 6,000 е-мейла за един ден, оплакващи се от дадена статия. През май 2003 про-израелският Комитет за Точни репортажи от Средния Изток в Америка (CAMERA) организира демонстрации в 33 града пред радиостанциите на Националното Обществено Радио. Освен това се опита да убеди дарителите да не подпомагат радиото докато репортажите му не станат по-приятелски към Израел. Бостънската радиостанция на същото радио например загуби повече от един милион долара като резултат от тия усилия. Националното Обществено Радио беше подложено и на натиск от приятелите на Израел в конгреса, които поискаха да се направи ревизия на новините от Средния Изток, както и повече контрол.

За последните 25 години про-израелски организации са установили ръководно присъствие в Американския Предприемачески Институт, института Брукингс, Центъра за Политическа сигурност, Института за изследвания на външната политика, Фондацията за Наследството, Института Хъдзън, Института за Анализ на Външната Политика и Еврейския Институт за Национална Сигурност. В тия центрове на мисълта има много малко хора, ако изобщо има, които критикуват поддръжката на САЩ за Израел.

Да вземем за пример института Брукингс. За много години негов висш специалист по Средния Изток беше Уилиам Куонд, известен с компромисния си подход. Днес работата в Брукингс се води от Центъра Сабан за Изследване на Средния Изток, който се финансира от Хаим Сабан, израелско-американски бизнесмен и отявлен ционист. Това, което някога беше независим институт, е днес част от про-израелския хор.

Най-големи трудности за лобито се оказа подтискането на дебати в университетите. В 1990-те когато започна мирния процес в Осло към Израел имаше само лека критика, но тя се разрастна с провала на Осло и възкачването на власт на Шарон, за да стане наистина силна когато израелската армия окупира отново Западния бряг през пролетта на 2002 и използва огромни сили да потуши втората интифада.

Лобито моментално се задвижи „да си върне университетите“. Появиха се нови групи, като например Кервана на Демокрацията, които докараха израелски говорители в американските университети. Установени групи, като Еврейския Съвет за Обществени дела, също се присъединиха, а нова група на име Израелската Университетска Коалиция беше образувана за да координира всички останали, които се стремяха да пробутват Израел. AIPAC утрои финансирането си на програми, които да наблюдават развитията в университетите и да обучават млади активисти, „които да увеличат броя на студентите, заинтересовани… в про-израелските усилия“.

Лобито наблюдава също и какво професорите пишат и преподават. През септември 2002 Мартин Крамер и Даниел Пайпс, двама горещи привърженици на Израел, установиха нов сайт с името „Университетски наблюдател“ (Campus watch), които публикуваха досиета на подозрителни преподаватели и окуражаваха студентите да донасят за държане или забележки, считани за враждебни на Израел. Този явен опит за черен списък и сплашване на академици предизвика остра реакция и Пайпс и Крамер махнаха досиетата, но сайта продължава да кани студенти да донасят за „анти-израелска“ дейност.

Някои групи в лобито оказват натиск върху определени академици и университети. Университетът Колумбия например е бил често прицелна точка, без съмнение защото в него преподава Едуард Саид. „Можете да бъдете сигурни, че всяко публично заявление в подкрепа на палестинския народ от известния литературен критик Едуард Саид ще предизвика потоп от е-мейли, писма и журналистически оценки, които искат от нас да заклеймим Саид и да го накажем или да го уволним“ – казва неговия предишен ректор Джонатан Коул. Същото стана и с Рашид Халиди когато университета го привлече от Чикаго. Университета Принстън мина през същите проблеми когато искаше да привлечсе Халиди от Колумбия.

Класическа илюстрация на усилията за контрол над академиците стана към края на 2004, когато Дейвид Проджект изфабрикува филм, в който се твърдеше, че преподавателите от факултета за изучаване на Средния Изток са антисемити и че унижават еврейски студенти, които защитават Израел. Университетът Колумбия беще оплют, но комитетът, който беше назначен да разследва случая, обяви, че самите академици са били мишена за открита кампания на унижение.

Може би най-тревожният аспект във всички тия случаи е усилието на еврейските групи да оказват натиск върху конгреса за създаването на механизми за контрол върху това какво професорите говорят. Ако те успеят, обвинените в анти-израелски уклон университети няма да получават федерални субсидии. Усилията им досега не са успели, но те са показател за важността, която тия групи поставят върху контрол на дебатите.

Известен брой еврейски филантропи създадоха напоследък програми за изследване на Израел (отгоре на вече съществуващите 130 програми със същата цел, само и само да увеличат броя привържениците на Израел в университетите.

През май 2003 Университетът в Ню Йорк обяви създаването на Центъра Тауб за израелски изследвания; подобни програми бяха създадени и в Бъркли, Брандис и Емъри. Академичната администрация подчертава тяхната педагогична стойност, но истината е, че те са създадени да рекламират Израел. Фред Лафър, ръководителят на фондацията „Тауб“, заявява недвусмислено, че неговата фондация подкрепя финансово центъра в Ню Йоркския университет, за да се проитвопостави на „арабската гледна точка“, която той счита че доминира в университета.

Никоя дискусия върху дейността на лобито не би била пълна, ако не разгледа едно от най-силните ѝ оръжия – обвинението в антисемитизъм. Всеки който критикува Израел или твърди, че про-израелски групи имат голямо влияние върху политиката на САЩ в Средния Изток (влияние, което радва AIPAC) със сигурност може да бъде наречен антисемит. И наистина, всеки, който дори само твърди, че има израелско лоби, рискува да бъде определен като такъв, макар че самата израелска преса пише за „израелското лоби“ в Америка. С други думи, първо лобито се хвали с влиянието си, а след това напада всеки, който му обръща внимание. Това е много ефективна тактика: никой не би искал да бъде обвинен в антисемитизъм.

Европейците са по-склонни от американците да критикуват израелската политика, която някои обвиняват за възраждането на антисемитизма в Европа. „Ние сме стигнали до там, че е толкова зле, колкото и в 30-те години на миналия век“ – каза американския посланик в Европа през 2004. Да се измери антисемитизма е доста трудно, но фактите показват точно обратното. През пролетта на 2004 когато обвиненията в Америка за европейски антисемитизъм бяха многобройни, отделни изследвания на европейското обществено мнение намериха, че всъщност той намалява. За сравнение, в 30-те години на миналия век е бил не само много широко разпространен в Европа, но и приет за доста нормален.

Лобито и приятелите му гледат на Франция като на най-антисемитската страна в Европа, но в 2003 водачът на френско-еврейската общност заяви, че „Франция не е по-антисемитска от Америка“. Според неотдавнашна статия във вестник „Хаарец“, френската полиция съобщава, че антисемитските инциденти са намалели с почти 50 процента през 2005. И това при положение, че във Франция живее най-голямата мюсюлманска общност в Европа. Освен това когато миналия месец един евреин беше убит от банда мюсюлмани, десетки хиляди хора излязоха на улицата да заклеймят антисемитизма. За да покажат своята солидарност на погребението присъстваха Жак Ширак и Доминик де Вилпен.

Никой не отрича, че между европейските мюсюлмани има антисемитизъм, част от който се дължи на отношението на Израел към палестинците, както и на чист расизъм. Това обаче е нещо съвсем отделно от сравнението между днешна Европа и Европа през 30-те години. Освен това никой не отрича, че в Европа има необуздани антисемити, както и в САЩ, но техния брой е малък и възгледите им са отхвърлени от болшинството европейци.

Когато са притиснати да кажат нещо повече от обвинения, израелските пропагандатори заявяват, че днес има „нов антисемитизъм“, който те уеднаквяват с критиката към Израел. С други думи – критикувай Израелската политика, и ти си определено антисемит. Когато Синодът на Англиканската църква реши да изтегли инвестициите си от компанията „Кейтърпилър инк.“ понеже произвежда булдозерите, с които израелците разрушават палестинските поселения, главния равин заяви, че „това ще се отрази много негативно на еврейско-християнските отношения в Британия“, а равина Томи Бейфилд каза: „Тук има явен проблем с антиционизма, който е почти антисемитизъм сред християните и дори и сред служителите на църквата“. Църквата обаче протестираше само срещу политиката на израелското правителство!

Критиците биват също обвинявани за нечестно отношение към Израел или за съмнения в неговото право на съществуване. Това са фалшиви обвинения, тъй като западните критици на Израел се съмняват в отношението му към палестинците, а не в съществуването му. Нито Израел е третиран нечестно – израелското отношение към палестинците привлича критика защото е противно на всички понятия за човешки права, на международните закони и на принципа на самоопределение. Освен това Израел далеч не е единствената държава, изправена пред остра критика на основание на тия идеи.

През есента на 2001 и специално през пролетта на 2002 администрацията на Буш се опита да намали антиамериканските настроения в арабския свят и да подкопае поддръжката на Ал-Каида като спре експанзионистката политика на Израел в окупираните територии и се обяви за създаването на палестинска държава. Буш разполагаше със значителни средства за убеждение. Той можеше да заплаши Израел чрез намаляване на икономическата и дипломатическа поддръжка и беше почти сигурно, че американците щяха да го поддържат. Според анкета от май 2003 повече от 60 процента от населението на САЩ бяха съгласни да се спре помощта за Израел, ако той се възпротиви на американския натиск да разреши проблема, като тоя процент достигна 70 за политически активното население. Нещо повече – 73 процента от анкетираните отговориха, че САЩ не трябва да фаворизират нито една от двете страни.

Въпреки това администрацията не промени израелската политика и Вашингтон продължи да я поддържа. С време администрацията дори възприе израелските оправдания за действията си, така че американската реторика започна да подражава на израелската. Към февруари 2003 вестник „Вашингтон Пост“ сумира с едно заглавие положението: „Буш и Шарон с почти еднакви позиции за Средния Изток“. Главната причина за тоя завой беше лобито.

Историята започва през септември 2001 когато Буш започва да убеждава Шарон да се въздържа в окупираните територии. Той също така му оказа натиск да позволи на външния министър на Израел Шимон Перес да се срещне с Ясер Арафат, макар че Буш се отнасяше критично към Арафат като лидер. Буш дори заяви публично, че той поддържа създаването на палестинска държава. Разтревожен, Шарон го обвини че се опитва да се сближи с арабите „за наша сметка“, предупреждавайки, че Израел „не е Чехословакия“.

Буш очевидно е бил вбесен че го сравняват с Чембърлейн и Белия дом нарече думите на Шарон „неприемливи“. Шарон предложи някакво извинение, но веднага се обърна към лобито да убеди администрацията и американците, че САЩ и Израел са изправени пред общ враг – тероризма. Израелски официални представители твърдяха, че няма разлика между Арафат и Осама бин Ладен. „САЩ и Израел – казаха те – трябва да изолират палестинския лидер и да нямат нищо общо с него“.

Лобито се задейства и в Конгреса. На 16 ноември 89 сенатори изпратиха на Буш писмо, хвалейки го че е отказал да се срещне с Арафат, но също така изисквайки САЩ да не възпира Израел да накаже палестинците. „Администрацията – пишеха те – трябва да заяви публично, че подкрепя Израел“. Според „Ню Йорк Таймс“ писмото е било изфабрикувано две седмици преди това на среща между „лидерите на еврейската общност и важни сенатори“, добавяйки че „AIPAC е била особено активна със съвети за писмото“.

Към ноември отношенията между Тел Авив и Вашингтон са били вече подобрени. Това се дължеше на усилията на лобито, но също така и на началните успехи на Америка в Афганистан. Шарон посети Белия дом в началото на декември и проведе приятелска среща с Буш.

През април 2002 проблемът се поднови – израелската армия проведе операция „Щит“ и установи контрол практичсески над всички палестински райони в Западния бряг. Буш знаеше, че израелските операции ще навредят на американската репутация в арабския свят и ще попречат на войната срещу тероризма и той поиска от Шарон „да спре операцията и да започне оттегляне“. Той дори заяви, че иска това да стане „без отлагане“. На 7 април съветникът по сигурността Кондолица Райс заяви пред журналистите: „Без отлагане означава без отлагане, тоест веднага“. В същият ден Колин Пауъл замина за Средния Изток, за да убеди и двете страни да спрат боевете и да започнат преговори.

Тогава се задейства лобито. Про-израелски служители в състава на вицепрезидента и в Пентагона, както и нео-консерватори като Роберт Каган и Уилиам Кристол, оказаха натиск върху Пауъл. Те дори го обвиниха, че фактически е „заличил разликата между терористите и тези, които се борят срещу тях“. Самият Буш се оказа под натиск от еврейски лидери и християнски евангелисти. Особено красноречиви бяха Том Дилей и Дик Арни що се отнася до нуждата от помощ за Израел, а Дилей и лидерът на малцинството в Сената Трент Лот се срещнаха с президента и го предупредиха да се откаже.

Първият признак, че Буш се поддаваше, дойде на 11 април, само седмица след като той каза на Шарон да си оттегли войските, когато секретарят по пресата към Белия дом каза, че президента счита, че „Шарон е за мир“. Буш повтори думите си публично след завръщането на Пауел от неговата неуспешна мисия, като добави, че Шарон е отговорил задоволително на неговото искане за незабавно оттегляне. Шарон изобщо не беше направил такова нещо, но Буш не искаше повече да се занимава с това.

Междувременно, Конгресът също се задвижи да подкрепи Шарон – на 2 май той отхвърли несъгласията на администрацията и гласува за две резолюции потвърждаващи подкрепата за Израел. И двете резолюции заявяваха, че „САЩ са солидарни с Израел“ и че „те са включени в общата борба срещу тероризма“. В тях се осъждаше също Ясер Арафат като централна фигура в проблема с тероризма, който „постоянно поддържа и координира терора“. И двете резолюции бяха създадени с помощта на лобито. На 9 май специален комитет се събра, за да разреши на Израел да получи нова помощ от 200 милиона лолара за борба с тероризма. Пауел се противопостави на проекта, но лобито го подкрепи и Пауъл загуби.

Казано накратко, Шарон и лобито се заеха с президента и победиха. Хеми Шалев, журналист от израелския вестник „Маарив“, информира, че Шарон и помощниците му „не могат да скрият удоволствието си от неуспеха на Пауъл“. Но всъщност не Шарон и Израел, а неговите хора в САЩ бяха тези, които унижиха президента.

От тогава положението почти не се е променило. Буш избягваше да има каквито и да са сделки с Арафат. След смъртта му той одобри новия палестински лидер Махмуд Абас, но не направи нищо да му помогне. Шарон продължи да развива своя план за едностранно разрешение на палестинския проблем, базирано на оттегляне от Газа, но разширяване на Западния бряг. Нежеланието му да преговаря с Арафат и правейки всичко възможно срещу помощта за палестинците докара на Шарон изборната победа на Хамас. С Хамас на власт обаче, Шарон получи ново извинение да не преговаря. Буш подкрепи всички тия действия на Шарон, а след него и на Ехуд Олмерт. Буш дори одобри едностранното анексиране на окупираните територии от Израел, обръщайки обратно политиката на всички други президенти след Линдън Джонсън.

Американски официози предложиха само леки критики към някои израелски действия, но не направиха почти нищо да създадат жизнена палестниска държава. По думите на бившия съветник по сигурността Брент Скоукрофт, „Шарон въртеше президента на малкото си пръстче“. Ако Буш се опита да отдалечи САЩ от Израел, или дори да критикува действията на Израел в окупираните територии, той без съмнение би се изправил пред гнева на лобито и поддръжниците му в Конгреса.

Демократите кандидати за президент разбират, че това са факти с които да се съобразяват, поради което Джон Кери направи големи метани да доказва безрезервната си помощ към Израел в 2004, както и Хилъри Клинтън прави същото днес.

Да се поддържа американската помощ за Израел срещу палестинците е жизнено важно, доколкото се отнася до лобито, но амбициите му не спират до там. То иска Америка да продължи да бъде доминиращата сила в региона. Израелското правителство и про-израелските групи в САЩ работят заедно, за да оформят политиката на президентските администрации към Ирак, Сирия и Иран, както и за големите си планове за нов ред в Средния Изток.

Натискът от Израел и лобито не бяха единствения, но беше основния фактор за решението да се нападне Ирак през март 2003. Някои американци си мислят, че това беше война за петрол, но за това няма никакви факти. Затова пък по-голямата част от смисъла на войната беше да стане Израел по-сигурен. Според Филип Зеликов, бивш член на президентската комисия за консултации по външното разузнаване, изпълнителен директор на комисията по случая 9-11 и сегашен съветник на Кондолица Райс – „истинската заплаха от Ирак не беше заплаха за Съединените щати“; „необявената заплаха беше заплахата срещу Израел“. „Американското правителство – добави той пред слушателите си в университета на Вирджиния – не иска да се произнася особено гласно за това, понеже не е много продаваема идея“.

На 16 август 2002, тоест 11 дни преди Дик Чейни да открие кампанията за война с твърда реч пред ветераните от минали войни, „Вашингтон Пост“ информира, че „Израел подтиква САЩ да не отлага удара срещу Садам Хусеин“. До този момент, съгласно Шарон, стратегическата координация между Израел и САЩ е достигнала „безпрецедентни размери“, а израелското разузнаване е дало на Вашингтон редица тревожни признаци за иракските оръжия за масово унищожение. Или както се изрази един пенсиониран израелски генерал: „Израел беше равноправен партньор за положението, описано от американското и британско разузнаване по отношение на иракските неконвенционални възможности“.

Израел обаче беше сериозно загрижен когато Буш реши да търси разрешение за война от Съвета за Сигурност и дори се разтревожи когато Садам се съгласи да разреши отново на инспекторите от ООН да дойдат в Ирак. „Кампанията срещу Садам е неизбежна – каза Шимон Перес пред журналисти през септември 2002. „Инспекциите и инспекторите са полезни за работа с добри хора, но нечестни хора могат лесно да се справят с тях“.

В същото време Ехуд Барак публикува предупреждение в „Ню Йорк Таймс“, в което той казва, че „най-големия риск сега е в бездействието“. Предишният президент Вениамин Нетаниаху от своя страна публикува в „Уол Стриит Джърнъл“ подобно парче под заглавие: „Случая със свалянето на Садам“. „Днес – пише той – нищо друго не важи, освен свалянето на неговия режим. Аз вярвам че говоря от името на повечето израелци, подкрепяйки превантивно нападение срещу режима на Садам“. Или както „Хаарец“ от февруари 2003 се изрази по случая: „военната и политическа върхушка мечтае за война в Ирак“.

Както Нетаниаху казва обаче, желанието за война не беше типично само за израелските лидери. Освен Кувейт, който Садам завзе в 1990, Израел беше единствената страна в света, където и политиците, и населението предпочитаха война. Както журналиста Гидеон Леви забеляза тогава, че „Израел е единствената страна, чиито лидери поддържат войната безрезервно и където няма друго мнение“. Всъщност, израелците бяха толкова настървени за война, че техните съюзници в Америка им казаха да си охладят реториката, иначе ще изглежда, че войната ще се води за тях.

В САЩ главното динамо генериращо война беше малка група нео-консерватори, много от които с връзки с Ликуд, но лидерите на лобито също добавиха гласовете си в кампанията. В изявление след изявление еврейските лидери подчертаваха нуждата за света да се отърве от Садам Хюсеин и неговите оръжия за масово унищожение.

И макар че нео-консерваторите и лидерите на лобито горещо желаеха да нападнат Ирак, еврейската общност в Америка не желаеше. Веднага след началото на войната Самюел Фридман съобщава, че „няколко национални анкети на центъра за изследвания „Пю“ показват, че евреите по-малко поддържат войната, отколкото останалото население“. Явно беше, че би било грешно да се хвърля вината за войната върху еврейското влияние. По-скоро това се дължеше до голяма степен на влиянието на лобито и специално на неговите нео-консерватори.

Нео-консерваторите бяха решени да свалят Садам още преди Буш да стане президент. Те предизвикаха скандал в 1998 като публикуваха две отворени писма до Клинтън, подканяйки към премахването на Садам от власт. Подписаните, много от които имаха връзки с про-израелски групи и които включваха Елиът Абрамс, Джон Болтън, Дъглас Фейт, Уилиам Кристол, Бернард Луис, Доналд Ръмсфелд, Ричард Пърл и Пол Волфовиц, нямаха проблеми да убедят администрацията на Клинтън да приеме като цел премахването на Садам. Те обаче не успяха да пробутат войната като начин за постигане на тая цел. Те имаха нужда от помощ. Тази помощ пристигна с 9-11. Събитията в онзи ден убедиха Буш и Чейни да изменят курса и да станат твърди привърженици на превантивна война.

На важна среща с Буш в Камп Дейвид на 15 септември Волфовиц пледираше да се атакува Ирак преди Афганистан. Буш отхвърли идеята и избра Афганистан, но войната с Ирак се разглеждаше вече като сериозна възможност и на 21 ноември президентът натовари военните стратези с развиването на конкретни планове за нападение.

Заедно с това други нео-консерватори веднага се задействаха в коридорите на властта. Все още не знаем пълното развитие на нещата, но за академици като Бернард Луис в университета Принстън и Фуад Аджами от Джон Хопкинс се знае, че са играли важна роля в убеждаването на Чейни за война като най-добрата възможност, макар че и нео-консерватори от неговия личен състав също играеха важни роли. Между тях бяха Ерик Еделман, Джон Хана, Скутър Либи – всички известни като силно влиятелни индивиди. Към началото на 2002 Чейни вече беше убедил Буш, така че войната стана неизбежна.

Извън администрацията нео-консерваторите веднага се заеха с побутване на идеята, че Ирак е централен фактор борбата за победа срещу тероризма. Техните усилия се съсредоточиха до известна степен в продължаване на натиска върху Буш, както и да заглушат опозицията срещу войната в правителството и извън него. На 20 септември група известни нео-консерватори и съюзниците им публикуваха още едно писмо. В него пишеше следното: „Дори и ако фактите не свързват директно Ирак с инвазията, която и да е стратегия, целяща унищожаването на тероризма и спонсорите му, трябва да включи премахването на Садам Хусеин от власт в Ирак“. Писмото също припомняше на Буш, че „Израел е бил и ще бъде най-здравия съюзник на САЩ срещу международния тероризъм“. В октомврийското издание на „Уикли Стандард“, Роберт Каган и Уилиам Кристол призоваваха към смяна на режима в Ирак веднага щом талибаните бъдат победени. В същия ден Чарлс Краутхамър заяви във „Вашингтон Пост“, че след като САЩ се справят с Афганистан, Сирия трябва да бъде следващата, последвана от Иран и Ирак: „Войната срещу тероризма ще завърши в Багдад когато ние се справим с най-опасния терористичен режим в света“.

Това беше началото на непрекъсната кампания към обществото, за да спечели неговата поддръжка за нападение срещу Ирак, чиято най-важна част беше манипулация на интелигенцията по такъв начин, че заплахата от Садам да изглежда съвсем надвиснала. Например Либи оказа натиск над ЦРУ да намери факти поддържащи казуса за война. В Пентагона Групата за Оценка на Контратероризма беше натоварена да намери връзка между Ал Каида и Ирак, която разузнаването „може да е пропуснало“. В нея главни членове бяха Дейвид Урмсър, закоравял нео-консерватор, и Майкъл Малуф, ливански американец с близки връзки с Ричард Пърл. Друга група в Пентагона, известна като Служба за Специални Планове, беше натоварена със задачата да събере факти, оправдаващи войната. Нейн лидер беше Абрам Шулски, нео-консерватор с отдавнашни връзки с Вулфовиц, а членовете бяха набрани от про-израелски специалисти. И двете организации бяха създадени след 9-11 и отговаряха директно на Дъглас Фейт.

Както буквално всички нео-консерватори, Фейт е дълбоко посветен на Израел; той също така е свързан отдавна с партията Ликуд. В 1990-те той пишеше статии в поддръжка на еврейските поселения и доказваше защо Израел трябва да задържи окупираните територии. Нещо повече, заедно с Пърл и Урмсър в 1996 той написа известния доклад „На нов път – нова стратегия за реалността“, предназначен за Нетаниаху, току-що избран за премиер. Между другото той препоръчваше Садам Хусеин да бъде свален от власт в Ирак като „важна стратегическа насока на Израел“. Освен това приканваше Израел да направи стъпки за пренареждане на целия Среден Изток. Феит, Пърл и Урмсър скоро след това подканяха и администрацията на Буш към същите цели. Или както предупреди вестник „Хаарец“ чрез коментатора си Акива Елдар: „Фейт и Пърл вървят по ръба между задълженията им към американските правителства… и израелските интереси“.

Вулфовиц е също така отдаден на Израел, описван в пресата като „най-явния про-израелец в администрацията и един от петдесетте най-изявени еврейски активисти за 2002“.

Към тия имена трябва да се прибави и това на Ахмед Чалаби, на когото нео-консерваторите оказаха голяма подкрепа преди войната. Те го подкрепиха, защото той беше установил близки връзки с еврейски групи в Америка и беше обещал да развива добри отношения с Израел когато оглави Ирак. Това беше точно което про-израелските активисти за промяна в режима искаха да чуят. Матю Бъргър описа накратко сделката в „Джуиш Джърнал“: Иракският Национален Конгрес очаква по-добри отношения като начин за използване на еврейското влияние във Вашингтон и Ерусалим. От своя страна еврейските групи видяха възможност за подобряване на отношенията между Израел и Ирак, ако и когато Иракския Национален Конгрес се ангажира да свали режима на Садам Хусеин“.

Като се има предвид колко неоконсерваторите са отдадени на Израел, тяхната фикс-идея за Ирак и тяхното влияние в администрацията на Буш, не е изненада че много американци подозираха, че войната беше замислена пробутва израелските интереси. Миналия март Бари Джейкъбс от Американския Еврейски Комитет призна, че сред кръговете на разузнаването съществува убеждението за конспирация на нео-консерваторите да вкарат САЩ във война в Ирак. Въпреки това малко хора биха заявили това открито, а тия които го заявиха публично, включително сенатора Ърнест Холингс и представителя Джеймс Моран, бяха заклеймени затова, че са са се занимавали с проблема. Майкъл Кинсли писа към края на 2002, че „липсата на открита дискусия за ролята на Израел е вече шаблон“. „Причината да не се говори за това – казва Кинсли – е страхът да не ти лепнат етикета „антисемит“. Няма съмнение, че Израел и Лобито са основните фактори в решението да се отиде на война. Това е решение, за което е много по-вероятно, че САЩ не биха взели сами. А самата война беше замислена да бъде само първата стъпка. Заглавието на първа страница на „Уол Стрийт Джърнъл“ веднага след началото на войната беше достатъчно красноречиво: „Мечтата на президента: да се промени не само режима, но и района: про-американски и демократичен Среден Изток е цел с израелски и нео-консервативни корени“.

Про-израелските кръгове винаги са били заинтересовани от привличане на американската армия директно в Средния Изток. Те имаха само ограничен успех по време на Студената война, понеже Америка тогава се стремеше към презокеанско равновесие в района. Повечето въоръжени сили, предназначени за Средния Изток, като например контингента за бърза реакция, бяха държани в Америка и далеч от опасности. Идеята беше да се разиграват конфликти между местните владетели, което беше точно това, което направи Ригън поддържайки Садам срещу революционен Иран – да се поддържа баланс в полза на САЩ.

Тази политика се промени след войната в Персийския залив, когато Клинтъп възприе стратегия на „двойно въздържане“. Значителни американски въоръжени сили трябваше да бъдат разположени в районаза да възпират и Ирак, и Иран, вместо те да се контролират взаимно. Създателят на този план беше не кой да е, а Мартин Индик, който оформи за пръв път тази стратегия през май1993, а след това я приложи като директор на отдела Близкия Изток и Азия към Националния Съвет за Сигурност.

Към средата на десетилетието вече имаше засилено недоволство от двойното въздържане, понеже превърна САЩ в смъртен враг в две страни, които се мразеха и принудиха Вашингтон да поеме тежестта да възпира и двете. Това обаче беше стратегия, която лобито предпочиташе и работеше активно в Конгреса за запазването ѝ. Притиснат от AIPAC и други про-израелски сили, Клинтън загруби политиката през пролетта на 1995 като наложи икономическо ембарго на Иран. AIPAC и другите обаче искаха повече от това. Резултатът беше актът за санкциите срещу Либия и Иран от 1996, който наложи санкции на всяка чужда компания с инвестиции повече от 40 милиона долара в петролните индустрии на Либия и Иран. Както Зеев Шиф, военния кореспондент на „Хаарец“ отбеляза тогава: „Израел е малък играч в голямата игра, но това не значи, че няма влияние“.

Към края на 1990-те обаче нео-консерваторите вече настояваха, че двойно въздържане не беше достатъчно и че промяна в режима е най-важното. Техните обяснения бяха, че чрез свалянето на Садам и установяване на демокрация в Ирак, САЩ ще започнат много по-важен процес в Средния Изток.

След като Багдад падна през април 2003, Шарон и неговите приятелчета започна да убеждава Вашингтон да се обърне срещу Дамаск. Интервюиран от „Едиот Ахронот на 16 април, Шарон призова САЩ да приложат силен натиск върху Сирия, докато Шаул Мофаз, неговия министър на отбраната, заяви: „Ние имаме дълъг списък от неща, които ще поискаме от сирийците и е само нормално това да стане чрез американците“. Ефраим Халеви от своя страна заяви, че САЩ трябва да заиграят грубо със Сирия, а „Вашингтон Пост“ подклаждаше кампанията срещу Сирия чрез доклади от разузнаването за действията на сирийския президент Башар Асад.

Известни хора от лобито пробутваха същите коментари. Волфовиц заяви, че „в Сирия трябва да има смяна на режима“, а Ричард Пърл каза на журналист, че „много късо съобщение – съобщение от три думи, трябва да бъде предадено на други враждебни режими в Средния Изток: „Ти си следващия!“ На 15 април Йоси Клайн Халеви публикува в „Лос Анджелис Таймс“ следното: „Следващото е да се стегнат гайките на Сирия!“, а на следващия ден Зеф Чафетс написа статия със следното заглавие в „Ню Йорк Дейли Нюз“: „Благосклонната към тероризма Сирия също се нуждае от промяна“. И за да не остане по-назад, Лорънс Каплан заяви на 21 април в „Ню Рипаблик“, че Асад е сериозна заплаха за Америка!

Във Вашингтон междувременно конгресменът Елиот Енгел въведе отново акта за отговорността на Сирия и за възстановяването на ливанския суверенитет. Той заплаши със санкцции Сирия ако не изтегли войските си от Ливан, да се откаже от оръжията си за масово унищожение и да спре да подкрепя тероризма, както и призив към двете държави да направят конкретни стъпки за подобряване на отношенията си с Израел. Този документ получи голямо одобрение от лобито и специално от AIPAC. Администрацията на Буш не беше много ентусиазирана за тоя документ, но антисирийския акт беше гласуван с огромно множество и с подписа на Буш той стана закон на 12 декември 2003.

Администрацията не беше единодушна по отношение на превръщането на Сирия в цел. Макар че нео-консерваторите горещо желаеха да се сбият с Дамаск, ЦРУ и Държавния департамент не приемаха идеята. И макар че Буш въведе закона, той подчерта че ще се действа бавно при приложението му. Колебанието му беше разбираемо. Първо, сирийското правителство не само предаваше важна информация след 9-11, но то беше предупредило Вашингтон за предстояща терористичсна атака в Персийския залив и беше дало достъп за ЦРУ до Мохамед Замар, човекът който е набирал участниците в 9-11. Да се превърне режима на Асад във враждебна цел щеше да заплаши тия ценни връзки, а от тук и голямата борба срещу тероризма.

Второ, Сирия не беше в лоши отношения с Вашингтон преди войната в Ирак и не беше заплаха за САЩ. Да се третира грубо би превърнало САЩ в грубиянин с ненаситна жажда да бие арабските държави. Трето, да се постави Сирия в черния списък би било силен повод тя да създаде проблеми в Ирак. Така че Ирак беше основна и първа цел. Въпреки това Конгресът настоя да се притисне Дамаск, преди всичко заради натиска от Израел и групи като AIPAC. Ако не беше лобито нямаше да има и антисирийски акт, а следователно политиката на САЩ към Дамаск щеше да бъде повече в интерес на САЩ.

Израелците обикновено описват в най-мрачни краски всяка заплаха, но на Иран те гледат като на най-опасния враг, понеже може да се сдобие с ядрено оръжие. „Ирак е проблем, но вие трябва да разберете, че Иран е по-опасен от Ирак“ – заяви израелския министър на отбраната Бениамин Бен Елиезер един месец преди войната в Ирак.

Шарон започна да оказва натиск върху САЩ да се изправи пред Иран и да го накара да се съобразява през ноември 2002. Описвайки Иран като „център на световния тероризъм“ и с намерение да се сдобие с ядрени оръжия, той заяви, че САЩ трябва да се заемат истински с Иран веднага след като се справят с Ирак. През април 2003 „Хаарец“ информира, че израелския посланик във Вашингтон призовава към смяна на режима в Иран. „Свалянето на Садам – отбеляза той – не е достатъчно“. По думите му „Америка трябва да си свърши работата – ние все още сме в огромна опасност от Сирия и от Иран“.

Нео-консерваторите също не губеха нито минута да раздухват идеята за смяна на режима в Иран. На 6 май Американският Предприемачески Институт спонсорира еднодневна конференция за Иран заедно с Фондацията за защита на Демокрациите и института Хъдзън, и двете про-израелски. Говорителите бяха изключително про-израелски и много от тях призоваха САЩ да установят демокрация в Иран. Както обикновено, редица статии от известни нео-консерватори се нахвърлиха върху Иран.

Администрацията отвърна на натиска на лобито с извънредна активност да спре ядрената програма на Иран, но без особен успех. Така лобито засили натиска си. Нови статии започнаха да заплашват с приближаващата опасност от Иран, да предупреждават срещу всяко сближаване с „терористичен режим“ и да подсказват мрачно за превантивна атака ако дипломацията не успее. Лобито също така оказа натиск върху Конгреса да прокара закона за свободата в Иран, който да разшири съществуващите санкции. Израел също предупреди, че може да удари превантивно Иран ако продължава по пътя към ядрени оръжия.

Иран обаче не представлява директна заплаха за САЩ. Ако Вашингтон можеше да живее с ядрен Съветски съюз, ядрен Китай и дори ядрена Северна Корея, може да живее и с ядрен Иран. Точно затова лобито оказва постоянен натиск за конфронтация с Техеран. Иран и САЩ едва ли биха станали съюзници ако не съществуваше лобито, но политиката на САЩ щеше да е по-мека, а война нямаше да е сериозна възможност.

Няма нищо изненадващо, че Израел и поддръжниците му в САЩ искат САЩ да се заемат с всеки, който заплашва сигурността на Израел. Ако те успеят, враговете на Израел ще бъдат отслабени или свалени от власт, Израел няма да има пречка да се справи с палестинците, а американците ще трябва да се бият, да умират, да развиват и да плащат. Но дори и ако САЩ не успеят да трансформират Средния Изток и се окажат в конфликт с радикализиран арабски и ислямски свят, Израел все пак ще бъде защитен от най-силната държава в света. Това, според лобито, не е най-добрия резултат, но е по за предпочитане от Вашингтон чрез дистанцииране от Израел и принуждаването му да постигне мир с палестинците.

Може ли да се ограничи мощта на лобито? Някой може да си помисли че да, като се има предвид случилото се с Ирак, явната нужда да се подобри репутацията на САЩ в Средния Изток и последните разкрития за AIPAC, които са предали правителствени тайни на Израел. Накратко, има голяма нужда от разграничаване от лобито и възприемане на много по стабилна и широка политика към Средния Изток в интерес на САЩ. В частност, да се използва американското влияние за постигане на мир между палестинците и Израел би помогнало за каузата на демокрацията в района.

Това обаче няма да стане, или поне няма да стане скоро. AIPAC и съюзниците му, включително християните-ционисти, нямат сериозна опозиция в лобирането. Те знаят, че днес е по-трудно да се пробутва Израел и отговора им е да назначават повече свои хора и да разширяват дейността си. Освен това, американските политици продължават да са много зависими от паричните дарения в изборите и от други форми на политически натиск, както и на големите информационни медии, симпатизиращи на Израел, безразлично какво той прави.

Влиянието на лобито създава проблеми по няколко линии. То увеличава опасността от тероризъм за всички държави, включително Америка и европейските ѝ съюзници. То направи палестинско-израелския конфликт невъзможен за разрешение, нещо което дава причини за терористите да набират хора и увеличава симпатизантите на ислямския радикализъм в Европа и Азия.

Еднакво тревожна е кампанията на лобито за промяна в режимите на Иран и Сирия чрез нападение срещу тези страни от САЩ с непредвидими последствия. Ние нямаме нужда от още един Ирак. Най-малкото враждебността на лобито към Сирия и Иран прави невъзможно САЩ да ангажират тези страни в борбата с Ал Каида.

Тук има също така и морално измерение – благодарение на лобито САЩ са се превърнали де-факто в покровители на израелската експанзия в окупираните територии и с това са станали съучастници в престъпленията срещу палестинците. Това от своя страна подрязва усилията на Вашингтон да работи за демократизация в света и прави усилията за уважаване на човешките права да изглеждат лицемерни. Усилията на САЩ да ограничат разпространението на ядрени оръжия също изглеждат лицемерни, като се знае че те приемат атомните оръжия на Израел, окуражавайки Иран и други страни да се стремят към същото.

Освен това кампанията на лобито да заглушава дебатите около Израел е нездравословно за демокрацията. Да се принуждават скептиците да мълчат чрез черни списъци или бойкоти, или да се наричат критиците антисемити нарушава принципа за открити дискусии, от който зависи демокрацията. Неспособността на Конгреса да проведе открит дебат по тия важни проблеми парализира целия процес на демократичен обмен. Поддръжниците на Израел би трябвало да са свободни да представят случая си и да се противопоставят на тези, които не са съгласни с тях, но усилията да заглушат дебатите чрез заплахи трябва да бъдат изцяло премахнати.

И най-накрая, влиянието на лобито е лошо за Израел. Възможността му да накара Вашингтон да поддържа експанзионистки цели се оказа противопоказна за шансовете на Израел да сключи мир със Сирия и да приложи съглашенията от Осло – това би спасило много израелци и би намалило броя на палестинските екстремисти. Да се отказват правата на палестинците на съществуване без съмнение не е направило Израел по защитен, а дългата кампания да избива или да отстранява палестински лидери от техните политически права всъщност заздрави екстремистки групи като Хамас и намали броя на палестинските лидери, които биха желали да приемат честно уреждане на проблема и да работят за тая цел. Израел може би бил по-добре ако лобито беше по-слабо, а американската политика по-равностойна.

Има и малка надежда обаче. Макар че лобито продължава да бъде силно, обратния ефект от неговото влияние е все по-трудно да се скрие. Могъщи държави може да поддържат грешна политика за доста дълго време, но действителността не може да се игнорира вечно. Това, което е нужно, е откровена дискусия за влиянието на лобито и открит дебат за интересите на САЩ в този жизнено важен район. Добруването на Израел е един от тия интереси, но неговата окупация на Западния бряг и неговите по-нататъшни планове не са част от тях. Открито обсъждане би показало стратегическите и морални граници на едностранната помощ на САЩ и би ги придвижило към позиция с по-национално ориентирани интереси, заедно с интересите на останалите страни в района, както и с интересите на Израел.

Превод от английски Николай Флоров

Източник

Джон Миърсхаймър е американски професор по политически науки в Университета Чикаго. Той е теоретик в областта на международните отношения и съавтор, заедно със Стивън Уолт, на много известната книга „Израелското лоби и американската външна политика“, чиято съкратена версия представлява настоящата статия.

Коментари (21)

- 22-10-2012|Златко

За онези, които сигурно ще се почудят: „ама как тъй, аджеба, и едното и другото“, тоест, от една страна – пледоарии в полза на осветяване на българското участие в Холокоста, а от друга – може би най-критичният текст срещу т. нар. „израелско лоби“ в САЩ, който за много хора е еманация на антисемитизма, обяснявам:

И двете! тези неща са израз на една и съща либерална умонагласа, поставяща над всякакви политически, етнически и всевъзможни други, принадлежности, търсенето на Истината. В никакъв случай не е случайно това, че покойният Тони Джад – един от най-блестящите умове на последните няколко десетилетия (и силно мразен от „собствените си хора“, дори преследван човек), беше както страстен изследовател на Холокоста, така и не по-малко страстен изобличител на задкулисните машинации на израелското лоби в САЩ, които само затвърждават убеждението на толкова много хора по света, че някъде си има един гигантски еврейски заговор, който, видите ли, управлява всичко. Прочее, публикуването на този текст в „Либерален преглед“ е моето лично заявление ПРОТИВ подобни твърдения. Не, аз не вярвам, че има някакъв световен еврейски заговор. И, да, очевидно има злоупотреба с влияние и власт от страна на израелското лоби в САЩ. Всичко това има само отдалечена връзка с Холокоста и антисемитизма – доколкото в наше време е буквално невъзможно човек да изрази каквато и да е критика срещу определени политики на Израел или неговото лоби в САЩ, без да бъде обвинен в антисемитизъм. Самият аз живея с усещането, че няма какво да доказвам в тази насока (макар че няма да се учудя, ако получа удари и от вида „антисемит!“). Израз на всичко това е публикуването на тази толкова важна статия.

Но нека всеки решава сам. Впрочем, за всички, които ще се почувстват немалко объркани от въпроса „Какво все пак Е и какво НЕ Е, антисемитизъм?“, един добър отговор – както и опит за определяне на понятието „антисемитизъм“, може да се намери в ето този тук текст:

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото

Надявам се с всичко това да помогна да се поизчисти поне донякъде сериозната идеологическа мътилка, свързана с това толкова болезнено понятие (и изключително ефективно обвинение). И така, приятно четене!

- 22-10-2012|Златко

Моля, обърнете внимание на ИЗКЛЮЧИТЕЛНО важното, може би централно твърдение на статията, а именно, че „израелското лоби“ в Америка е организирано върху политически, а не етнически, принципи:

първо, сравнително малко от американските евреи са участници в него или дори негови привърженици, докато, напротив, мнозина активни и много влиятелни негови членове, не са етнически евреи и идват откъм средите на крайната, силно религиозна американска политическа десница. С други думи, опитите да се представи това лоби като чисто „еврейско“, като определяно само от етническа принадлежност, силно измества въпроса от неговата политическа, към една традиционно-етническа и традиционно мракобесна теза, а именно, че „евреите“ са някакъв вид заплаха за „нас“, не-евреите.

Това е толкова важно, че просто трябва да се повтаря до безкрайност. Не „евреите“ са заплаха за световния или само близкоизточния мир. Заплахата идва от определени агресивни, силно консервативни политически кръгове, които винаги са предпочитали да „разговарят“ от позицията на силата.

- 22-10-2012|Майя Маркова – Най-показателното за мен

Без да хвърлям евтини обвинения в антисемитизъм нито към покойния Джад, нито към който и да е друг, искам да вметна, че за мен най-показателно по тия въпроси е едно интервю на Имре Кертес тук, в „Прегледа“:

„За един Евро-антисемит не е никакво противоречие да възпоменава жертвите на Холокоста в дълбока печал и в следващото изречение, под претекста на критиката срещу Израел, да произнася антисемитски фрази.“

here

- 22-10-2012|Златко

Поклон пред мащабите и фигурата на Имре Кертес, разбира се. Едва ли обаче има възможност за безкритично възприемане на това му твърдение – просто защото, в тази размита и не предлагаща никакви конкретни ориентири, форма, то не дава възможност за разграничение между реална критика и антисемитизъм. Именно затова статията на Антъни Лърмън тук в „Прегледа“ е толкова важна и съдържателна – защото там се прави реален опит за разграничаване на понятието и практиките на антисемитизма от ВСЯКА възможна критика. Не може да се обявява за антисемитизъм всичко, и заедно с това да се правят претенции за интелектуална и научна почтеност. Все едно да кажеш „абе, всички са маскари!“, след което да продължиш да се занимаваш с… ха познайте какво.

- 22-10-2012|титов – теоретици коментират материя която не познават

нищо ново не прочетох. велика сила брани държава която брани нейните интереси в даден регион. детайлите нямат значение. а за гюнтер грас…просто е възрастен фашагата.

- 22-10-2012|Силвърмен

Информацията от шпионските скандали, като този с Полард, казва толкова, колкото и информацията за външната политика между двете държави.

Да са живи и здрави евреите, цопнати в онова арабско море.

Златко, един въпрос: какво мислиш за онези евреи които на 11 септември 2011 не отидоха на работа в онези кули? И какво отношение може да има към тях израело-американската външна политика?

- 22-10-2012|Златко – re:
Силвърмен писа:

Златко, един въпрос: какво мислиш за онези евреи които на 11 септември 2011 не отидоха на работа в онези кули? И какво отношение може да има към тях израело-американската външна политика?

А, Мойше и Исак ли имаш пред вид? А те кога ти разправяха, че пак са успели да се скатаят, преди или след 11 септември, Силвъре?

И, с риск да се повторя, отново ще ти кажа, че смятам за израз на особено кравешка, ако и човешка, глупост, вярването в, и разпространяването на всякакви конспиративни теории, особено пък толкова тъпи и изказвани с такава увереност, така че, Силвъре, хайде да му сложим край на това наше тук разговорче. Ценя усилията ти да не обръщаш внимание на детински-ехидния ми тон, но пък и виждам, че, с или без преструвки, в главата ти май не влиза нищичко от написаното тук. Губим си времето и двамата, драги. Така че, хайде сега – ти на една страна, аз на друга. Така май ще е по-добре и за двама ни…

- 22-10-2012|begem0t

В косвена връзка с обсъждането на други текстове на тема израел/евреи – Злати, благодаря за този текст. Макар че, подозирам, не е новост за повечето ти читатели.

Нека цари търсене на истината. И светла му памет на Тони Джъд, които, струва ми се, това го умееше.

- 22-10-2012|Златко

И, за да не звучим напълно голословно по въпроса „били ли са, евреите’ предупредени за нападението над Световния търговски център?“, нека да видим какво ни казва по въпроса Уикипедия (само моля това да не се превръща в тема за надприказване, защото се чувствам силно отвратен от мисълта за толкова много кравешка манипулируемост сред сънародниците ми – искрено ви моля, помогнете ми да си запазя поне една-две илюзии, инак не знам дали да ви говоря оттук, или да ви изпея „Зайченцето бяло“, па да си хващам шапката…)

9/11 conspiracy theories:

Цитат:

The number of Jews who died in the attacks is variously estimated at between 270 and 400.[160][161][162][163] The lower figure tracks closely with the percentage of Jews living in the New York area and partial surveys of the victims’ listed religion. The U. S. State Department has published a partial list of 76 in response to claims that fewer Jews/Israelis died in the WTC attacks than should have been present at the time.[160][164] Five Israeli citizens died in the attack.[165]

- 23-10-2012|Силвърмен

Чети си уикипедията, Златко. Сбогом.

- 23-10-2012|Самолет 005 – я, да видим…

Досега животът ме е срещнал с около „петнайстина-двайсе“ американски евреи (някои от тях в семейства, а някои женени за неевреи). Най-добрата, ама най-добрата ми чуждестранна приятелка е американска еврейка. Също така най-отвратителният евреин, който съм срещал през живота си, е американски евреин от български произход. Познанството ми на около 15-20 евреи американци ми дава право да задам следния въпрос – „Колко от евреите американци, които познавате, се имат за американци, а не за американски граждани?“ При мен отговорът е „0“ (нула). Това за какво ви говори? Именно за обсъждането в статията – не става въпрос за конспирация, а за природа… Не е нужно да вярваме в конспирации. За да има конспирация, човекът трябва да може да пази тайна, а това е невъзможно както за човека, така и за човека евреин. Достатъчно е да познавате естеството на евреите, за да не повярвате в конспирацията, а в нещо друго. Но за да се обясни еврейщината, българщината и руснащината, а дори и англичанщината, нужно ли е да познаваме само естеството на евреите, българите или руснаците, а дори и англичаните. Какви други естества трябва да познаваме? Има ли го отговора на този въпрос в статията? Не. Но тя не е толкова претенциозна… и затова е популярна… доколкото разбрах… Аз си падам по претенциозното, нали затова съм гей!

- 23-10-2012|Леа Коен

Не бих казала дори, че тази статия е критична спрямо „израелското лоби“. Така публикувана, без антисемитския коментар на Фролов(с който статията бе съпроводена при първото ѝ публикувана в svobodata. com на 26 април 2012 като част от антисемитски коментирана поредица на същия Фролов) тя дава по-скоро информация и представа за функционирането на израелското лоби. Само че, лобитата в САЩ са законна и напълно нормално политическа и дори финансово-икономическа практика и онези, които я познават, знаят, че дори в Конгреса във Вашингтон лобитата имат свои кабинети, официално присъствие и оперират активно при разглеждане на важни стратегически, финансови и прочее въпроси. Естествено е при особената изостреност на положението в Близкия изток, по политически решения на Конгреса с този район да се очаква силна активност на произраелското лоби (както е по-правилно да се нарече). От 2007 г., когато статията е писана, обстановката е силно променена в този район вследствие на иранската ядрена програма и събитията, последвали арабската пролет, така че може да се твърди, че „произраелското лоби“ е помогнало на американската външна политика в негови решения за този период. Жалко, че авторите не са продължили анализа си с по-късна дата, защото този е вече ужасно неактуален. Самата цитирана организация AIPAC е много авторитетна, свързана е и с демократите и лично с кръга около Бил Клинтън и, ако не се лъжа, българският президент Плевнелиев наскоро има среща с нея. Няма никаква причина да се демонизира ролята на лобитата в САЩ и същите автори могат с пълно основание да напишат материал със заглавие „Кубинското лоби и американската външна политика“, „Китайското лоби…“ и прочее. Техните резерви са също нормална реакция. Такива позиции придобиват уродлива форма само, когато са преднамерено поставени в контекста на една антиеврейска нагласа, пропаганда и прочее, какъвто е случаят с публикациите на Фролов в сайта на Сугарев. Извадени от този контекст те са просто информативни и неособено интересни, защото са вече стари и защото има убедителни публикации и с противоположната теза.

- 23-10-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

И, за да не звучим напълно голословно по въпроса „били ли са, евреите’ предупредени за нападението над Световния търговски център?“, нека да видим какво ни казва по въпроса Уикипедия …

Цитат:

Five Israeli citizens died in the attack.

Допълнение – ето репортаж за един от петимата във в. „Аарец“ от 17. септември 2001 г.:

„Hagay Shefi, 35, the co-founder and CEO of GoldTier Technologies, was buried yesterday in New Jersey, a victim of last week’s terror attack at the World Trade Center in New York.

Shefi was listed as missing for four days until his remains were extracted from the rubble and identified on Saturday. He leaves a wife, Sigal, two children, aged 3 and 5…“

here

Надявам се някой да се засрами мъничко. Не евреи – българи няма сред жертвите от 11. септември, по чиста случайност (доколкото знам, единствената свързана с България е младата майка Кирстен Христов, датчанка, женена за българин).

- 23-10-2012|Златко

М-да. С Леа Коен обменихме вече достатъчно информация (на мен поне ми е достатъчна), за да виждаме, че сме от доста различна боя хора и, с изключение на съгласието ни около българския Холокост, всичко друго ни е наопаки, включително и разбирането на темата „израелско лоби в САЩ“, плюс, май-май, цялостното разбиране на ситуацията в Близкия изток, плюс традиционния сблъсък между ляво и дясно, плюс, плюс, плюс… Това само за информация на публиката, инак аз продължавам да смятам, че това, което е написала за българския Холокост е нужно, ценно, важно и добре, с познаване на нещата, написано.

А инак, добра среща – и всеки по пътя си. Така е в живота понякога, и май не съвсем рядко.

- 24-10-2012|Джони

От написаното от Леа Коен, не разбрах от кое не е актуално на статията.

- 26-10-2012|Сребрин Т.

Ето това вече наистина е някакво увреждане (ментално):

Майя Маркова

„Надявам се някой да се засрами мъничко. Не евреи – българи няма сред жертвите от 11. септември“

…

Това е то: хора, голям грях е това, как тъй сме пропуснали да се наредим и ние сред жертвите…

- 30-10-2012|Златка Стаматова

Дали пък целта на тази статия не е да затвърди в нас убеждението колко могъщи са парите на американското (световното) еврейско лоби (както и всички ГОЛЕМИ пари въобще), и колко безсмислени биха били усилията да им се противопоставяме? След като дори самите американски президенти не успяват! Или пък, че „богоизбраният народ“ наистина е в състояние да върти на пръста си не само въпросните президенти, но и останалия, не богоизбран свят на гоите?

- 31-10-2012|Майя Маркова – re:
Сребрин Т. писа:

Ето това вече наистина е някакво увреждане (ментално):

Майя Маркова

„Надявам се някой да се засрами мъничко. Не евреи – българи няма сред жертвите от 11. септември“

…

Това е то: хора, голям грях е това, как тъй сме пропуснали да се наредим и ние сред жертвите…

Не е въпросът, че сме пропуснали да се наредим сред жертвите, а че, пропускайки, говорим лъжи и глупости по адрес на тези, които не са успели да пропуснат.

Обяснявам заради такива като г-н Т., които коментират чуждото умствено състояние, вместо да се позамислят над своето.

- 01-11-2012|Сребрин Т.

Не, Майя Маркова, за тебе самата е по-добре да се замислиш малко – кой говори лъжи и глупости?

Кой използва 11 септември – и то по най-безумен начин? Кой беше този, който най-публично и от най-високо място (ООН!) излъга, че в Ирак имало не знам какви си бойни глави? И трябва да се започне война с Ирак? Или може би си забравила за това – а предпочиташ да твърдиш, че именно българите говорели „глупости“ и „лъжи“…

- 01-11-2012|Сребрин Т.

А по въпроса за еврейското(израелското) лоби в САЩ – достатъчно е човек да види трите дебата между двамата кандидати за президент в САЩ. Нямаше нито думичка казана там за отношенията на САЩ с Европа (ЕС) – нито думичка, нито въздишка самотна даже!

За сметка на това обаче И ДВАМАТА КАНДИДАТИ се надпреварваха да се представят за кой от кой по-голям съюзник и защитник на Израел!

- 02-11-2012|Майя Маркова – re:
Сребрин Т. писа:

Кой използва 11 септември – и то по най-безумен начин? Кой беше този, който най-публично и от най-високо място (ООН!) излъга, че в Ирак имало не знам какви си бойни глави? И трябва да се започне война с Ирак? Или може би си забравила за това – а предпочиташ да твърдиш, че именно българите говорели „глупости“ и „лъжи“…

Не „българиТЕ“ – някои българи, и то относително неголям брой.

Не съм забравила събитията, които припомняш, просто не ги смятам за толкова важни.

Ти вярваш: Осем погледа върху Холкоста на Балканите

Автор: Леа Коен

(Книгата е представена в рамките на Конференцията на БХК „Да опознаем миналото си“)

Пролог

Грешката на Хана Аренд

„Човекът виси в пространството

в интервала между познато минало и неизвестно

бъдеще. Той може да се задържи в него единствено

в мярката на собственото си мислене,

ломейки безразличието на времето

с усилие да проникне в безкрайното минало

и в необозримото бъдеще.

Всяко ново поколение и всеки нов човек

правят това усилие,

за да открият наново силата на мисленето.“

Хана Аренд, „Кризата на културата“

Всеки ден по света излизат стотици публикации, посветени на Холокоста. Този интерес се дължи на обстоятелството, че темата е болезнена рана, от която продължават да страдат евреи и неевреи. Йехуда Бауер, професор-историк в Яд Вашем, казва следното:

„Холокостът не е минало, той е настояще. Все още са живи много от оцелелите, а също така и техните деца и внуци, за които Холокоста продължава да бъде лична и семейна история.“[366]

На въпрос на журналист от „Льо Монд“, дали се инструментализира Холокоста, Бауер отговаря:

„Разбира се, от политици, от журналисти, от историци. Всички се опитват по някакъв повод да използват и да употребят Холокоста, често с обратен ефект, и без добре да разбират същността на събитията.“

Манипулации върху темата за Холокоста са честа практика, включително в България, която представлява по-сложен случай, тъй като в границите на българското царство от 40-те години евреи са били спасявани, преследвани и унищожавани по едно и също време. Едно от най-парадоксалните съвпадения е, че на 4 март 1943 г. са изпратени на сигурна смърт 4 хиляди евреи, на 9 март са предприети действия за спасяване на 8 хиляди, а на следващия ден са „вдигнати“ още 7 хиляди, на свой ред до един унищожени! Това фрапиращо противоречие създава истински хаос от мнения, които обикновено се движат между две крайности: идеализация на втория факт до степен на национално героично движение, наречено „спасението“, и съответно демонизация на първия, изпращането в газовите камери на Треблинка на 11343 души. Първата теза, за безусловното спасение, се опитва да забрави депортацията и съответно смъртта на близо 20% от еврейското население в границите на царство България от 1943, докато втората понякога омаловажава факта на избавлението, в резултат на което са запазени 48 хиляди невинни човешки живота! На всяка една от двете версии е посветен по един камион книги и изследвания, в които едни и същи факти (или подбрана част от тях) са представени според предпочитанията на автора с патос, със скептицизъм или с езика на рекламата. Въпреки голямото различие в изследователските гледни точки, в обществото все пак беше наложена версията за „героичното спасение“, която има своята най-опростенческа форма в книгата на Михаел Бар-Зоар с дългото, рекламно и манипулативно заглавие „Извън хватката на Хитлер. Героичното спасяване на българските евреи“[367]. За пояснение: през 1999 г. книгата излиза в Израел под друго заглавие: „Влаковете заминаха празни: героичното спасение на българските евреи“. То обаче предизвиква бурни реакции на несъгласие, поради простия факт, че влаковете с маркировка БДЖ са извозили македонските и тракийски евреи в лагерите на смъртта. Поради тази причина в английската версия авторът променя заглавието.

Сумарната истина от онези събития се оказва твърде сложна не само за Бар-Зоар и други изследователи, но и за гражданството, защото представлява сложен комплекс от политически, социално психологически и дори лични обстоятелства, включително характерологията на някои от основните участници. „Простата“ версия е съблазнително подмамваща, включително за автори с международен авторитет. Пример е американският философ Хана Аренд, която първа коментира „българския случай“ в най- опростената му форма. Аренд има огромни заслуги, тъй като първа година повдига обществено значим дебат за Холокоста по време на процеса срещу Адолф Айхман в Йерусалим през 1962 и призовава жертвите да свидетелстват. Тя обаче е напуснала Европа още през 1934, когато е заминала за Америка, не познава изобщо Балканите и естествено, никога не е стъпвала в България. Противно на разпространено в някои среди мнение, тя не е специалист по Холокоста и допуска съществени грешки при интерпретиране на факти от тази епоха. Свидетелство за това дава не друг, а помощник- прокурорът по процеса на Айхман, Габриел Бах, който наскоро коментира във вестник „Die Welt“ по следния начин заключенията на Аренд, която написва книга за процеса с известната нейна формулировка в заглавието „баналността на злото“[368]:

„Аренд игнорира съществени факти или ги представя погрешно. Цялата работа с нея е странна от самото начало. Малко преди началото на заседанията се разнесе новината, че една американска философка планира критичен репортаж за процеса. Помолих да ѝ предадат, че с удоволствие бих се срещнал и разговарял с нея. Тя ми отговори, че няма намерение да разговаря с когото и да било от прокуратурата. Това ме учуди, но все пак се разпоредих тя да получи достъп до всички доказателствени материали, които пожелае да види. Когато по-късно четох книгата ѝ, останах поразен, че тя е предала съвършено обратно смисъла на някои от най-важните документи – между другото например такива, които доказваха безспорно, че Айхман е пренебрегвал на своя глава заповеди на фюрера, единствено от желание да причини по-голямо зло. Дали става дума само за небрежност от нейна страна, не мога да кажа, защото никога не съм разговарял с нея.“[369]

Разбираемо е освен това, че през 1962, когато пише своята книга със сакрализираната по-късно фраза за уникалното българско спасение, Хана Аренд нито е разполагала с достатъчно информираност върху фактите, включително депортацията в присъединените към България земи, нито е имала намерение да се задълбочава върху тях. Възможно е, като последователка на Карл Ясперс и неговите идеи за личната свобода и за правото на избор при всички обстоятелства, „българският случай“ да е представлявал за нея точно онзи „избор“, за който всички са жадували, без да могат да го посочат в контекста на процеса Айхман. Трудно е да се вменява на Аренд вина за преувеличенията и манипулациите, възникнали по-късно на основание на написаните от нея 15 реда за непозната България, за една сложна история на спасение, гонение и унищожение, за която гениалната писателка и философ изобщо не е имала представа.

По какъвто и начин да бъде разглеждана днес сложната история на еврейството в царство България през 1941-1944, тя налага един трагичен извод: в онази епоха в България е имало властници, които са желаели унищожението, физическото премахване на всички евреи и частично са го постигнали. Дали са действали само под чуждо влияние или като банални опортюнисти, следвайки внесена отвън доктрина, е сложен въпрос, върху който си струва да се поразсъждава. Не са успели да завършат демоничното си дело, защото е имало други българи, за които еврейството в България е било неделима част от нейната история, включително от националните и освободителните ѝ борби. Това е втора, не по-малко сложна част от отговора на въпроса кой и защо е спасявал евреите, защо тяхната защитата е свързана не само с представители на опозицията като Петко Стайнов, Никола Мушанов и други, но и с членове на националистически формации от управляващото мнозинство (Владимир Куртев от ВМРО, Димитър Пешев[370] и други), без в това число да влизат стотици най-обикновени българи, за които изборът е бил неполитически, а чисто морален и етичен? Този именно въпрос дава основание на някои автори да твърдят[371], че българският национализъм от онази епоха, съсредоточен преди всичко върху осъществяването на националния идеал на обединението, териториално и народно, е специфичен и различен от екстремно уродливата форма на националсоциализма.

Цитираните обстоятелства, които показват една доста по-сложна ситуация на спасението и на ролята на спасителите, не са били обаче безпристрастно разглеждани от историци и управляващи пред обществото ни и в известни периоди са били укривани от него. Няколко поколения са били захранвани с лесносмилаеми версии за спасението на евреите, в които, като в исторически комикс, една сложна хроника е представяна като поредица от прости действия, извършени от митични герои. Нищо чудно, че българското общество се чувства национално уязвено при всяка корекция или дори уточнение на факти около спасението, с което са били окичени няколко поколения българи. Такова действие би могло да се сравни с отнемане на олимпийски медал или с болезнено покушение върху национален мит.

В тази книга са събрани няколко мои есета за Холокоста в царство България, писани през 2011 и 2012 година, някои от които помествани в периодичния и специализиран по темата печат, включително на английски и немски езици. Те не са предизвикани от конкретни ситуации, а от различия с някои спорни и дори неверни интерпретации на историята на еврейството в България през периода 1940-1944 г., както и с инструментализиране на темата, в смисъла, за който предупреждава Бауер.

Тези различия могат да бъдат формулирани кратко по следния начин:

– темата за спасението на 48000 български евреи е неделима от историята на техните гонения, както и на депортацията на 11343 от присъединените през 1941 г. територии на Македония и Беломорска Тракия..

– българската държава от периода 1941-1944 (в лицето на правителството на Богдан Филов, солидарно с цар Борис Трети) определено носи вина и отговорност за тази депортация, която е организирала и осъществила, предавайки евреите в ръцете на германците извън границите на България(тракийските евреи във Виена, а македонските – на границата).

– списъкът на „спасителите“ не се покрива с упорито разпространявани легенди и митове. Най-изявените водачи на спасението са представителите на Българската православна църква.

– българското еврейство, притежаващо много от националните особености на българския народ, не е било пасивна, лесно манипулируема маса, и е намерило достатъчно сили и средства енергично да се противопостави на насилственото отнемане на най-висшето му право на гражданство и родина.

– то е намерило съюзници в най-широкия спектър на българското гражданско общество (политици, висш клир, общественици, интелектуалци и най-обикновени граждани), които е успяло да организира в своя защита. Ниската популярност на антисемитска идеология сред българския народ е дала на българските евреи по-големи шансове за оцеляване отколкото в други съседни страни.

– преследванията и съответно „спасението“ е процес, който е продължил с променлив успех близо четири години, без нито за момент до 1944 година рискът от фатален изход да бъде изцяло елиминиран.

В България има много „специалисти“ и историци по темата на „спасението“. По-малко са онези, които се занимават с историята на преследванията. Това е понятно: първата тема носи обществен комфорт, докато втората е трудно възприемана. Истината за онези изключително трудни години за еврейското население в България се състои обаче в равновесието между двата сюжета, което съм се опитала да постигна.

Някои могат да зададат въпроси: „Необходима ли е тази истина?“ или „Каква е практическата полза от нея?“.

На тях могат да бъдат дадени различни убедителни отговори, включително и евангелският: „Истината ще ни направи свободни“. От предразсъдъци, зависимости и невежество.

Бих желала да предупредя читателите, че този труд не е историческо съчинение, нито научна дисертация. В него са използвани два метода – на директната документалистика и на вторичния анализ на вече написани съчинения и трудове, с които темата изобилства. Въздържала съм се обаче от цитиране на авторитети, не от неуважение към тях, а защото не смятам, че „цитатничеството“ е метод на изследване или на приближаване към истината. Есетата изразяват моя лична гледна точка за събития от една епоха, важни не само за онези, чиято съдба и семейства са били ампутирани от Холокоста, но и за цялото българско общество, многократно наранявано и изтезавано, включително чрез съдбата на неговите евреи.

Спасението, народът и водачите

„Ако попитате някого, кои са трите неща, с които България се гордее пред света, почти сигурно е, че повечето хора ще назоват като едно от тях „спасението на българските евреи по време на Втората световна война“.

С тази фраза започва една издадена през 2011 година книга на еврейската организация „Шалом“ за живота на евреите в България.

Спасението на 48 хиляди български евреи се е превърнало за страната ни в „лейбъл“, важен почти колкото киселото мляко и розовото масло.

Няколко поколения българи са възпитавани с благородната легенда за спасението, според която цял народ, предвождан от цар, депутати и свещеници, се е втурнал да спасява евреите, предназначени за изтребление. Покосени от всеобща амнезия, разказвачите на тази красива приказка дори не си дават труда да отговорят на простичкия въпрос: „спасени от кого?“.

Привидно елементарен, този въпрос се блъска в стена от исторически клишета и предразсъдъци, които пречат и до ден днешен да се даде хладнокръвна, лишена от политически пристрастия оценка на българския политически режим в периода 1939-1944. Наричан от комунистическата номенклатурна историческа традиция с нищо незначещия термин „монархофашизъм“, той бе формално реабилитиран след 1989 година чрез отмяна на един неверен термин. Историческа реабилитация на режима на Борис Трети и на правителството на Богдан Филов, въвлекли България в Тристранния пакт и превърнали страната ни в съучастница на тежки политически престъпления, не може да стане обаче само поради несъстоятелност на едно понятие. Без да се наемам да определя с една дума този враждебен на евреите режим, мога само да отбележа, че той е основна причина еврейското население в България да има нужда да бъде спасявано през 1943 година от сигурна смърт, сполетяла 11343 евреи от присъединени към царството и изцяло администрирани от него територии.

Темата за оцеляването или спасението, според различно употребявана терминология, на други 48000 е многократно коментирана, без досега да е постигнат консенсус за ролята на официалната държава, монарха и други политически субекти. Същевременно тя е исторически „изнасилвана“ нееднократно от различни кандидат-спасители и верни тям придворни. До 1989 г. беше налагана историческа доктрина, при която ролята на спасителите се възлагаше на компартията и в частност на Тодор Живков, за да се стигне до нелепото предложение да му бъде присъдена Нобелова награда за мир за „спасението“. След детронирането на Живков вакантната главна роля на спасител беше известно време оспорвана, докато не започна усилена кампания за присъждането ѝ на друг актьор от същата епоха – цар Борис Трети. Подготвяха я и я следваха различни епизоди, един от друг по-нелепи и печални като: неправомерно засаждане на символни дръвчета в Ерусалим (впоследствие изтръгнати), самоволно слагане (и съответно махане) на паметни плочи, писане на рекламни книги по темата (главно в чужбина), опити за правене на филми, преработка на учебния материал по История за средния курс, създаване на лоби (и дори фондация) в еврейски среди с цел пропаганда на тезата за „царското“ спасение, и други целенасочени действия, режисирани и отблизо наблюдавани от заинтересовани лица, до завършването на големия мит за царя-спасител. [372]

Този мит обаче не се споделя както от много български историци, така и от техни колеги в чужбина. Между тях са професор академик Георгий Чернявски и професор Лариса Дубова, автори на задълбочено, документално обосновано изследване на преследванията на българските евреи през периода 1940-1944[373], Фредерик Чери, автор на първото голямо изследване на историята на спасението, изследователят на Холокоста Арно Лустигер, професор Майкъл Беренбаум[374], големият американски филмов режисьор Стивън Спилбърг[375], професор Ед Гафни от Чикаго[376], изследователските фондове на Музея на Холокоста в Йерусалим, на Музея на Холокоста във Вашингтон и на Музея на Холокоста в Лос Анджелис, Световната сефарадска асоциация със седалище в Ню Йорк и много други. Митът за „положителната“ ролята на цар Борис Трети в съдбата на българските евреи и на онези от присъединените към България територии след април 1941 г. не се споделя и от еврейските общности (доколкото са останали) във всички споменати територии. През последните години и месеци се появиха и нови български публикации и филми, в които също така е изразено съмнение към всеобщо съпричастие към съдбата на евреите, както и за първи път се извежда на преден план трагичният и дълго умишлено отбягван въпрос за депортацията и унищожението на 11343 евреи през март-април 1943 г. от завзети от България Македония и Беломорска Тракия. Най-нови в тази поредица са изследването „Спасение“ и падение“ от Румен Аврамов[377], очеркът на професор Майкъл Беренбаум „The Jews in Macedonia during WWII“, „Shameful Behavior. Bulgaria and the Holocaust“ от американския автор Шеломо Алфаса, директор на Американската сефарадска федерация, книгата Rettungswiderstand. Über die Judenretter in Europa während der NS-Zeit от един от най-значителните изследователи на Холокоста, Арно Лустигер, трудът на изследователя Шломо Шеалтиел (проект на университета в Тел Авив съвместно с Яд Вашем) „От Родина към Отечество“, двучастният филмов репортаж на Нова телевизия „Спасени“ на младата журналистка Марина Цекова[378], като всички тези публикации датират само от последната година.

Освен това институции, общности, интелектуалци и други обществени фактори се задълбочиха в изследването на ролята на онези действителни български личности и институции, които са изиграли положителна роля за физическото оцеляване на 48 хиляди евреи. Като са се намесвали многократно при всеки случай на опасност от предстояща депортация, те са водели истинска битка с времето, отмествайки в него опасността и печелейки с всеки нов транш все по-големи шансове за спасение. Тази битка е с огромно значение, защото е осъществена въпреки действащите расистки, антиеврейски закони, гласувани през декември 1940 г. и подписани от Цар Борис Трети през януари 1941 г. и през следващите две години до 1943 г.[379]

В резултат на това израелската държава призна за последните 10 години седем нови личности за „праведници“[380](най-високата титла, която се присъжда в Израел), между които патриарх Кирил и екзарх Стефан, македонският деец Владимир Куртев, както и други български общественици от онази епоха, все хора, известни с протеста, изразен лично пред цар Борис Трети, по повод преследванията на евреите. (В листата на българските „праведници“, за която ще стане дума по-нататък в този текст, не фигурира нито цар Борис Трети, нито който и да е член или приближен на Двореца или на правителството от онази епоха).

Паралелно с историческото признание на подвига на спасителите продължава да бъде извършвана значителна и нова по характер изследователска дейност за депортацията и убийството на 11343 евреи от присъединените към България територии.

Тази дейност е частична последица от новата политическа ситуация след 1989 година, при която се очертаха два нови фактора от гледна точка на изследванията на Холокоста:

1. След разпадането на Съветския съюз и на Югославия се създадоха нови политически субекти, важни за географията и историята на Холокоста (балтийските републики, Украйна, Белорусия и всички нови държави на мястото на стара Югославия).

2. Бяха отворени множество архивни фондове, с което станаха известни много нови факти.

Новите държави се нуждаеха не само от намиране на своя идентичност, но и на своя собствена история, което задължително преминаваше и през по-внимателен прочит на събитията, довели до унищожението на 6 милиона евреи през Втората световна война. Той се оказа съществено различен от досегашния за Литва и Латвия, места на истински антиеврейски изстъпления и зверства, за Украйна, където беше ясно формулирана вината на местното население в „Холокоста с куршум“ (избиването на близо един милион евреи) или за отделни републики на бивша Югославия, където в Хърватска са унищожени от самите хървати близо 40 хиляди евреи, докато по същото време партизани в Сърбия се борят да спасят други 10 хиляди. Много от цитираните страни изминаха труден процес на осмисляне на собствената си история и трябваше да се разделят с чувството за безнаказаност и безотговорност, с което ги обслужваше принадлежността им към големите политически съюзи на близкото минало. Този процес не е завършил и ние сме живи свидетели на най-нови негови епизоди: например официалното извинение през 2011 година, което трябваше да изрази Хърватска заради поведението си към евреите по време на Втората световна война, политическо условие за приключване на преговорите за приемане на страната в ЕС. Няколко години по-рано, през 2003 г. подобно извинение бе поискано и от румънския президент Илиеску и румънското правителство беше принудено да направи официална политическа декларация с признание за румънската вина за гибелта на близо 350 хиляди евреи в окупирани от Румъния територии (Транснистрия и Бесарабия).

На световната общественост, на интелектуалците-изследователи, както и на еврейските общности днес е пределно ясно кой каква роля е играл през онази епоха. Това като че ли все още не е напълно ясно на всички в българското общество.

Очевидно е същевременно, че

България е един по-особен случай

поради обстоятелството, че в нея едни евреи са били в крайна сметка спасени, а други – унищожени. Често привежданият от някои български историци и политически заинтересувани лица довод, че България е спасила всички свои евреи (от старите територии на царството), а не носи никаква отговорност за чуждите (в Македония и Беломорска Тракия) са почти наивни, като се има предвид, че по времето на онези събития всеки българин се е гордеел с факта на „обединението“, както целокупното българско общество е възприело присъединяването на новите територии, и не е поставял под никакво съмнение тяхната принадлежност към държавата. И до днес продължаваме да се хвалим с обстоятелството, че сме строили в Македония пътища и мостове, отваряли сме училища и църкви, създали сме университет в Скопие, но забравяме да уточним, че този градеж не е бил дарение към чужда държава, а инвестиция в собствената ни. Разполагам с няколко серии пощенски марки (от колекцията на моя дядо), от които е видно, че дори на 8 септември 1944 година Българските пощи са емитирали серии с надпис „Царство България, Македония“, тъй като до последния момент на своето съществование българското правителство е упорствало (и съответно може би е вярвало) да запази придобитите си през 1941 г. земи. Дори след влизането на съветските войски в България надеждата, че Македония ще остане българска е като че ли последната илюзия, с която нацията се е разделила. От друга страна в историческия контекст на Холокоста, доводът за „чужди“ и „свои“ евреи звучи меко казано странно и напълно нерелевантно от морална гледна точка.

Съществува голям онтологичен проблем в схващането на български политици, включително от най-висок ранг, по отношение на факта на спасението и на неговата припознаваемост.

Този проблем е свързан с наложили се две клишета: за „народното“ спасение и за „спасението отгоре“, т. е. по разпореждане на висшата държавна йерархия, отъждествявана в ново време с цар Борис Трети. Нюансите на двете тези се различават единствено в листата, в която след главните протагонисти са подредени по-“дребните“ спасители (свещенници, интелектуалци, депутати и пр.).

Ако се сравнят изявления по „спасението“ на Тодор Живков, Симеон Сакскобургготски, Бойко Борисов, в тях, извън разбираемо различен като риторика политически език, ще се открие удивително сходство. Освен че използват двете клишета („народ“ и „лидер“), тези понятия са поставени в исторически остарял контекст. Така например понятието „народ“ те разбират като възрожденска идейно-обединителна категория, каквато през 1943 г. вече не съществува, а „лидерската“ роля е била предоставяна най-напред на Живков, а в ново време вече на Борис Трети преди всичко заради заемана от тях йерархична функция. Друго налагащо се сходство между споменатите е тенденцията на историческо премълчаване или разкрасяване на историята за „спасението“, която по силата на истински надпартиен консенсус се представя като колективен исторически акт (народ, цар, църква, общественици и пр.). Пренебрегнати са важни факти като безспорната вина на българските власти и държава от онази епоха, за депортацията и физическото унищожение на 98% от еврейското население в администрираните от България територии в периода 1941-1943 г, както и безмълвието на българското общество както при извършването на това престъпление, така и след него. И ако напълно основателно обществото ни се гордее с гражданското си неподчинение спрямо плана еврейската общност в България да бъде депортирана, то още не е намерило обяснение дори за себе си защо е останало равнодушно към насилието и беззаконието над „другите“ евреи от Македония и Тракия?

Справедливостта изисква да отбележим, че демократично избраните след 1989 г. български президенти по различни поводи признаха вината на българската държава от онази епоха, при това свързвайки я с конкретната държавна власт, правителство и монарх. Във филма на Марина Цекова „Спасени“ Жельо Желев казва например следната фраза: „Държавата е тази, която изпраща евреите в Треблинка“. С уточнение, че това изявление е неофициално, тъй като е направено през 2012 година, 15 години след напускането му на поста на държавен глава. В статия във вестник „Труд“ от март 2012 г. Петър Стоянов също признава „отговорност на българските власти за депортацията на македонските и беломорските евреи“, но също в качеството на частно лице. Подобно изявление прави и Георги Първанов по време на негово официално посещение в Израел през 2008 г., което обаче има характер на импровизация и по-късно не е потвърдено нито от българските институции, нито от медиите. Всъщност България няма изработена позиция за своя вина през указания период на еврейските гонения и не е поела отговорност нито за депортацията, нито за преследванията, поради липса на консенсус по този въпрос.

През последните години обаче всички чествания на знакови дати от времето на еврейските гонения са съпроводени с официално държавно присъствие и с упоменаване на жертвите на депортацията, което би могло да се изтълкува като частично поемане на вина.

След Живков, много политически лидери намират основание за подобно „частично“ тълкувание в оправдания от следващата епоха (комунистическата диктатура), която широко и често недобросъвестно се използва като сравнителна мярка. Като че ли насилническите действия на комунистите след Холокоста, включително върху негови извършители, служат за оправдание на по-ранни престъпления. В този смисъл възникват сериозни морално-етични съмнения, свързани с прибързана и в някои случаи напълно необоснована реабилитация на личности (Богдан Филов, генерал Луков, Дочо Христов, Иван Дочев и др.), и на цели групи и организации, обявени за „жертви на комунизма“ (Съюз на българските национални легиони, Ратник, Бранник), и дори въздигането им в ранг на „борци“ срещу комунизма и „дисиденти“ с полагаемите се почести (паметници, възпоменателни плочи, шествия, официални названия и пр.), макар да имат пряко отношение към преследванията на евреите. Борци срещу комунизма са били и национал социалистите, но това никога не е било аргумент за тяхна политическа реабилитация.

Така, приемайки тезата за „народното“ и дори всенародно спасение, лаврите на тази изключителна победа, наричана „най-светлата и хуманна страница в историята на нашия народ“ се разпростират и върху някои крайно десни политически субекти, които имат право да присъстват в тази история само в ролята на палачи[381].

Особено чувствителен в темата на „спасението“ е въпросът за ролята на „народа“.

Вярно е, че спасението на евреите в старите граници на царство България се дължи до голяма степен на енергични реакции, възникнали в гражданското общество на държавата. Но „гражданското общество“, квалификативна категория, не се покрива с понятието „народ“, което има и количествен смисъл.

Под добилото гражданственост понятие „спасението“ често се подразбира народно движение, което се е противопоставило на преследванията и гоненията. Истината обаче е по-сложна и се състои от

три различни по характер и значение епизода, без процесуална връзка помежду и с различни участници.

Първият датира от октомври-ноември 1940 г., когато в Народното събрание е внесен за разглеждане Закон за защита на нацията. Този закон се състои от няколко дяла, но за никого не е тайна, че основна част в него е Дял втори, „За лицата от еврейски произход“. Доказателство за това е извънредно простото обстоятелство, че възникналите протести срещу закона засягат единствено този дял(въпреки че формално ограниячения се предвиждат и в другите части на Закона, използвани като мимикрия.)

Срещу ЗЗН реагира най-напред Консисторията на евреите, която отправя призиви към всички инстанции на държавната власт и обществото. Срещу ЗЗН се противопоставят с петиции, писма и декларации група български писатели, Съюз на адвокатите в България, група общественици (между които Христо Пунев, Янко Сакъзов, Димо Казасов, Стоян Костурков), солидарно целият Синод на БПЦ, опозиционни депутати като Петко Стайнов и Никола Мушанов.

Тук трябва да се подчертае, че от началото на 30-те години с нарастване на ролята на интелигенцията (тя започва да се обединява и в професионално профилирани сдружения), голяма част от нея (с редки изключения) възприема в своите идеи принципите на толерантност, на народностно и религиозно зачитане на другите и отхвърляне на антисемитизма като идеология. Някои партии като Радикал-демократическата и Демократическата дори въвеждат нарочни текстове, свързани с това, в програмите си. Създадената по този начин среда на търпимост и приятелски чувства към еврейското население е база, върху която реакциите на интелектуалците при обявяване на проекта на ЗЗН са общо взето единодушни. Като пояснение може да се добави, че еврейското население, предимно живеещо в градовете, в някои от които (София и Пловдив) съставлява повече от 20%, е напълно интегрирано в специфичната българска градска среда и поддържа тесни приятелски връзки с интелектуалците, а и много евреи упражняват де факто свободни и интелектуални професии (лекари, адвокати, журналисти, музиканти, художници и прочее). През 1937 г. журналистът Буко Пити публикува брошура с 60 изказвания на интелектуалци и общественици от различни кръгове, които обосновават липсата на антисемитизъм в България и призовават към толерантност и верска търпимост[382]. В такава атмосфера реакцията на интелектуалните среди срещу ЗЗН не е изненада и възниква напълно естествено, без някаква предварителна организация. В периода от 20 октомври 1940 до края на ноември, когато привършват обсъжданията, Народното събрание е залято от протести на писатели, адвокати, общественици. Под петиции слагат подписите си приятели на царя като Елин Пелин, водещи писатели като Т. Влайков, Ст. Чилингиров, К. Константинов, Тр. Кунев, Мл. Исаев, Людмил Стоянов, Н. Лилиев, Петър Горянски, Ана Каменова и др., без оглед на различията им в политическите убеждения. Общественици като Христо Пунев, Димо Казасов, Стоян Костурков отправят лични послания.

Както е видно, в този първи епизод не участват депутати от мнозинството, включително Димитър Пешев, който в своите спомени признава, че в онзи момент е намирал „проектозаконът за необходим“.

Както е известно от историческите факти, тази съпротива остава обаче безрезултатна, тъй като ЗЗН е приет и влиза в действие на 23 януари 1941, след като е узаконен с Указ на цар Борис Трети.

Вторият епизод е от март 1943, когато става явен плана за депортация на всички евреи от Царство България (в обединените му вече територии).

Първата реакция идва от Кюстендил, където Яко Барух организира представителите на еврейската община, които от своя страна намират подкрепа както в местни авторитети като Владимир Куртев, Сюизмезов и Момчилов, но и у зам. председателя в онзи момент на Народното събрание Димитър Пешев. Последният написва своето известно писмо до министър-председателя и събира 42 подписа в подкрепа.

В същото време в Пловдив назрява революционна обстановка, тъй като евреите са вече събрани на гарата за депортация, но митрополит Кирил се присъединява към тях, поемайки ролята на водач, и изпраща телеграма с драматичен текст до Царя. Митрополитът, който преди това е приютил в дома си пловдивския равин и семейството му, заявява, че ще се качи във влаковете с евреите. Никой дотогава не е извършил такова публично революционно действие, което несъмнено е имало своя ефект.

В този епизод няма организирано участие на интелигенцията. Тя е раздвоена между удовлетворението от присъединяването на Македония, в което вижда осъществяване на българския национален идеал, и един хуманен акт, чиято историческа тежест вероятно е подценила в онзи момент.

Третият драматичен епизод е свързан с новия опит за депортация около 24 май 1943 г. и е с някои нови участници. Тревогата е дадена този път от софийските равини Даниел Цион и Ашер Хананел, вследствие получена на 21 май заповед за изселване на софийските евреи в тридневен срок. Еврейските религиозни водачи се втурват да търсят подкрепа във всички среди на държавната власт и управление. Царят отказва да се срещне с тях и напуска София на 23 май, като остава безмълвен през цялото време на драматично развилите се събития. Камбаната за тревога бие софийският митрополит Стефан, който вече се е срещнал с равините и дори е дал гостоприемство на равина Цион. Стефан държи революционна реч в традиционното си за Празника на просветата слово на 24 май, в което отправя укор към властите заради отношението им към евреите и изразява съжаление, че „еврейските ученици не участват в празника“. Той написва доста агресивно за стила на един духовник писмо на Царя (Борис Трети е отказал да го приеме), което предава на Павел Груев. „Бой се Борисе, с каквато мяра мериш, с такава ще ти отмерят“, казва с нечувана дързост духовникът на укрилия се монарх. За първи път отношение към съдбата на евреите взимат и представители на левите сили, които виждат в този акт възможност за опозиционна проява на полето на глобалната политика срещу правителството. От друга страна, представители на мнозинството, включително Пешев, „абортирани“ като дисиденти на властта в предишната акция, не участват в следващи действия по спасяването.

Като резултат властите вземат решение тихо мълком да изселят евреите в малки градчета и села в Северна България, откъдето да ги отправят по-късно в депортация за Полша. Стига се до ново спасително отлагане на „крайното решение“ и евреите наистина са изселени светкавично от големите градове, където биха могли да разчитат на голяма подкрепа от страна на църквата и на интелигенцията.

От изнесените по-горе факти става ясно, че не съществува организирана последователност в тази съпротива и че единствената институция, която не спира своите действия през всички етапи на гонения и опасности за еврейската общност, е била БПЦ не само в лицето на висшия клир, но и на почти всички свои представители. Става ясно също, че българското еврейство е отказало да изиграе роля на послушна тълпа, не се е подчинило на авторитета на царя и правителството и е направило възможното, а в някои моменти и граничещо с невъзможното, за да подтикне към действия гражданското общество. Българските евреи са приели с огорчение да окичат гърдите с позорните жълти звезди, които някои от тях са закачили на мястото на военните си отличия, но са отказали да бъдат изгонени от земята, която са считали за своя родина. И това е дало резултат.

„Спасителната съпротива“, както я нарича Арно Лустигер[383], няма обаче „водачески“ характер в политически смисъл, което личи от нейните автори.

Най-високостоящ в йерархията на ѝ е депутатът Димитър Пешев, който заема пост заместник председател на Народното събрание. Огромната морална заслуга на Пешев се състои в обстоятелството, че той не само желае, но и поема личен риск да стане „водач“ на кампания за спасение от депортиране на еврейското население в Кюстендил. Депутат от управляващото мнозинство, Пешев действа в този случай като истински дисидент. Това не е първият случай, когато той се противопоставя на „своите“. Като министър на правосъдието няколко години по-рано той е отказал да потвърди смъртна присъда срещу Дамян Велчев. Пешев съзнава, че е необходима публична и колективна акция и събира 42 подписа на депутати под набързо съчинен от него текст, чийто адресант е министър-председателя. Малко вероятно е да е правил предварителен „кастинг“ по тази подписка (което впрочем става ясно от нейното компрометиране само ден по-късно). Малко вероятно е също така подписалите неговото възвание да са имали до един съзнание за политическата тежест на този акт. Пешев обаче не успява да изкачи стълбата на своето водачество, защото акцията му, а впоследствие и той самият са политически съкрушени и компрометирани. След намеса на Филов, който дори не си прави труда да се срещне лично с Пешев, депутатите оттеглят подписите си от възванието, с което „обезвреждат“ възникналия дисидентски протест, както и самия Пешев. Заради своята акция на солидарност[384] той е сменен от своя пост вследствие на светкавично организирана от министър председателя Филов процедура, гласувана от цялото депутатство от мнозинството, включително подписалите „Пешевата“ декларация народни представители. „Предателството“ на тези 42 е попречило не само Пешев да стане „водач“ на протеста, но и да го превърне в обществено значимо политическо действие, абортирано още преди да получи гласност. Поради тази причина ми изглежда несъстоятелно на тези 42 депутати да се приписват заслуги в този акт.

Въпросът дали Пешевата декларация е имала стойност за спасението на евреите, не се изчерпва със спорния практически резултат от неговото действие. С нея Димитър Пешев създава прецедент на съпротива срещу режима на Филов и цар Борис Трети вътре в сърцевината на тяхното управление. Естествено Пешев не е бил Клаус фон Щауфенберг[385] и неговото писмо не е застрашило с нищо нито сигурността на Филов и цар Борис Трети, нито тяхната политика. То е било действие с вторични последици, много по-значителни от прекия проблем, с който е бил свързан изразения в него протест. Идващо от страна на член на мнозинството, подкрепен макар и ефемерно от други 42 (1/4 от всички правителствени депутати, третирани от Филов като „подведени“), то е показало реакция срещу прогерманската политика на правителство и цар, идеща не от опозицията.

Излишно е да се подчертава, че нейни депутати като Петко Стайнов, или опозиционни дейци като Никола Мушанов, въпреки целият им обществен потенциал, в онзи момент не са разполагали с политическо влияние. Онова обаче, което те са имали е била трибуната на Народното събрание, която са използвали, за да известяват тайни планове на правителство и дворец, с надежда да подкопаят увереността на населението в правдивостта на действията на властта.

Справедливостта изисква да се подчертае, че през онази пролет на 1943, когато еврейското население в цяла Европа е подложено на най-жестоки предследвания, в прогерманска България се намира проправителствен политик като Димитър Пешев, който официално се възпротивява на антиеврейските мерки, както и че опозицията запазва парламентарното си право да протестира, обстоятелства, немислими в която и да е било друга окупирана или присъединена към германския съюз страна. По парадоксален начин, именно тази „слабост“ на режима Борис Трети- Филов (по причини може би от личен характер на двамата) разкрива възможности за съпротива срещу тяхната антиеврейска политика, които несъмнено са били използвани в най-висока степен.

Един от най-важните актьори в тази съпротива безусловно остава

Българската православна църква.

В дебата за съдбата на евреите тя е имала срещу себе си добре организирана държавна машина, върху която се опитвала да влияе чрез нестандартно средство на общуване между църква и държава: непрестанен натиск. БПЦ започва този натиск още при обсъждане на Закона за защита на нацията, с който изразява остро несъгласие, и го продължава до пълното премахване на антиеврейските действия след 2 септември 1944.

През целия този период тя се намира в сложни и противоречиви отношения с Двореца и правителството, които отказвали да ѝ признаят правото да избере партриарх. Представители на висшия клир като митрополитите Стефан и Кирил имали нескрити конфликти с цар Борис Трети както по църковни въпроси, така и поради несъгласия с неговата прогерманска политика. Без да се съобразяват, че поставят в рисково положение вътрешната политика на църквата, българските митрополити правят морален и политически избор по отношение на еврейския въпрос в България, с какъвто не може да се похвали не само никоя религиозна институция в Европа от онзи момент, но и която и да е друга формална организация като цяло. При това нейната безпрецедентно последователна позиция не се изчерпва само с хуманистични призиви, но и с действия, пример за каквито дават самите църковни първенци. Епизоди като показното вземане под закрила на софийския и пловдивския равин съответно от митрополит Стефан и митрополит Кирил, драматичните писма и телеграми, изпратени от двамата до монарха с искане да отмени депортацията, заплахата на Кирил, че ще се качи във влаковете заедно с евреите, писмената заповед до свещенници „да отворят вратите на църквите и манастирите за евреите“, не са градски легенди и вторично изработени митове, а реални факти, извършени със замах и дори с известна театралност. Именно емоционалният ефект на тези реакции е бил стимулиращия населението фактор, което, увлечено от своите духовници, се е обединило около тях в действие, което за момент се е превърнало в кауза. Изумителен е фактът, че 11-те български митрополити, при всички противоречия, различия и понякога конфликти между тях, са успели да постигнат съгласие относно колективната си съпротива срещу антиеврейското законодателство и по-късно спрямо неговото прилагане и настъпилите гонения. Свидетелство за водената от тях битка за опазване най-напред на правата, а по-късно и на живота на еврейското население са протоколите на Светия синод от периода 1940-1944 година, един изумителен по своето съдържание документ, чието публикуване през 2002 година[386] даде нова насока на цялата „теория на спасението“. Всеки запознат с него разбира, че

истински морални водачи на спасението са били митрополитите[387],

които са упражнили влияние и власт както спрямо управляващите, така и в обединение на немалки по численост групи от хора, сред които са се ползвали с авторитет. Така те са осъществили не само форми на протест, но на истинско публично гражданско неподчинение, което е заплашило устоите на царството и властта, разтърсило ги е отвътре и в резултат ги е принудило към единствен възможен за момента избор: отмяна, макар и временна, на депортацията. Правителство и дворец реагират с нескрита неприязън на тези действия: според Стефан Груев[388], царят е много ядосан и дори склонен да обвини митрополит Стефан в шпионаж в полза на англичаните, колкото до Филов, в „Дневник“ за пореден път министър председателят се гневи на поповете. Доказал своята успешност, този метод на груб и недвусмислен натиск върху властта, е употребяван след това всеки път, когато нова опасност от депортация се е появявала, саботирайки намеренията на властта и лишавайки я все повече от народна поддръжка за нейните действия срещу евреите.

Само с морален авторитет разполагат и интелектуалците. Тук трябва да се подчертае, че евреи интелектуалци се ползват с голям авторитет в техни среди. Примери са композиторът Панчо Владигеров, автор на силно патриотичната „Българска рапсодия Вардар“(1922), написана като отзвук на българските национални тежнения след Ньойския договор, художниците Жул Паскин и Давид Перец и други.

Поради упражнявана в медиите цензура (вестници и радио са до един проправителствени), протестите на интелектуалците не добиват обаче широк обществен отзвук.

Един преглед на вестниците между есента на 1940, когато в Народното събрание е внесен законопроектът на ЗЗН и месец март 1943, който е трагична граница в съдбата на евреите, дава представа, че като че ли общественият интерес равнодушно заобикаля еврейските гонения. От друга страна, не може да се твърди, че съществува постоянна антисемитска пропаганда, която да подготвя обществото с планирани от властите гонения. Вестниците „Мир“, „Зора“, „Утро“ и прочее осведомяват населението за хода на войната, упражняват се в апологетика на германците, но рядко се отдават на вирулентни нападки спрямо евреите. През февруари 1943 г., само месец преди планираната депортация на евреите, във вестник „Мир“ могат да се открият дори съобщения за годежи или сватби между лица от еврейски произход, а между рекламираните новоиздадени книги – биография на Алберт Айнщайн, който отдавна е напуснал Германия, за да избегне лагерите.

Тази политика на премълчаване какво точно се случва с евреите, може да бъде разглеждана и като цензура, но може би също така се дължи на онова, което германският посланик в София Адолф Бекерле с огорчение назовава „незаинтересованост у българите към разрешаване на еврейския въпрос“. Дали това е било форма на мимикрия на контролираната от правителството преса, е въпрос на който не може да се даде еднозначен отговор? Дори намесата на Димитър Пешев с неговото писмо до министър председателя Филов остава почти неизвестна за публиката, както и причинените на самия Пешев последици от това действие. Филов, съгласувано с Борис Трети, организира светкавична контраатака, в резултат на която подписите на депутатите са оттеглени от документа, а на 27 март 1943 вестник „Зора“ помества съобщение от 4 реда със следния текст:

„Из Нар. събрание

Нар. събрание вчера гласува предложението на нар. представител г. д-р Ал. Попов за изказване на недоверие на подпредседателя на Нар. събрание г. Дим. Пешев. Предложението бе прието с болшинство.“

Видимо дирижирани антиеврейски кампании в пресата има сравнително рядко: например през есента на 1940, когато се обсъжда ЗЗН и в началото на 1943, когато, без нито веднъж да бъде споменат фактът на депортацията от Македония и Беломорието, са поместени антиеврейски статии и дописки, обвиняващи евреите в спекула и търгашество, банални атрибути на антисемитска пропаганда, вкарвани в действие в стратегически моменти от антиеврейските преследвания.

Изключения са антисемитските радиопредавания по Българското радио, които по най-експлицитен начин „разясняват“ действителните цели на водената политика срещу евреите.

„Целта на антиеврейската политика се състои в това еврейската кръв постепенно да изчезне от България“ – се казва в един от коментарите.

„Трябва да се сложи край на сантиментализма – призовава друг коментатор. – Има интелигенти, които хленчат за съдбата на евреите…Еврейският въпрос не е само икономически, това е въпрос за кръвно, биологическо унищожение на евреите.“[389]

И все пак всички тези действия (съпротивата на митрополитите, мобилизацията вътре в самите еврейски общини, реакцията на интелигенцията, писмото на Пешев, острата реакция на някои дипломати) са получили в онзи момент достатъчна обществена тежест, за да наклонят везните в благоприятна за евреите насока. Тези везни от една страна са вече са претоварени с важни фактори като „международното положение“, вътрешнополитически борби в правителството, а няколко месеца по-късно и с внезапната смърт на монарха, след която никой не се наема вече да взема съдбоносни решения и да носи отговорност за тях. Може да изглежда провокационно като аргумент, но като че ли смъртта на Борис Трети е спомогнала повече за спасението на българските евреи, отколкото приписвани му действия в тяхна полза като жив. От средата и втората половина на 1943 в българския политически живот постепенно се конфигурира констелация от елементи, чийто резултат изобщо не е съдбата на евреите в България. В онзи момент те са почти незабележима частица от много по-голям пъзел, по-късно наречен „национална катастрофа“. Значително по-късно тази частица е извадена от голямата купчина на хаоса, за да добие характер на самостоятелна картина, наречена „шедьовър на българската хуманност“.

В светлината на гореказаното, когато става дума за ролята на обществени сили за спасението на евреите, употребата на понятието „народ“ би изглеждало като социално-историческа илюзия, без обединителното значение на действията на Българската православна църква, която успява да придаде характер на движение на действията в защита на евреите (спонтанната демонстрация на гарата в Пловдив с участие на митрополит Кирил и известната фраза, че ще „се качи във влаковете с евреите“, публичното изявление на митрополит Стефан при втория опит за депортация около 24 май и последвалата демонстрация, в която се включват дори комунисти, призивът „да се отворят църквите и манастирите за евреите“). В решителен за съдбата на българското еврейство момент именно Църквата е намерила верния подход да „качи“ народа на българската политическа сцена. Формулирала е за него кауза с морално измерение. Създала е момент с непреходна историчност, какъвто не са намерили за народа нито властта, нито монархът с тяхната териториална доктрина и идеите им за Realpolitik.

Употребата на понятието „народ“ при написване на историята на спасението на 48000 български евреи звучи кухо и неубедително, без пред него с главни букви да бъде написано името на Българската православна църква и без да бъде взета предвид бурната реакция на българската интелигенция. Може би в онзи момент тези две групи в обществото са имали в най-висока степен съзнанието, че в исторически смисъл българското еврейство, заселено по тези земи от столетия и напълно интегрирано в социалния живот и в историята, включително с участието си в освободителните и националните войни, представлява също част от българския народ. Насилственото откъсване на тази част за тях е бил предумишлен, престъпен акт, извършен поради политическо заслепение и в името на една нечиста сделка. Те не са допуснали българите да не реагират на своята собствена ампутация солидарно и единодушно, както това се е случвало и в други драматични моменти от тяхната история.

И тъй като понятието „народ“ не е само социална или историческа категория, но също и събирателно за манталитет, би могло да се каже, че тези личности, с особено висока морална устойчивост, като митрополитите Кирил и Стефан, като обществениците Петко Стайнов и Димо Казасов, като депутатът Димитър Пешев и македонският деец Владимир Куртев, като поредицата интелектуалци, като доктор Павел Герджиков и други знайни и незнайни обикновени хора с кураж и добри сърца, са станали действителни изразители на най-ценни добродетели на българския народен дух, с което са успели да повлияят на хода на националната история. Така, излизайки в защита на българското еврейство, те са спасили не само него, но и собствения си народ от тежестта на един позор, който дълго би тежал на неговата съвест.

Леа Коен е родена в София. Завършва пиано и музикознание в Българска държавна консерватория, София, майсторски клас, магистърска степен. След това продължава за период от четири години да учи История на музиката в Университета в Утрехт, Холандия. В периода 1976-1989 последователно е редактор в списание „Българска музика“, преподавател във Висшия музикален институт в гр. Пловдив, музиколог, а след това и директор на Софийска филхармония, гл. драматург и изп. директор на МФ „Софийски музикални седмици“. За този период написва пет книги за музика, главно из тематиката на музикалния авангард от началото на века, между които монографии за Паул Хиндемит и за Любомир Пипков.

Коментари (30)

- 14-10-2012|Златко

Преди да сме започнали, само едно кратко уточнение: всички коментари, касаещи само авторката на текста, а не съдържанието му, ще бъдат изтривани, а авторите им – изгонвани от форума. Не че се съмнявам в обективността и широтата на възгледите ви, рзбира се…

- 15-10-2012|Силвърмен

Златко, един въпрос – защо предварително се застраховаш срещу мнения за авторката?:))

- 15-10-2012|Николай Марков

Наистина, защо да коментираме авторката? Няма никаква нужда от това.

(Защо да коментираме авторка, която започва текста си с … пряка персонална атака срещу друга авторка: „Грешката на Хана Аренд“…)

Затова: няколко бележки ПО ТЕКСТА:

1. В текста погрешно е посочена дори формулировката, която Израел използва за удостоените от него „праведници“ – те не се наричат „Rigthious of the Nations“ – правилното изписване на тази категория на английски език е:“Righteous Among the Nations“.

2. Още по-фрапиращо сгрешени в текста са и някои споменавания на организации с техните англоезични названия. Например, названието на организацията

„Anti-Deffamation League“ е написано в текста с ДВЕ грешки: „Anti – Diffamation Ligue“ – всичко това не може да не породи основателни съмнения доколко този текст е наистина плод на грижовно боравене с източниците – или просто е поредната доза пропаганда.

3. В текста се твърди, че „някои крайно десни политически субекти“ … „имат право да присъстват в тази история само в ролята на палачи“ – такова твърдение, естествено, не е обосновано по никакъв начин: в текста няма посочен нито един факт, който да позволява употребата на думата „палач“ по отношение на който и да било българин, независимо от неговата политическа ориентация.

- 15-10-2012|Златко – re:
Силвърмен писа:

Златко, един въпрос – защо предварително се застраховаш срещу мнения за авторката?:))

Защото това е болестта, от която най-много страдат разговорите тук, Силвъре. Или според теб не е признак на изключително ниска дискусионна култура да се обсъжда човека, а не идеите му? (Римляните са измислили название за този тип „критика“ още преди 2000 години, казва се критика ad hominem – но тия работи не те вълнуват тебе, знам.)

- 15-10-2012|Златко – re:
„Николай Марков“ писа:

Наистина, защо да коментираме авторката? Няма никаква нужда от това.

Забелязваш ли, драги, че вече дори няма нужда да пишеш по няколко коментара, подушвам те още от първия (което би трябвало да те накара да се замислиш, защото говори за ясна липса на въображение и адаптабилност). Хайде сега да те видя, мили ми Рангелчо…

- 15-10-2012|Златко

Сега, след като го прочетох по-бавно и задълбочено, вече спокойно мога да кажа, че според мен това е много важен текст, сигурно първият, който представя някаква по-информирана и балансирана гледна точка по въпроса, поне в българското Интернет-пространство. Информираността на Леа Коен, както и способността ѝ за обмислена, непартизанска оценка на събитията, впечатлява силно. Вероятно това ще бъде типа оценка, която в края на краищата ще се утвърди в историята ни – спокойно отбелязване и на двете страни на българския Холокост – и падението, и последвалото го извисяване, без биене в гърдите и без скубане на коси. Идещите поколения без съмнение ще оценяват с повече безпристрастност от нас – и книгата на Леа Коен, която проправя път, най-вероятно ще бъде запомнена като една от първите, чрез които се прави не само опит за разчупване на „спасителската“ догма, но и за реалистично преценяване на историческите събития. Отлична работа, доколкото мога да съдя по този откъс.

- 15-10-2012|антони

българските евреи са спасени с общите усилия на доблестни политици обикновени хора православната църква и самия цар борис спасени са 48 000 убити 70 от 500 депортирани няма друга страна в европа и света направила това за евреите манипулация е почти всичко описано в този откъс както и в труда на коен и най важното българия е само назначен управител на окупираните земи македония и тракия дори и най върлите антифашисти евреи ясно доказват с български вагони и немски конвой се изпращат обаче къде никой не е знаел къде всички са мислели че ще бъдат използвани като роби в трудови лагери всички фантасмагории за това че някой е знаел съдбата на тези хора е просто наглост но парите не миришат и авторката затова често явно нагажда позицията си и пак повтарям спасени няма друга истина и от всички исторически документи това е видно и се дължи на българия представлявана тогава от достоен народ политици и църква

- 19-10-2012|Силвърмен

Златко, исках само да кажа, че понякога – невинаги, разбира се – не е важно само какво се казва, но и кой го казва. Евреи да говорят за евреи е класика, но все пак предпочитам отношението към Холокоста на проф. Йехуда Елкана пред това на Леа Коен. Ако ме разбираш. Разбираш ли ме, или да поясня…

/И се извинявам за забавения отговор, но сайтът няколко дни го нямаше/

- 19-10-2012|Златко

Не че го нямаше, ами ти беше на скамейката за размисъл, Силвъре… Признавам, че всичко това може и да е доста детинска работа, но като ми се вдигне кръвното и понатискам така копчето, което удря шамари…

- 19-10-2012|Златко

Не е лесна работа, да се намираш във фокуса на толкова много различно мислещи и чувстващи хора. От една страна дава много енергия, защото човек е принуден да не се застоява особено много, но пък понякога жилцата комарски идват в повече – и тогава се появява нужда от някакъв вид изпускателен клапан.

- 21-10-2012|Силвърмен

Златко, няма смисъл да вдигаш кръвното от това, че има крайни мнения, особено по такива въпроси.

А за Леа Коен исках да кажа, че е пристрастна към темата, защото е лично засегната. Докато ние, аз и много други, приемаме непрекъснатото припомняне на холокоста като опит за вменяване на вина. Аз нямам отношение към онова насилие и не искам да ми се припомня непрекъснато, защото това облагодетелства евреите за моя сметка.

Ти смяташ ли, че Леа Коен може да служи като последна инстанция и да ни определя на всички нас кое е правилно и кое не?

- 21-10-2012|Марко

Обезсърчителна е уговорката във формата на заплаха за изтриване от форума да не се пише нищо за авторката. А е и малко гузна с неяснотата си. Златко, ти сигурно предполагаш, че някой ще пише за авторката като за някогашната секретарка на ППО на БКП в Българската национална филхармония. Няма нужда от такъв призив към политическа коректност!

- 21-10-2012|Златко

И на двамата предишни коментатори – една добре известна, но може би малко позабравена фраза на Елеонор Рузвелт:

„Great minds discuss ideas; average minds discuss events; small minds discuss people.“

Великите умове дискутират идеи; средните (посредствените) умове дискутират събития; дребните умове дискутират хора.

Не че личността на автора или авторката е съвсем без значение, разбира се. Но пък всички познаваме онова особено величие на българските седенки, в които се дискутират… знаете какво. Така че аз поне се опитвам да поиздигна малко тукашните участници над познатите навици. И така, по същество: добре и с познаване ли е представена темата, има ли уклон в една или друга посока, или тук си имаме работа с едно удивително сдържано и лишено от кавгаджийска критика мнение? Изобщо – опитайте се за момент да мислите не като част от агитката, а със собствените си глави, хора. И ако след това все още сте несъгласни – заповядайте, кажете го, но със спокойствие, с аргументи и познаване на факти и събития, които не са представени в текста. Така ще има полза за всички ни.

- 21-10-2012|Силвърмен

Златкооо! Опитваме се да мислим, човек!

Исках да кажа, че съм чул и прочел всички мнения за евреите и Холокоста, но един от аспектите се повтаря като латерна. Това е вярно, това е вярно, това е вярно… Вие сте виновни, вие сте виновни, вие сте виновни.

Това искам да кажа, защото ти и Леа Коен пускаш, и пак имаше нещо за антисемитизма сутринта, ново и все едно и също, пак като латерна има в твоя сайт. Няма да прочета последното, защото нищо ново няма да науча. Това вече го ЗНАЕМ ДО БОЛКА.

то вече е казано и от Самуел Ардити, и от Габриеле Нисим и от други.

И това предизвиква обратна тяга, запомни го!

И никак не е случайно че Леа Коен непрекъснато драскулка в списание Биограф например.

И други неща не са случайни.

Не са случайни тези неща, Златко. А при теб доста често се появяват.

Това е.

Иначе и ти си прав.

- 21-10-2012|Златко

Силвъре, първо, тук става дума не за „вие“, а за „ние“. Второ, това, че тълкуваш текстовете по тази тема като обвинения, а не като опити за изчистване на задния двор на българската история от боклука, който го задръства от много десетилетия насам, говори повече за самия теб, отколкото за нещата, които се пишат тук. (Същото най-вероятно важи и за милионите „средни“ българи от момента – защото най-типичното нещо за средния интелект е неспособността му/й да живее с противоречивиинформации, идеи и съждения, в резултат на което винаги и навсякъде се опитва да сведе нещата до нещо простичко, „разбираемо“). В случая например в твоя, да ме прощаваш, череп, очевидно не може да се прокрадне и лъч от идеята, че този казус от българската история съдържа поводи КАКТО за гордост, ТАКА и за покаяние. За теб нещата могат да бъдат само от един род, или сме спасители, или сме виновници, точка. Ами какво да направя, не мога да ти помогна. Защото то само с опитване да се мисли не става, Силвъре. Иска си и можене. И как още си иска…

Тъй. Сега, дали ще ми се обидиш, отговориш по съответния начин и си проседиш мястото на пейката за размисъл, си е твоя работа. Според мен обаче ще е далеч по-добре и за теб, и за всички, които го четат това списание, ако се поопитат така, от време на време, да прумяват, че не всичко, което се публикува в България и на български език, може да се сведе до рефрена „всичко е простотия, мамка му“, и че някои неща, някои идеи, някои съдържания, си искат сериозно мислене, а не само дращене по форумите.

Хайде, със здраве.

- 22-10-2012|Силвърмен

Така е, много неща от историята искат преразглеждане.

За последно се опитвах да чепкам темата с богомилите – голяма тема в историята ни, европейска тема, и църковния събор с участието на цар Борил.

По темата с неяснотите и с лакирането на темите току виж постигнем съгласие.

Но по темата с ролята на националното достойнство и национализма като темели за една нация – не знам.

Апропо, твоят сайт ползва ли външни източници на финансиране?

- 22-10-2012|Златко

Да, ползва – хора като теб, доколкото успяват да откъснат по някой лев. Инак спонсори няма, няма и „обръчи от фирми“.

- 22-10-2012|begem0t

Ще ми се да хвърля една малка бомбичка, щото Силвърмен е адски прав, че всички знаем за Холокоста, и че никой от нас няма намерение да започне да се чувства персонално виновен за тази трагедия. Исторически факти – супер. Избрани исторически факти – не толкоз супер. Пристрастни тълкувания и обвинения на основата на избрани факти – не, благодаря.

Та ето ви бомбичката – г-жа Коен отбелязва с числа колко евреи са спасени, колко са загубени, и как тази сметка не я устройва.

Но щом сме започнали да смятаме човешки животи с кръчмарския тефтер, веднага се отваря вратата за въпроси от рода, ‹Ако един известен немски психопат беше довършил започнатото, колко арабски живота щяха да бъдат спасени?›

Тема за обсъждане.

- 22-10-2012|Златко

Хм, тъй като ми се струва очевидно, че сърцевината и на този, и на повечето разговори, които водим тук в, около и изпосред, българската история, очевидно остава напълно неразбрана от повечето читатели, ще си позволя тук да я изтипосам отново, пределно ясно, пределно конспективно, за всички, които все още виждат чушки и домати там, където всъщност става дума за ядрения, тоест основния, проблем на националната ни история от последните 130 години (а и не само нашата, но това вече е съвсем друг въпрос).

И така, според разбирането, което следвам в момента, историята на човечеството през последните двеста години се определя най-вече от две властващи идеи: капитализъм и национализъм (имайте пред вид, че това не си го смуча от пръстите, а предавам конспективно идеите на един от основните съвременни теоретици на национализма, Антъни Д. Смит, така както са формулирани в книгата му „Национализъм и модернизъм“). Основното отклонение от „линията“, комунистическият експеримент, се оказа отхвърлено в края на краищата именно поради несъвместимостта му с тези две, засега определящи световната история, идеи. Що се отнася до капитализма, притегателната му сила все още е много голяма и не се вижда идея, която да предлага сериозна алтернатива. При национализма нещата обаче не стоят така и в наши дни започва да става все по- и по-ясно, че времената, в които той е играел някаква положителна роля в развитието на групите, общностите и народите по целия свят, отминават или дори вече са безвъзвратно отминали, в зависимост от степента на развитие на отделните общества. Това поне е мнението, което властва сред повечето специалисти.

Сега, какво означава това когато дискутираме теми от най-новата българска история? Просто е: основната движеща сила в нея, особено когато става дума за най-болезнените и най-спорните нейни моменти, се оказва винаги и само българският национализъм, от 1830-те години, та чак до наши дни. В началото, както изглежда, той действително е играел силно положителна, обединяваща и мотивираща роля в историята на националното ни пробуждане и освобождение. Най-късно от времето на Първата национална катастрофа обаче той започва да играе силно разрушителна роля. (А всъщност много по-рано, тъй като силно негативната му, силно тежнееща към катастрофи и „катастрофички“, същност, се формира още по времето на Сан-стефанския договор – за което вече писах на друго място). Всичко това, разбира се, са щрихи с четката-баданарка, на едро и припряно, но аз нямам за цел тук да доказвам, а просто да опиша голямата картина на най-новата ни история, така както тя ми се привижда – доста ясна и доста разбираема, поне от гледна точка на белите, които сме вършили и продължаваме да вършим.

Сега, оттук нататък повечето събития, на които поне аз обръщам силно внимание тук в изданието, и които са по принцип обект на масови спорове и караници, тъй като без изключения са свързани с приемането и признаването на определени, не особено лицеприятни заключения относно историята ни (а следователно и самите нас), стават сравнително ясно разбираеми като израз именно на този национализъм, при който деленето на свои и чужди, плюс всички свързани с него, силно грозни, силно неприятни, мини-истории на позор (с няколко самотни върха, сред които участието ни в Холокоста от 1940-те, с всички уговорки, идещи от двусмислието на тази конкретна история, тоест, хем сме „спасители“, хем сме „извършители“, плюс „възродителния“ процес от 80-те), се открояват особено ярко.

В сравнение с общоевропейската история, особено онази на двете Големи войни, нашите собствени прегрешения може и да изглеждат дребни, спор няма. И моето (но не само моето, тъй като не съм само аз) настояване да обръщаме внимание именно на тях, идва от факта, че именно чрез тях ние можем да прозрем дълбокия, принципен проблем както в историята си, така и във властващата в момента у нас обществена умонагласа.

Така че – за да стигна най-после до истински важния момент – дали ще се срамуваме или не, всъщност не е толкова важно. Който иска да се срамува, който иска – да не го прави. Важното, драги мои, е най-после да проумеем, че национализмът, във времето, в което живеем (а и почти винаги през последните стотина години) е идеология, която е водела и продължава да води хората и народите откъм една задънена улица в друга. И че модерният, над-национален патос на Европейския съюз, е такъв не по случайност, ами защото други хора, малко по-умни и исторически по-опитни от нас, са прозрели доста отдавна, тоест преди около 70 години, че единственото спасение от повтаряне, потретване и по-n-тване на все една и съща европейска и световна история може да се търси и очаква само ако се скъса радикално с идеологията, която винаги е водела до тази история – национализмът и национализмите.

А инак, дали ще броим трупове, дали ще се съгласяваме или не с нещата, които почти всички тук възприемат като „обвинения“, по същия начин, по който един махмурлия, пиян-залян човек, който се е прибрал на сутринта омърлян и без пукната стотинка в джоба, няма как да не възприема като обвинение всичко, което му каже жена му, пък ако ще и да му стои диван чапраз и само в пода да гледа – той пак ще си мисли, че тя го обвинява в нещо си, просто такова е естеството на пиянството и нещата, които го следват… Та значи, дали ще се чувстваме виновни или не – това, драги мои, си е собствена работа на всеки от нас. Единственото, което има значение и в този, и в много други спорове тук по сайта, е поне неколцина от читателите му да си кажат, „Ей, вярно бе, това пиянството лоша работа, и май наникъде не води; я да взема и да опитам така, от утре, ако може, малко по-малко, или пък без хич“.

Ей това е, мен ако питате, темата на темите и нещото, около което се въртят всичките ни „исторически“ разговори тук. А инак, нищо против спекулациите и броенето на трупове – реални или въображаеми – ако това, примерно, ви помага да прекарвате по-леко нощите си. На мен лично ми е все тая, стига в края на краищата нещичко да се промени, нещичко да просветне в една, две или три глави…

- 22-10-2012|Златко

А на всеки, който ми казва „аз не се чувствам нито виновен, нито засегнат; сори, майна, не съм аз пияница човек!“, ще отговоря възможно най-простичко: ами като не си такъв човек, що щеш тогава тук да се дърлиш и препираш относно неща пиянски, които така или иначе нямат нищо общо с теб?

Що щеш тогава да спориш по теми, които нямат нищо общо с теб, а?

- 22-10-2012|begem0t

Ерм, кво общо имаше патриотизма с цялата работа?

(не че не ми е любима тема, „патриотизма като опиум за народа“ – винаги съм готов да го обсъдим)

Но да ме обидиш на патриот само защото смятам, че израелските национални интереси с нищо не са по-важни от чиито и да били други?

Злати, историята е свързана са факти. И те винаги са неточни или непълни, и за нас остава тълкуванието им. И ще си останат непълни и неточни дори и след като се появи машина на времето.

Но историята не размахва поучително пръст и не крещи „тоз добър, а тоз лош!“ Това го правят политиците. И то по-дребните.

- 22-10-2012|Златко

Ах да, и още нещо: понеже тук един умник по едно време не спираше да ми повтаря, че всички досегашни опити за над-национални развития – имаше пред вид Югославия и Съветския съюз, са пропаднали, което според него означава, че няма смисъл да се опитва отново… Та, отговорът ми е долу-горе такъв: абе, юроде неразумний, ако къщата ти се пали отново и отново, и всичките ти досегашни опити да намемриш принципно решение на проблема са пропадали, то означава ли това, че трябва да се примириш и на всеки не знам колко години да започваш отново откъм изгорелите основи? Или може би все пак трябва да опитваш на инат, отново и отново, както го е правил примерно чичко ти Колумб, когато всите моряци се изредили да му обясняват, че така, както са тръгнали, утре-вдругиден ще паднат отвъд ръба на земята, и го заплашили с бунт?

А?

- 22-10-2012|Златко

А, не, Владик, не ми приписвай неща, които не съм казвал. Всеки човек има дълбока, жизнена потребност от особена идентификация с неща и места, които възприема като родни. Нациите, най-вероятно, са нещо по-старо от национализмите, поне като етническа общност (макар че това е доста сложна тема, пък и самият аз се уча на бегом, така че някои неща започвам да ги разбирам едва в последно време, в зависимост от това колко книжки успявам да прочета по една или друга тема). Та, за да има възможност да се прави разлика между „легитимните“ и „зловредните“ прояви на националното чувство (което само по себе си е хубаво и топло нещо, когато не е насочено против същите тези чувства на съседите), хората са въвели принципно разграничение между думичките „патриотизъм“ и „национализъм“. Значи, нека се споразумеем, че патриотизмът е „доброто“ национално чувство, докато национализмът е „лошото“.

Това първо – но то няма връзка с въпроса, който ми задаваш.

Второто обаче е, че аз всъщност не разбирам въпроса ти. Нерде Ямбол, нерде Стамбол, тоест каква точно е връзката между израелските национални интереси и българския вариант на Холокоста, Владик? Или може би имаш пред вид, че Леа Коен защищава не български, а израелски интереси? Не си такъв човек, пък и се познаваме отдавна, инак сигурно вече щях да съм рипнал, защото такава една формулировка ми се струва толкова абсурдна, че ми се вдига кръвното. Но нека първо се разберем, пък тогава да разговаряме, ок?

Ах, да. За историята. Няма история без морална оценка, още от времената на Тукидид, че и по-рано. Тоест, не са само политиците, които оценяват нещата, просто техните оценки най-често са продиктувани от дребни, повърхностни интереси, което ги прави невалидни в дългосрочен план. Но няма бъдеще народът, който не е успял да постигне обикновена, човешка яснота по въпроса кои точно са злините, които е извършил самият той (не добрините – те са много по-спорна и трудна за постигане на консенсус работа, както го виждаме всеки ден). Виж, по въпроса за злините е малко по-лесно да се постигне съгласие, може би не точно от поколението, което е участвало или пък е било „закърмено“ с тях (примерно с разните „процеси“ от нашата с теб поколенческа история), но при всички случаи – от следващите. И в никакъв случай не е случайно това, че повечето историци на модерността и в наши дни, и по-рано, кажи-речи само с това се занимават – да премерват на кантар и да оценяват отново и отново, отдавна и не чак толкова отдавна минали неща, през очите на новото, малко по-цивилизовано, малко по-честно време (така аз виждам настоящето на Европа, може би защото живея в една от страните с най-честно разровена история, ако и да не е само тя). И ние като всички имаме огромна потребност от честност, от липса на лъжа и перфидност, Владик. Няма хора, които да са лишени от тази потребност, не и като група, ако и някои индивиди да са отвъд всякакво спасение, то си е ясно. Така че нека не се залъгваме – историята на България е пълна с всевъзможни лъжи и заблуди не защото са ги измислили комунистите, а защото, откак се е освободил, още отпреди 130 години, този народ още никога не е гледал на себе си честно и с безпощадна яснота. Напротив, той винаги, отново и отново, се е заплесвал по едни или други мераци за величие, големина или надмощие, които са го карали да върши силно много и силно отровни гадости – и във войни, и между тях, след което да се принуждава да си измисля пъстри националистически залъгалки, с които да оправдае нечистотиите и да ги изкара нещо хубаво, ГЕРОИЧНО, вместо да ги покаже като това, което всъщност са били и продължават да са – ГАДОСТИ. И защото още никога не е попадал в компания, в която някой да се държи по друг, по-различен начин. „Там, където всички танцуват на един крак, ти не можеш да го правиш на два“, били казвали хаитяните. Хайде, дано да е хаирлия и новата компания, към която се присъединихме наскоро, да ни научи на други, малко по-честни, по-безпощадни към самите нас си, неща. Така, казват хората, се пораствало. Да видим, да видим.

- 22-10-2012|begem0t

Виж, Злати, хубаво го казваш. И много ми се иска да се съглася безусловно, само че в тия неща няма „безусловно“.

Къде минава границата между „добър патриот“ и „лош националист“? Къде минава границата между „българите спасили евреите“ и „българите предали евреите“? Докъде мога да се подигравам с България, без да ме нарекат „продажник“, докъде мога да я защитавам без да съм „патриот“, камо ли пък „националист“?

Имам ли право да търся скрита мотивация в изказванията на хората или трябва да приемам всичко „face value“?

За да обобща: харесвам това, че г-жа Коен е събрала доста факти. Не харесвам това, че е решила да пренапише частта свързана с участието на Борис III, не че ми е роднина. Пък може и да е права, може всички исторически книжки да лъжат. Няма да е първия случай.

Абсолютно не приемам, че ние имаме право 60 години по-късно, сити и спокойни, да размахваме палец и да осъждаме хора, които са се борили за собственото си оцеляване и пак са намерили сили да помислят посилно и за ближния. В аналогични условия държавата Израел е склонна да атакува първа съседите си и да жертва техния живот, за да спаси своя.

Това – в моите очи – лишава г-жа Коен от правото да съди. Това – в по-широк план – опетнява всички усилия, положени за спасяването на евреите преди 60 години.

В крайна сметка обаче, тя има право на мнение. Аз също, или… просто трябва да козирувам?

- 23-10-2012|Майя Маркова – re:
begem0t писа:

Но щом сме започнали да смятаме човешки животи с кръчмарския тефтер, веднага се отваря вратата за въпроси от рода, ‹Ако един известен немски психопат беше довършил започнатото, колко арабски живота щяха да бъдат спасени?›

Тема за обсъждане.

Според мен – нито един. Имам предвид, че доколкото познавам възгледите на Хитлер и съдружие, те, ако бяха победили и успели да свършат започнатото с евреите, нямаше да им е нужно много време да се сетят, че и арабите „развалят расата“.

На същото наблягат и немалко араби, които се чудят на акъла на своите боготворящи Хитлер сънародници.

Без да зачекваме дреболии като – кой ги бие арабските държавници по главата периодично да почват войни с Израел, или пък защо арабски тийнейджъри биват пращани да се взривяват в израелски дискотеки и сладоледени къщи…

- 23-10-2012|Златко

Владик, аз без съмнение имам много недостатъци, липсата на търпение на първо място, но поне необходимостта от безусловно съгласие със сигурност не е сред тя. Нещо повече – хората, които се съгласяват безусловно, рядко печелят уважението ми, освен ако става дума за очевидни факти, където спор не може да има. Инак, при толкова засукани и спекулативни твърдения, каквито са дискусиите ни около националната история, при цялата липса на яснота и разпаленост н страстите, безусловното съгласие може да означава само един вид пълна липса на самостоятелност, каквато е характерна за деца, а не за възрастни хора. Така че, добре си ми дошъл с несъгласието си, аз очаквам не „евалла, Злати“, а просто разговор, в който две страни обменят мисли и идеи с познаване на нещата и взаимно зачитане на разномислието, стига да се намират на някакво сходно ниво на познание. Инак, обратната страна на медала, тоест „абе аз може и нищо да не знам, ама и ти си тъпанар“, разбира се, също не е решение.

Това, що се отнася до общите положения. Сега обаче, по конкретиките, с тебе имаме доста различия, които трябва да изкажем, а след това всеки от нас да си мисли (или не, както предпочете). Значи, между „размахване на палец“ и „търсене на истина“ има доста разлика, макар че и двете неща са си метафорки, и двете се опитват да поставят някаква скрита оценка зад едно или друго действие. Значи, ако страната ти е в такава духовна и морална безпътица, в каквато е нашата с теб, ако хората са изгубили вяра вече и в най-простите неща и нямат доверие никому освен на най-близките си приятели и роднини, то това със сигурност говори за някакъв дълбок проблем със способността за ориентиране, нали така, Владик? А щом цялото общество е изгубило ориентира, то това пък означава, че всичките, или повечето, ценности, на които то се е осланяло от, примерно, стотина години насам, по някакъв начин са се оказали фалшиви. До тук съгласен ли си? (Повечето хора смятат, че този развал е започнал с комунизма; аз просто отивам по-назад и търся причините по-надълбоко, това е всичко). Значи, вече от доста време насам не спирам да подчертавам, че развалата на ценностите идва не само от времето на комунизма, тя е започнала още от самия първи момент, в който сме започнали да ги формираме, тоест да ги попиваме, от „Европа“, малко преди и след Освобождението. В това е единствената разлика между мен и хора от отрицатели, които слушам всеки ден в българското медийно пространство. Всички реват срещу „кУмунистите“, но никой не се сеща да погледне по-назад (или по-напред, ако щеш, защото модерна Европа май-май започва полека-лека да я преодолява тази болест, национализма). Разбира се, първата реакция на повечето хора е „стига бе, идиот, и от това ли да се откажем? Ами тогава какво изобщо ще ни остане, ако захвърлим ВСИЧКО на боклука, включително и националната си гордост?“ Също като болен човек, който вика „аман, докторе, горчи! аман, докторе, боли!“ Така е братко, и мен ме болеше, докато му свикнах и го възприех, но сега, когато ми се струва, че съм намерил твърда опора, твърдя вяра, пука ми вече на шапката – и ми личи, нали така, инак хората нямаше да си губят времето и да ми четат глупостите, ако не чувстваха инстинктивно – не е нужно да се съгласяват – че тук май има нещо, това момче, колкото и откачено и гневно да звучи, май-май наистина си вярва на работите, дето ги приказва, я да послушаме тогава, да го видим колко пет пари струва…

После, за „опетняването“. Пак не съм съгласен. Допреди 60-те години на никого в България не му е и минавало през ума да се „гордее“ с някакво си „спасяване“, хората най-вероятно са си мислели нещо от рода „отърваха кожата, чифутски бедни дяволи, че и след това се измъкнаха тихичко, по терлици, а нас ни оставиха тук да сърбаме горчивата попара, мамка му“. Сам си прецени дали тези думи и начин на мислене ти се струват достоверни. А след това, когато изведнъж някой си – пак евреин, да му прощава Господ – изведнъж намерил това чудно средство за мотивация, изтъкването на Уникалността на българския Холокост (не се шегувам, нито пък иронизирам – уникален е българският Холкост, напълно съм съгласен, няма друг като него нито в Европа, нито някъде по света, само че не е едноцветно-положителен, както ни го представят вече от толкова време насам). Сега, ние с теб вече твърдо сме яхнали петдесетте, може би за нас действително в малко късничко да променяме нагласи и убеждения, може би скептицизмът действително е единствената умонагласа, с която днешният човек може да оцелее в днешна България. В такъв случай ти ще излезеш прав. Само че на мен това не ми е достатъчно, Владик. Искам като в Германия. Искам същата честност, същата безкомпромисност, същата безпощадност към самите себе си, към нещата, които сме вършили, към родителите си, към НАС си. Искам не само скептицизъм, искам Истина, искам Честност! Ей затова го правя всичко това – не че не ми е ясно, че за да се изправи човек пред българи и да им заговори за Истина и Честност, той трябва да е малко така маниак и не съвсем у ред. Но такива неща дал Господ, и за добро, и за зло, тъй че, Владик, аз ще продължавам тук да бия точно това барабанче, и за чуващите, и за глухите, без пари, без андрешковщина, колкото и да не могат да го повярват това хората, колкото и да ме питат „а бе, мой човек, я ми кажи ти на мен кой ти плаща на тебе?“

Хайде, стига толкова. А това, че Леа Коен я причисляваш към израелците, а не към българите, май-май си е твой проблем, Владик. Без да се усещаш, ако питаш мен, вече си теглил чертата и не се доверяваш на „еврейката“, защото тя не е „от нашите“. А мен ме слушаш така, щото едно време похарчихме заедно един кош пари и може би това те е накарало да повярваш, че поне умея да губя без да се чумеря прекомерно:):):)

Хайде, със здраве, Владик. И поздрави на семейството!

- 23-10-2012|Самолет 005

Казано по селски:

Благодарността, изказана веднъж, задължава! А да си длъжник не е най-приятното нещо на света… По-добре е да са ти длъжници…

Казано по градски:

Много добра аргументация и направляване на доказателствата. Личи си опит и ум. Едно единствено несъгласие имам. Ето го и препъникамъкът в цитата – „Някои могат да зададат въпроси: „Необходима ли е тази истина?“ или „Каква е практическата полза от нея?“. (напълно логични въпроси и неслучайно зададени дори и от авторката) На тях могат да бъдат дадени различни убедителни отговори, включително и евангелският: „Истината ще ни направи свободни“. От предразсъдъци, зависимости и невежество.

За мен между понятието „тази истина“ и евангелското понятие „истина“ има разлика. Разликата обаче е все още неизречена в обществото ни. След като е неизречена, то тя е всъщност препъникамък.

Истината е въпрос на съгласие, а не на индексиране. Преди да се отведе „тази истина“ в евангелските регистри, то показателното местоимение „тази“ трябва да отпадне, за което се изисква голямо усилие…

Няма да съм лицемерен, ако кажа, че симпатизирам на усилията на г-жа Коен. Единствено се опасявам тя да не допусне грешка и да подцени умните хора в България – било то българи или евреи. Подценяването на умните става както с нелюбезност, така и с дидактичен маниер, така също и с недооглеждане на другата позиция… селската… Дзак!:))))

- 23-10-2012|Златко

Две забележки:

Първо, те „умните“ хора затова са умни, за да могат да отсяват – реално! – плява от зърно и да правят разлика между собствената си обида (или нечии опити „да бъдат обидени“), и търсенето на Истината. Там, където надделява обидата, царува не Умът – а следователно и претенции за такъв не може да има. Там царуват Комплексите.

Това първо. Второто е, че дори и най-умните хора на тоя свят са само хора, тоест днес ги има, утре ги няма, а след тях идват други, също толкова умни, само че с по-различен исторически опит. И тях вече ще ги обиждат по-други неща, а обидите на предшествениците им ще им се струват смешни, най-вероятно. Ето защо това тук нещо е насочено колкото към днешните „умни“ (господ с тях, щом не им достига нещо си, за да „надвият обидата“), толкова и към следващите, които вече ще ги сърби шапката за обиди и прочие. Но не и за Истината.

Хайде, лек ден…

- 23-10-2012|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Първо, те „умните“ хора затова са умни, за да могат да отсяват…

Това първо. Второто е, че дори и най-умните хора на тоя свят … днес ги има, утре ги няма…

Да! Те умните отсяват… и най-вече отсяват пишещи…, защото знаят и второто, че писаното остава…

Та такива ми ти работи с лекия ден… Сигурен съм, че Леа отсява. А аз всъщност преразказах нещичко за истината от Чарлс Пърс… а той е от умните по-умен даже, ‹щот е гениален…

Щипкам си съфорумците ей така като бебенца по коремчето… дзак… дзак… дзак… Нали съм вече дядо белобради!

- 23-10-2012|Kiril Ivanov

Цитат от книга и автор които няма да обявя.

Кръгла маса организирана от Люси и Реймон Обрак. Става дума за свидетелствата, възпоменанията и историците.

„За пореден път нещата опират до разграничението между ролите на свидетеля, възпоменателя и историка: изискванията към тях не са еднакви. От свидетеля се очаква да бъде преди всичко искрен; да сгреши тук– таме е човешко. И възпоменателят приема открито това: той се ръководи от повелите на момента и от миналото вземе това което му е удобно. Ала може ли историкът да се откаже, и то по принцип, от голата и студена истина?

Ето какво много трудно приемаха участващите в дебата специалисти по Съпротивата. Франсоа Бедарида се обяви за правото „да се възстанови търпеливо нишката на истината“ и напомни, че историкът следва своя „дълг към истината“. Жан– Пиер Азема каза, че „не може да си позволи какъвто и да било политически коректен език под общоизтъквания предлог за спецификата на една или друга кауза“, включително и класовата борба или геноцида на евреите; историкът „не бива по никакъв начин да обслужва една или друга частна памет“. Анри Русо се противопостави на идеята за „полезния мит“ и за „истините, които не са за казване“, преди да заключи, че целта на историка е познанието, не вярата: „Предаването на миналото не бива да се свежда до пасивния култ за героите и жертвите“

Слабият пол

Автор: Сандра Цинг Ло

Днешните жени са постигнали една цел, която социалните коментатори са атакували яростно в продължение на векове: икономическа независимост. Лондонският Таймс ругае през 1868, противопоставяйки се на идеята за право на независима от съпруга собственост за омъжените жени: „Предлаганата промяна ще разруши напълно съществуващото отношение между съпруга и съпругата“. А един американски писател обявява през 1903:

Съпругата, която има собствен доход, се превръща по този начин в по-лоша [съпруга]. Тя се чувства независима от естествения си защитник, става по-критична, по-малко склонна да прощава грешките и недостатъците му.

И – както би попитал Д-р Фил – а каква е ползата от цялата тази свобода… засамите нас? Не особено голяма, казва Мери Еберстад, авторка на Адам и Ева след хапчето. Наследството на сексуалната революция, твърди тя, е „парадоксът на все по-намаляващото женско щастие“. Тя цитира едно изследване от 2009, според което двама професори от Уортън Скул, използвайки данни от 35 години на Общото социално наблюдение, откриват, че въпреки образователния и професионален напредък, жените очевидно са по-малко щастливи, отколкото са били преди. Олеле!

В този мрачен пейзаж обаче навлиза Лайза Мънди, със смелата си нова визия, представена в По-богатият пол: Как новото мнозинство на жените, изхранващи семейството, трансформира разбиранията за секс, любов и брак. Вместо да се превърне в някаква кастрираща, неспособна на семеен живот харпия, днешната икономически и сексуално свободна жена, твърди Мънди, е начинател на един нов и труден, но пък вълнуващ, социален ред. В Америка от 2012-та година, както посочва тя, жените са по-добре образовани от мъжете (те получават повечето бакалавърски и други академични степени); все пвече неомъжени жени под 30 години печелят повече от връстниците си мъже; девет от десетте американски индустрии, в които се очаква най-силно увеличение на работните места, са доминирани от жени. Тази последна цифра е резултат от множество социални промени, простиращи се от спада, през късния 20-те век, на работните места в класическите производствени отрасли, до възхода на такива доходни, почти изцяло женски професии като психотерапията. (Действително – познавате ли някой мъж-терапевт? Аз – не, а последната ми терапевтка вземаше убийствените 275 долара на час).

В почти 40 процента от американските бракове съпругата печели повече от съпруга. Данните показват, че тази размяна на властовите роли може да доведе не само до проблеми с половата идентификация, но и до тревожно увеличаване на мъжката невярност (една странна нова тенденция: жените, които са финансово зависими от мъжете си, обикновено са верни; парадоксално, но финансово зависимите мъже са по-склонни към изневяра). Едно изследване от 2010 година показва, че когато приносът на една жена в домакинството надмине 60 процента, вероятността за развод се увеличава.

Но Мънди оптимистично вярва, че ще изгрее нов слънчев ден, щом само домакинствата в които парите се печелят от съпругата, станат новото американско мнозинство, както данните указват, че ще се случи скоро. По същия начин, по който работното място ще бъде по-феминизирано, домът ще бъде по-омъжествен. Накратко: дали следващата вълна няма да бъде в това, че Адам и Ева ще разменят напълно ролите си?

За да отговорим на този въпрос, нека се присъединим към едно вечерно парти в тесен приятелски кръг в Лос Анжелис. Пийнете малко Сангрия[390] и опитайте този песто-хумус – и двете неща идват от Whole Foods[391]. За да представим сцената: ние, театралният хор от тази вечер, сме разведени жени с професии (РЖП), които са се приспособили, вече от няколко години насам, към живота след брака. Децата ни са наред. Успехът им без съмнение се дължи до голяма степен на нашите университетски образования и доходите ни в горната граница на средната класа, в която, интересно, разводите днес са също толкова редки, колкото и през 1950-те. И макар никой от нашите бивши първоначално да не приветства развода, на практика всички ние намираме споразуменията си за споделено родителство удивително стабилни. Не че искам сега да ви натрапвам прекалено много Айн Ранд, но, макар че утопичното мислене, носталгичната сантименталност и дори страхът от конфронтация могат да затруднят сериозно комуникацията в семейството, след брака и двете страни са принудени да бъдат реалисти и строго надеждни, що се отнася до училищата, уроците, изпращането и посрещането на децата и, разбира се, финансите. Това пък от своя страна разпали у нас нова благодарност за всички предимства, които ни дават бащите на децата ни. Колко щастливо нашите бивши водят децата на здравословни развлечения като плуване, излети и бейзбол, докато ние РЖП-та се наслаждаваме на мързелива съвместна вечеря на някоя тераса, облекчени от съзнанието, че след това можем да се приберем вкъщи, да се метнем в някоя мека пижама и да се наслаждаваме на тъпи телевизионни серии, без риск да се превърнем в нечие колосално разочарование.

„За бившите ни“, казва домакинята, Кейт, вдигайки чаша.

„Тъй, тъй“, отговаряме ние в хор, вдигайки нашите.

В този момент входната врата се отваря със замах. Влиза Анет, единствената от нас, която все още е в оригиналния си брак, с цял час закъснение. Тя е изпратила предварително по СМС поръчката си за питие и тозчас получава своята водка с диетичен тоник, плюс резенче лимон, докато започва да ни разправя своята история за… електрическата крушка.

Анет е работещ воин, администраторка от високо ниво, която печели заплата от средни шест цифри в една от водещите американски фондации. Тя е женена за Рон – писател, който се реши да остане вкъщи за няколко години, след раждането на близнаците им. В много отношения това разделение на отговорностите изглеждаше идеално. Анет е ляво-мозъчна, тоест рацоналистка, докато Рон е дясно мозъчен, тоест креативен. Анет неспокойно премята цифри по екрана на своето Бляк Бери; Рон спокойно шофира децата, докато слуша етническа музика. Той разхожда холеричното им куче и стартира домашни проекти като например (трудно за описване, но страхотно груви) създаване на семеен ъгъл за изкуство и игра, направен изцяло от намерени и рециклирани материали.

Накратко, Рон е съкровище.

„Значи, такива работи“, казва Анет, докато бърше уста с маншета на ръкава си. „Преди две седмици се прибирам с колата в тъмния гараж, седем часа вечерта – крушката не свети. Тресвам се страхотно в тъмното, отивам до чекмеджето, където обикновено лежат резервните крушки. А то пълно с четки за рисуване и пластилин. Намирам Рон в кухнята, както винаги – приготвя някакъв импровизиран червен сос, макар че готовият от магазина е също толкова добър. Моля го да се погрижи за крушката. На втората вечер, прибирам се, никаква крушка, пак се прасвам – той ми разправя, че ще я замени. На третата вечер – същото, същото, същото. А на четвъртата вечер???“ Лицето на Анет се разтегля в такава ужасяваща физиономия на Медуза, че ние неволно се отдръпваме. „Влизам с ритник през кухненската врата и започвам да крещя: ‚За Бога, Рон! Или свърши работа, или недей, но ако честно и реално нямаш желание да се занимаваш с тая крушка, ПОНЕ МИ КАЖИ-И-И-И-И!‘ А Рон даже се чувства възмутен! Сякаш аз съм НЕВЪЗМОЖНА и ТОЙ трябва да МИ даде урок. И казва: ‚Погледни се, моля те – защо се впрягаш толкова заради една крушка? Това е наистина тъпо. Щастливи сме, здрави сме – но всичко, което ти виждаш, е една електрическа крушка. Осъзнаваш ли изобщо колко негативна си станала напоследък? Това е първото нещо, което излъчваш, когато прекрачиш през прага‘. А аз направо не мога да дишам – буквално не мога да дишам! – и му казвам: ‚Не става дума за крушката, а за това, че ти ОБЕЩА, отново и отново, и аз ти се ДОВЕРИХ – което означава, че думата ти не струва НИЩО!‘ При което той казва – и в този момент буквално размахва кухненската шпатула, като някакъв крал скиптъра си, и вика: ‚Добре, щом си толкова обсебена от тъпата крушка – и аз много съжалявам, че не влагам целия си ЕМОЦИОНАЛЕН ЖИВОТ в такива неща, както го правиш ти, и може би е време да помислиш за това – то, ГОСПОД МИ Е СВИДЕТЕЛ, ОБЕЩАВАМ, ЧЕ ОТ ТОЗИ ДЕН НАТАТЪК ВЕЧЕ НИКОГА НЯМА ДА ВИДИШ ИЗГОРЯЛА КРУШКА В ТАЗИ КЪЩА!!!‘„

Поантата на разговора: на следващата вечер тя се прибира, поглежда в гаража… след което двамата се записват за спешни часове по семейна терапия (в Лос Анжелис, припомням ви, цената е 275 долара на час).

„За Бога, Анет!“, възкликва Кейт, която е независима продуцентка. „При всичките купища пари, които печелиш в тази фондация, защо не плащаш по 40 долара седмично на някой човек, който да се грижи за електрическите крушки?“

„РАБОТАТА на Рон е да се грижи за покупките, но непрекъснато ни се свършва това или онова – крушки, мляко, тоалетна хартия“, продължава да нарежда Анет. „Ще купи например четири рула „Шармин“, от Гелсънс, докато всеки път, когато отида до Костко, аз КУПУВАМ НЕ ПО-МАЛКО ОТ ПАКЕТ С 36 РУЛА. Той просто настоява да купува по четири рула „Шармин“, отново и отново, като някакъв Сизиф! Толкова ли не може да разбере, че ще ги свършим за една седмица, че имаме МНОГО свободно място, но НИКОГА ДОСТАТЪЧНО ВРЕМЕ, и че тоалетната хартия е НЕЩО, което, за разлика от неговите шибани китайски шалоти[392], НЕ МОЖЕ ДА СЕ РАЗВАЛИ?“

Анет продължава: „Тези шалоти. Може и да е отличен мъж-домакин, но е невъзможна жена-домакиня. Знае, че тоалетната е задръстена, но защо тогава не звъни на водопроводчика и – което е по-важно – не уговаря час с него, за да се реши проблема? Миналата сряда, в полунощ, аз спасявах от наводнение балкона, с помощта на огнеупорните ни чаши.“

„Хм“, казвам аз, във внезапно вибриращата тишина. „Това е интересно. Тук седят четири разведени жени, които са напълно ОК с бившите си, а единствената омъжена жена е бясна на съпруга си. Чудя се дали част от проблема не се състои в това, че ние сме разпределили задачите на мъжете си, а ти не си, защото, хм, онова, за което може би всички омъжени жени си мечтаят тайно е не един съпруг, а четири“.

Всички се съгласяват; ние разчовъркваме темата и стигаме, по същество, до следната теза:

Четирите съпрузи от Апокалипсиса

Господин Х: финансовият партньор. Не непременно финансова глава на семейството – той е повече от спокоен, интелигентен партньор, с когото могат да се прекосяват досадните финансово-технически подробности от живота – пенсионните планове, застраховките, различните леко конфликтни здравни осигуровки. Ако сте някоя майка от нашата икономическа класа (всички ние сме били женени за разумни, интелигентни, с добри професии мъже, а не просто за някакви еднодневки), това обикновено ще е бащата на децата ви. Ще живеете с усещането, че сте направили правилен избор, независимо от това, че вече не сте женени (оттук и името – „Мистър Екс“).

Господин Y: човекът за чувствата. При него нещата се въртят около чашата шардоне, придружена от задълбочено-емоционално изслушване в края на деня. „Разглезване“ – достатъчно неопределена дума – може и да последва, но не е задължително то да включва и „масаж“. Съгласяваме се, че всяко разумно човешко същество би предпочело масаж от професионалист. Докато „приятелят“ ви масажира гърба, е невъзможно да се отпуснете, защото непрекъснато ще си мислите какво се очаква в отплата – пет минути секс или, още по-лошо, 20 минути ответен масаж. Това е доста сложна роля; макар и да е възможно Г-н Y и да предоставя любовни изживявания, за някои – повечето? – жени, сигурно е достатъчно, или предпочтително, той да функционира просто като джентълмена-приятел.

Господин Z: мускулестият мъж с две десни ръце. Той изкарва на улицата варелите за боклук от гаража, поправя електронното реле на гаражната врата, справя се с компютризираната (и неблагодарна) кухненска машинария, и пр.

Господин Q: бодрият домашен помощник. Господин Q изпълнява всякакви дребни задачи, които му поверявате – слага адресите на купа пликове, които му подавате, взема от пералнята на ъгъла готовото и огладено пране преди обед, готов е да ви откара при нужда с колата навсякъде, 24/7 и, което е най-добро от всичко, когато му дадете списък за покупки, се връща обратно с – представете си само! – точно посочените в списъка неща (не, да речем, евтин портокалов сок вместо прясно изцедения, който вие сте поръчали).

Проблемът, разбира се, е в това, че никой мъж не може да бъде всички тези четирима едновременно. Г-н Х е отчайващо неспособен да реагира на чувства, г-н Y не може да оправи нищо счупено, мачото г-н Z мрази да му се дават указания, а г-н Q просто не съществува в реалния живот, макар че при модерните бракове партньорите често наистина се третират взаимно като помощници.

„Като си говорим за мъже“, казва ми Анет, „как вървят нещата при теб?“

Аз изпъшквам.

В По-богатият пол, Мънди описва как изглеждат двойките, които успяват да се справят със ситуациите в които жената печели парите – доларите текат, децата са нежно обгрижени, семейният дом е радостен и функциониращ. За съжаление, тази формула до голяма степен просто изисква проста размяна на ролите в традиционното полово разпределение на труда от 1950-те години: силната съпруга, работеща на мениджърска позиция, печели 670,000 долара годишно и пътува непрекъснато, оставяйки седящия вкъщи съпруг да се занимава с домакинството и – интересно – почти винаги, с голф. Напротив, макар и да споделям дома си с моя г-н Y („приятел“ звучи малко смешно на 50 години), от когото печеля повече, аз работя вкъщи, като някой ексцентричен програмист от Силиконовата долина. Антологията на Кейти Ханауер от 2002 г., Кучката в къщи, описва женската ярост по повод различните „пост-феминистки“ партньорства, при които и двамата партньори работят, но жената продължава да върши домакинската работа. Представете си тогава ситуацията, при която жената не само върши основната част от домакинската работа, но освен това е и главния финансов стълб на семейството. Какво тогава ще я въздържа от това да се превърне не просто в кучката, а направо в чудовището у дома?

Когато една жена издържа домакинството, тя става особено чувствителна към начините, по които мъжът прекарва свободното си време, особено когато кошовете за пране са препълнени (и това ли е моя работа?). Не престава да ме удивява количеството време, което един мъж е в състояние да отдели на сутрешния вестник. (В неделя съм ставала свидетелка на повече от три часа такова времепровеждане – даже в Ана Каренина, в началото, принц Облонски чете вестника само в продължение на десет страници).

Нещо повече, ако сте жена, която е имала късмета да спечели много пари в течение на кратко време, вие започвате да оценявате времето на мъжа си по същия начин. „Аха – значи сега ти ще отидеш до другия край на града, за да разговаряш с тази дама от НПО-то, за да спечелиш, колко – 75 долара? Което, след като се махнат разходите за бензин, прави, колко точно? Впрочем, колко е в момента галонът, 4,95?“ (Отново проклятието на ляво-мозъчната жена, живееща с дясно-мозъчен мъж – ние винаги знаем какво точно има в хладилника и колко точно рула тоалетна хартия са ни останали. Те пък знаят, по един по-холистичен начин, че ние „носим вкъщи негативна енергия“). „Скъпи? Може би има повече финансов смисъл вместо това да почистиш задръстените улуци или да наготвиш вечеря, вместо пак да поръчваме скъпа храна отвън.“ (Неспособна на връзки! Неспособна на връзки!)

Нека да кажем, че вие, мъжът, сте имали достатъчно късмет да получите отпуска от домакинството, за да се занимавате с някаква професия, която, ако и да не е заплащана със стратосферни суми, ви интересува истински. Връщате се вкъщи, за да споделите историите си, но за съжаление там ви очаква не някоя съпруга от 1950-те – дълбоко благодарна за финансовата подкрепа, слушаща търпеливо, докато вие, нейният герой, разказвате триумфалната си история, при което и двамата се наслаждавате на двойни мартинита. Когато днешната, тип-А жена слуша как вие описвате проблемите от работното си ежедневие, в съзнанието си тя вече прескача напред, мисли за собствени решения и освен това преценява колко добре или зле сте се справили със ситуацията. Но ние предлагаме отговорите си по зловещо-завоалирани начини, поучени от терапията (спомнете си – 275 долара на час!), че на първо място трябва да посочваме собствените си уязвимости, така че да не предизвикваме автоматично-защитна реакция. „Онова, което самата аз се опитвам да правя, е да излагам собствените си идеи без да ги обвързвам чак толкова много с емоции“. (Моменти на поука! Моменти на поука!) „Какво мислиш, че се опитваш да правиш ти самия, скъпи?“ (Изотзад вече се долавя прикритият удар: „Аха. Интересно. Може би трябва да размислиш над това“).

По-нататък, не само че ние, жените, не успяваме да бъдем съпругите от 1950-те години. Още по-очевидно ние не успяваме да бъдем съпрузите от 1950-те. В епохата на Mad Men[393], архетипният баща се връща вкъщи; оставя настрана чантата си; получава лулата и коктейла си, плюс пържола, картофено пюре и десерт, след което е очевидно предоволен. Напротив, живеещата в сивотата на едно чистилище от наближаващи критични години, измъчвана от непрестанни курсове по йога и вечни диети днешна жена, ако в края на работния си ден получи коктейл, най-вероятно ще избухне в сълзи и крясъци „Какво е ТОВА? Какво има В него? Защо ме ПОДЦЕНЯВАШ!?“ Ние, женските чудовища от 21-ви век, сме свикнали на забързани бистра, предлагащи диетична кухня, с див ориз и дресинг допълнително към главното ястие. Тези съпрузи-готвачи, които Мънди толкова възхвалява, настояват обаче да ни направят някакво тлъсто ризото, ако и ние да сме се присвили в зародишна поза, вечно опитващи се да прикрием изпъкналите си коремчета (които ни най-малко не тревожат таткото от 1950) и отчаяно си мечтаем за някакъв диетичен сос.

Моят собствен момент на откровение настъпи в един неотдавнашен ден, прекаран в изнервящи телефонни бизнес-разговори, плюс един час борба с инсталацията на новия чудо-принтер на HP, плюс едновременно печене на пиле, плюс фрустрираща битка с тайнствения миячен автомат в кухнята… След всичко това седнах на вечеря с партньора си – който току-що беше се завърнал с бодър вид откъм външния свят – на свещ (не успях да открия втората). Направих грешката да го попитам „Как мина деня ти?“, а той направи грешката да ми отговори, след което, докато наблюдавах движенията на устните му, почувствах как показалецът ми се свива над някакъв въображаем спусък, докато през ума ми минаваха онези ужасни думи, които може да си мисли само жената, която няма нужда от мъж нито като финансова опора, нито като баща на децата ѝ: Колко ли време ще мине преди да те изхвърля от острова?

Накратко, тази неспособност за съпружество е именно нещото, срещу което са ревали всички ония британски моралисти от 19 век. Мунди приема с ентусиазъм този нов прекрасен свят, в който, освободени от обичайните икономически и социални ограничения, еманципираните жени могат да си избират мъже въз основата единствено на романтични чувства. Но обратната страна на медала е тази: ако любовта е всичко, заради което жената се обвързва, то тогава мъжът ще направи добре ако наистина Й Я ДАВА – иначе… А колко по-лесно е да си грабнете шапката сутринта, да се качите на метрото и да носите вкъщи стабилна месечна заплата, отколкото постоянно да поддържате красиви романтични чувства у една (гладна! арогантна!) жена.

И отново накратко: много, много малко зрели хора притежават толкова много чар, че да бъдат поддържани от друг зрял човек единствено поради този си атрибут. Природата се е погрижила за това децата да бъдат мили и любвеобилни докъм 18 години (необичайно дълго време в света на млекопитаещите), така че родителите са реално мотивирани да се грижат за тях; кучетата и котките изпитват нужда да демонстрират привързаност, така че ние да ги храним; но зрелите партньорски отношения зависят от размяната на благодарност, която в миналото се е свеждала до обмен на грижа срещу пари.

А излишъкът от пари, независимо дали ги печели мъжът или жената, прави чудовища от всички нас – или поне ни прави по-малко склонни да понасяме обременяващата безличност на други хора. Помислете за Чарли Шийн и неговата безкрайна серия от жени-богини.

Нашата компания от РЖП-та вече е в горещото метро. И макар че ние (хорът) вече не сме в първите си бракове, всички знаем, че в случая с Анет, да се захвърли всичко заради една електрическа крушка, просто няма смисъл.

И все пак, под повърхността на онова, което изглежда като тривиални технически злополуки в баналните ни животи, се крие изненадваща, реална емоционална уязвимост – една уязвимост, породена от дълбоко усещане за загуба. […] Спомням си моята германска баба – домашно приготвената пилешка супа с прясно наскубан от градината магданоз, топлият ягодов сладкиш следобед, поднесен на стъклена масичка на колела, ръчно плетените покривчици по облегалките на креслата, полирания, кънтящ стенен часовник на дядо ми. А след това виждам самите нас: като някакви модерни версии на Скарлет О‘Хара, легнали по корем в мръсотията, облечени в потни тениски, вдигащи огнеупорни чаши, пълни с вода от канализацията.

Ден след ден в нашите забързани, модерни животи, колко от нас губят контрол, замръзнали в необяснима вълна от ярост и гняв, докато отваряме вратата на хладилника и се изправяме пред локвата, причинена от поредната повреда, или си чупим ноктите с повредената от микровълновата печка пластмасова кутия, чийто капак упорито отказва да се отвори? От една страна, това са прости технически неизправности; от друга, те са поредното дребно, но точно напомняне, посочващо към един свят, лишен от дълбокото домашно удовлетворение не на майките ни (много от които бяха част от едно поколение, което вече напускаше дома, за да работи навън), а на бабите ни, които все още управляваха дома с неоспорима власт. Никой не се грижи за нас! Никой! И това не е просто дреболия.

И наистина, докато кръжа обратно към къщи по познатите улици, малко преди полунощ, аз си мисля за парадокса на „намаляващото женско щастие“ и се чудя какво ли, ако изобщо нещо, би могло да преобърне вълнàта. Проблемът е в това, че, понеже сме жени, голяма част от щастието ни зависи от връзките ни – което по неизбежност включва и връзките ни с мъжете.

Не мисля, че отговорът се крие в решението на онези професионални момичета от книгата на Лайза Мънди, които казват, че онова, което всъщност си желаят от мъжете, е някой, който „ще изнесе боклука“ – което го прави да изглежда неприятно подобен на домашен помощник. Ако това е, което тези жени си желаят, то по-добре е да си наемат професионални помощници.

А и не всяка от нас е способна да намери удовлетворение в начина, по който го прави Фелисити от По-богатият пол. Тя е мениджърка в областта на високите технологии, чийто съпруг предпочитал да гледа порно, отколкото да отиде в леглото при нея и, в отговор на упреците ѝ, редовно побеснявал. Тя си купила куче, въпреки че отначало не искала, и един ден „внезапно ѝ светнало“: „ще задържа кучето и ще изхвърля мъжа си“. Което и направила. Кучето се оказало изключително привързано и реагирало по-емоционално от бившия съпруг на професионалните ѝ постижения. Но много жени все още наистина харесват мъжете – може би всъщност те харесват мъжетеповече, отколкото съпрузите.

Мънди отбелязва, че понякога добре печелещата жена се развежда с мъжа, който печели по-малко, след което, без да се женят отново, двамата отново заживяват мирно и заедно. Алиша Симпсън, психотерапевтка, отбелязва по този повод: „Изглежда че, когато се премахна елемента на личната връзка, ние [бившият ми съпруг и аз], се оправяме чудесно. Странна работа“.

Разбира се, това решение, което напомня сценарий от второстепенна сапунка или предписание на фамилен терапевт от около 1971 г. – предпоставя, че никой от двамата членове на съжителстващата, но необвързана двойка, няма да започне романтична или сексуална връзка с някой друг. Но пък, като си помисли човек за децата, плюс новопридобитото домашно спокойствие и задоволство, то може би отказът от секс не е чак толкова лоша сделка, в края на краищата?

Източник

Сандра Цинг Ло (род. 1962) е американска писателка, актриса, журналистка, анализаторка на популярната култура и радио водеща. Тя живее в Лос Анжелис, Калифорния.

Коментари (14)

- 12-10-2012|Златко

Що така никакви коментари? Господа Дами, хайде малко по-активно, ако може…

(Доколкото разбирам, поне сред моето поколение вече и в България жените май вече имат повече работа и успехи от мъжете).

- 12-10-2012|кирил кръстев

Колко много думи, които не са били нужни на авторката, за да ни каже просто, че прохождащият – откакто се помня – нов матриархат може да предизвика гузна носталгия за загубата на пилешката супа с пресен магданоз и следобеден ягодов сладкиш, приготвени и поднесени услужливо от старомодно окръглената си баба. Аз лично нямам нищо против жена ми да върши моята работа и вън от вкъщи, ако двуличната еманципация поеме еднолична отговорност за всичко, което – самата тя – поставя под въпрос. Онова, за което говори авторката и става пред очите на всички ни е удобно за повечето мъже. Аз го подкрепям. Бива си я тая Сандра Цин Ло, въпреки че едва ли знае какво точно значи за една постмодерна жена да има всички блага наведнъж, без да обещава на живота си, че това ще я направи realy happy. Сандра, попитайте се защо безутешността на всяко сравнение между половете започва едва след раждането ни. Това се питаше и моята баба – една трезво-спокойна жена, луда по единствения си мързелив син: но не като снаха си, която беше луда по всички мъже. Наскоро научихме (аз и жена ми)от съседката г-жа Марса Спенсър марсианската истина, че и четвъртият съпруг на дъщеря и (разклатеното семейство се подвизава матриархално в Сан Франциско)се оказал също един mollycoddle, т. е. мамин син. „Синове и съпруги“ е романът, който чака нетърпеливо да бъде написан от някоя талантлива жена – майка на седем сина и една самоеманципираща се щерка.

- 12-10-2012|Златко

Благословени да са всички (не само мъже), които не се чувстват застрашени от тази сравнително нова и, както изглежда, неизбежна тенденция. Но това едва ли ще може да се каже за повечето мъже, особено пък за подрастващите, чиято идентификационна база все още не е утвърдена и които тепърва ще трябва да откриват нещата в живота (конкретния, техния, а не „живота“ избщо), които ще ги правят ценни. Съдя по реакциите на сина си, който реагира с безкрайна антипатия на всички мои напомняния, че, докато той пилее времето си с компютърни игри, момиченцата на негова възраст се подготвят здраво за приемни изпити, тоест след няколко години те, а не той, ще имат добра работа и високи заплати (за обществената тежест и авторитет да не говорим).

И, тъй като самият аз съм повече от очевиден пример за силата именно на тази, нека я наречем „матриархална“ тенденция, при което, смея да твърдя, нещата в живота ми се завъртяха така, че загубата на чисто мъжкия статус само обогати и обнови живота ми, без да ме натоварва с комплексите и тормозите на застаряващите ми мачо-сънародници, които – така поне ги описват познатите ми връстнички, все жени с образование и добри професии, масово са пропаднали и са се пропили, точно поради загубата на статус, с която ги конфронтира новото време… Та, тъй като животът ми е чист пример, ще си позволя тук да споделя нещата, които направиха за мен промяната възможна, без да стане разрушителна или, не дай боже, унищожителна.

Значи, първо фактите. Разведен съм, малко над 50, бившата ми съпруга печели многократно повече от мен, децата останаха при мен през първите години след развода, което ме принуди да се превърна в домакиня; също като описваните тук мъже съм дясно-мозъчен, тоест парите и сметките ме вълнуват значително по-малко от възможността да сътворя нещо в живота си, пък ако ще и никаква награда да няма… И така нататък. Подробностите едва ли са чак толкова важни, важен според мен е единствено въпросът „как все пак един мъж е в състояние да запази самочувствието и себеуважението си при условие, че печели малко пари, че основната му работа е ‹въздухарска›, тоест не носи някакъв обществен статус, и че е принуден да поеме голяма част от нещата, които навсякъде по света се обозначават с презрителното название ‹женска работа›„?

Ами, просто е. Първо, трябва да отвори ума и сърцето си за предизвикателствата на новата ситуация. Готвенето, примерно, е неприятна работа само докато не си му станал майстор. След това то е също толкова творческа работа както и всяка друга, която изисква въображение и желание за експериментиране. После, засилената връзка с децата е сред най-благодарните неща на този свят. Поемайки ролята на майката, заедно с нея вие получавате и всички традиционни привилегии, с които тя е свързана: децата ви, щат не щат, имат вас пред очите си по цял ден и вие, а не майка им, сте онзи, който формира и определя личностите им по най-интимен, най-дълбок и важен за по-късния живот, начин. А това е велико нещо, особено ако имате късмета, който имам аз, синът ви някой ден да изпердаши ей така, ни в клин, ни в ръкав, „татко, ти си моят идол!“, при което ви се налага по спешност да се изнесете в другата стая, защото…

Но не е само това. Ако намерите в себе си силата да се откажете от призраците на общественото признание и гоненето на статус, то свободата, която е свързана с всичко това – една отново много „женска“ свобода, предполагам – отново е нещо невероятно извисяващо. Възрастните жени – баби, лели или стринки – които всеки от нас носи някъде вътре в себе си като пример за житейска мъдрост, спокойствие и вътрешно благополучие – са такива точно защото животите им на „жени“ и „домакини“, след като уж са ги лишили от амбициите на борещите се навън из света мъже, са отворили очите им за мащабите на работата, която човек може да извърши над самия себе си, при условие, че му е останало време и енергия, както и дистанция от крясъците на „пазара“. Всичко това са неща, с които, подозирам, ще бъдат конфронтирани все повече и повече мъже, докато все повече и повече жени, страхувам се, ще откриват с горчиво разочарование, че постигането на мъжкия статус, с всичките му пари, власт и н’ам к’во, не води непременно до щастие и че „мъжкият свят“ си има своя собствена, доста яка цена, която май…

Хайде, толкова от мен. Разбира се, няма да си кривя душата и да твърдя, че животът ми би бил това, което е без тази работа, без ежедневната борба срещу блатото вътре и извън мен, която водя на страниците на това тук издание – но пък тя едва ли има чисто „мъжки“ или „женски“, измерения, така че, поне засега, спокойно мога да я оставя вън от картинката.

- 12-10-2012|Манол – Златко,

не съм сигурен дали последните ти постинги не те правят някак уязвим за разни виртуални антигерои. Пък и доколкото това тук е списание, а не блог, може би личният опит идва малко в повече. Нищо лошо не искам да кажа, просто се чудя. От друга страна – теренът си е твой, ти решаваш за какво и как да говориш:)

А реакцията ми вероятно се дължи на чисто средиземноморските, „сардински“ нрави, които продължават да са силни около мен и в мен. И дано дълго да бъде така! Понякога се радвам, че не живея, например, в Германия. Прощавай за може би грубата забележка. Да речем, че ми е простено, може би защото още съм само на трийсет и морето ми е до колене;)

- 12-10-2012|Гост

Не знам. Имам чувството, че това е поредната статия тип „жената не може да си намери място.“ Всичко е представено от една гледна точка, показваща живота на хора от определено съсловие, държава и нация. Тия битовизми, които описва авторката се случват не само в този тип бракове, които визира тя. Не харесвам живота от 50-те. Не мисля, че жените тогава са били щастливи толкова, колкото ги описва авторката. Имам роднини (и двамата са над 65) с многогодишен брак и двамата са били работещи хора, които са печелели много добре. Не могат един без друг дори и след толкова време.

Не става въпрос само за това кой какво печели и каква е цифрата на заплатата на един от двамата партньори.

Някак си, подобни текстове на мен ми звучат… стерилно. Сякаш се разглеждат ТИПОВЕ хора, а не личности.

Според нея женското щастие сега не е налично, ок. Ами през 50-те? Нима всички жени домакини, поднасящи супи и пайове са били щастливи? Нима го вярвате толкова наивно? Аз много много дълбоко се съмнявам. Вярната жена, която те чака вкъщи с топла супа, ражда деца, чисти, готви, да, сигурно има и мечти, но няма да ги осъществи, защото манждата на печката е по-важна, или пък мъжът си има любовница, защото жената вече му е скучна, и жената знае, че той е неверен, но си мълчи, и не, дори той не е доволен само да се връща вкъщи и да му се поднася храна, слушайки дребните проблеми от домакинството. 50-те винаги се представят идеалистично, а реално е имало и мъже и жени, които не винаги са били изцяло щастливи от положението си в брака.

И не ми харесва идеята- единият печели пари, другият само стои вкъщи. Това ми е много стерилно, еднотипно, американизирано. Двамата съпрузи трябва да има какво да споделят- и това не е само домът, а животът си като цяло. Ако имат много деца, ок, може би е необходим компромис.

Освен това идеални бракове няма.

НЕ МОЖЕ да се разглеждат взаимоотношенията само с това кой какво печели. Ако това е точка „А“, следва да се погледнат точки Б, В, Г, Д, и т. н.

За сравнение само ще кажа, имам познат, в чието семейство бащата е този, който носи парите- и то доста пари, а майката е домакиня от както е родила него и двамата му братя. В момента положението там е почти непоносимо, защото и двамата съпрузи отдавна са изгубили онова, което ги е свързвало и между тях няма никаква емоционална връзка в онзи смисъл. Да не говорим, че става въпрос за двама много интелигентни и образовани хора. И да не говорим, че таткото май има любовница.

Не знам какво да ви кажа, но явно проблемът не опира само в парите и в това дали жената е до печката или на работа, а до нещо много повече.

На вас оставям да си помислите какво.

- 12-10-2012|Златко

Аз съм писател, който между другото се занимава и с обществена работа, Маноле. А писателството, като всяко друго творчество, е ексхибиционизъм.

И накрая, за да си кажем и една „мъжка приказка“: като ти идва много, ти пък не идвай! Или поне не ме занимавай със собствените си несигурности, освен ако са облечени в добра литературна форма. Това, че се чувстваш неудобно когато четеш мъжки откровения не те прави повече мъж, повярвай ми. Само типичен българин.

- 12-10-2012|Златко

Хм, хайде да препрочетем „Ана Каренина“, какво ще кажете. Или поне първото изречение, което е сред най-известните в световната литература:

Цитат:

Всички щастливи семейства си приличат, всяко нещастно семейство е нещастно по своему.

- 12-10-2012|М. Д.

Малко ми е неестествено в историята, че хора печелещи шест-цифрени суми се занимават с битовизми изобщо. Наеми помощ за всички неща, които и двамата не искате да вършите. Вкъщи далеч не сме богати, но печелим достатъчно, за да идва два пъти седмично жена, която да се оправя с прането и чистенето.

А това кой колко печели няма никакво значение, при условие че бюджетът е общ. Големите разходи се обсъждат.

Въобще нещата ми изглеждат малко едностранно представени, като от частния случай се опитват да изкарат някаква закономерност.

- 12-10-2012|Манол – Е, хубаво.

Е, хубаво.

- 16-10-2012|Гост

Освен Ана Каренина, нека си спомним и Мостовете на Медисън:-)

- 20-10-2012|Кентафър – Офтопик

Лично до Златко:

Съжалявам, че го пиша тук, съвсем извън темата (и после го изтрий, моля!), но …

На няколко пъти се опитвам да намеря статии, които съм чел през годините и искам да изпратя на приятели, обаче търсачката явно не е направена като за прости хора.

Моля те да я преработиш така, че да намира нещата по-лесно. Конкретно в случая се опитвах да намеря статията за американката с хай-висок IQ, но не успях …

- 20-10-2012|Златко

Това са стандартни модули, Кентафре, аз не мога да ги пре-програмирам.

- 20-10-2012|Златко

Но пък отидох в търсачката, написах най-горе „тест за интелигентност“ и тя веднага изплю необходимата статия. Казва се „Обратната страна на гениалността“, а авторът е Сам Найт.

- 31-10-2012|Ина

Според мен статията описва ситуации, познати до болка на всяко човешко същество, познало непукизма и незрялостта на човека до себе си, без значение от обществено положение, заплата, националност.

Факт е, че жените днес(не всички) са по-разкрепостени и по-самоуверени от жените в миналото. Мисля, че в повечето случаи нямат друг избор. Когато мъжете губят чувството си за доблест и достойнство, хабят енергията си да се ядосват на ‹лошия› си късмет, тънат в самосъжаление и безсмисленост, някой трябва да напазарува, да сготви и да поиграе с децата, да смени крушките, да оправи чешмата и да извика майстори за покрива. А и да ходи на работа, била тя добре платена или не. Според мен жената в тази статия(а и изобщо) губи търпение, а и надежда, че мъжът някога ще надрасне идеята за ‹женска› и ‹мъжка› работа.

Да, жените се еманципираха. В много семейства вече вършат и ‹женската› и ‹мъжката› работа. Браво на мъжете, доказаха, че когато вършат една работа достатъчно лошо, спират да ги молят за помощ.

Доколкото виждам, Златко е едно изключение. Нападките срещу него са поредната липса на смисленост. Жалко.

Две схващания за свободата

Автор: Айзая Бърлин

Ако сред хората цареше единомислие по въпроса за смисъла на живота, ако прародителите ни бяха кротували в Райската градина, то едва ли някой би се заел с изследванията, на които се е посветила Катедрата за социални и политически теории в Чичеле, защото те произтичат и съществуват единствено благодарение на разногласията между хората. Някой може да оспори това твърдение с аргумента, че дори в общество на анархисти, сред които не съществуват противоречия по въпроса за основната им цел, също биха възникнали политически проблеми – например конституционни или законодателни. Но този аргумент почива на грешна основа. Там, където няма спор за целите, остава единствено въпросът за средствата, а той е по-скоро технически, отколкото политически и, следователно, лесно би могъл да бъде разрешен с помощта на експертна намеса или техника, както става при спорове между лекари или инженери. Ето защо онези, които вярват, че светът може да бъде изцяло променен от някакво изключително събитие – окончателната победа на разума, например, или пролетарската революция, явно са убедени, че решаването на политическите и нравствените проблеми може да стане по чисто технически път. Такъв е и смисълът на известната фраза на Енгелс (перифразирайки Сен Симон) „замяна на правителство от личности с управление на вещите“, както и на марксистките предсказания за отмиращата функция на държавата и поставяне началото на нова, истинска история на човечеството. Всичко това е утопия в очите на онези, които смятат подобна вяра в идеалните хармонични обществени отношения за празна игра на въображението. Въпреки всичко не можем да виним жителя на Марс, който – след посещение в някой от съвременните британски или американски университети – вероятно би останал с впечатлението, че хората там живеят в общество, почти не познаващо коварството, с идилично управление, независимо от огромното значение, което философите отдават на политиката.

Ефектът е колкото неочакван, толкова и опасен. Неочакван, защото в новата история едва ли има период, когато възгледите, а понякога и животът на толкова много хора и на Изток, и на Запад, да са се променили коренно, а в някои случаи дори да са драстично разбити от фанатичното следване на социални и политически доктрини. Опасен, защото щом хората, които би трябвало да служат на идеите, ги пренебрегват – става дума за хора, чиято работа е да анализират и критикуват идеите – те придобиват понякога неограничена власт и могат да упражняват непреодолимо влияние върху достатъчно много хора, които в даден момент да се разгневят дотолкова, че да стане невъзможно да им се въздейства по пътя на разума. Преди повече от сто години немският поет Хайне предупреди французите да не подценяват силата на идеите: родени в спокойната атмосфера на кабинета на учения, философските идеи могат да сринат цяла една цивилизация. Според него Кантовата „Критика на чистия разум“ е мечът, обезглавил европейския деизъм, а творбите на Русо – онова окървавено острие, което в ръцете на Робеспиер слага край на стария режим; Хайне предрича, че един ден романтичните идеали на Фихте и Шелинг ще се обърнат в ръцете на техните последователи срещу либералната западна култура и резултатите ще бъдат пагубни. Предсказанията му почти напълно се потвърждават от историческите факти. Но щом някои учени държат в ръцете си такова съдбоносно оръжие, защо други учени или мислители (но не правителства или парламентарни комисии) да не могат да им се противопоставят?

Нашите философи сякаш не осъзнават страшните последствия от своята дейност. Може би, опиянени от невероятните си постижения в далеч по-абстрактни области, най-добрите от тях се отнасят с презрение към тази област, в която съществуват твърде малки възможности за радикално нови открития, а дарбата им за задълбочен анализ едва ли би се радвала на голямо признание. И въпреки всички продиктувани от сляпа схоластична педантичност опити политиката да бъде отделена от останалите форми на философската мисъл, тя си остава все така неразделно свързана с нея. Да се пренебрегва политическата мисъл заради непрестанно изменящия се неин обект, който освен това е и с доста размити граници, не означава да се самоограничим в някакви фиксирани идеи, в абстрактните модели и деликатния инструментариум на логиката или лингвистиката – да изискваме единство на методите във философията и да отхвърляме всичко онова, с което методът не може да се справи – то означава просто да се оставим изцяло на примитивни и неподлежащи на обсъждане политически убеждения. Само най-примитивният исторически материализъм отрича силата на идеите и твърди, че идеалите са не друго, а форма на чисто материалните интереси. Дори да приемем, че без обществените сили политическите идеи биха били мъртвородени, то сигурно е, че тези сили ще действат сляпо и хаотично, ако не бъдат облечени в съответните идеи.

Както в миналото, така и днес, преподавателите в Оксфорд осъзнават тази истина. Първият ръководител на тази катедра също дължи огромното си влияние върху събитията на своето време и на факта, че осъзнавайки значението на политическите идеи в теорията и практиката, е посветил живота си на тяхното изучаване и разпространение. Името на Дъглас Коул е известно на всички, кои то се вълнуват от социалните или политически: проблеми на обществото. Славата на този учен се простира далеч отвъд пределите на този университет и на тази страна. Човек с независима, честна и смела мисъл, той се занимава много сериозно с политическа философия; извънредно ясно изразяващ се писател и оратор; поет и романист; необикновено надарен преподавател и проводник на идеи; той е преди всичко човек, посветил се на принципи, които невинаги са много добре приети, страстен и неотклонен защитник на истината и справедливостта при крайно трудни обстоятелства, често пъти без никаква подкрепа. Това са качествата, на които този великодушен и надарен с невероятно въображение английски социалист дължи известността си по целия свят. Най-забележителното и най-характерното за него е фактът, че той успява да постигне обществено признание, без да пожертва присъщата си човечност и искреност, неизчерпаемата си доброта и най-важното – дълбоката си и неизменна отдаденост на работата, съчетана с многостранни познания и невероятна памет, призванието си на учител на всички, които се стремят към познание. За мен е огромно удоволствие и чест да засвидетелствам чувствата, които аз, както мнозина други, храня към този забележителен оксфордски възпитаник, чийто нравствен и интелектуален облик е гордост не само за страната, в която се е родил, но и за каузата на справедливостта и равенството сред хората.

От него и от неговите трудове повечето учени от моето поколение – възпитаници на Оксфорд, научиха, че политическата теория е част от нравствената философия, която започва от откриването и прилагането на нравствените идеали в сферата на политическите отношения. С това не искам да кажа, както вероятно ще си помислят някои философи идеалисти, че всяко историческо действие или сблъсък между хората представлява единствено действие или сблъсък на идеи или политически сили, нито дори, че те са негови следствия (или аспекти). Но искам да заявя (а, струва ми се, и професор Коул би се съгласил с мен), че за да бъдат правилно разбрани подобни действия и сблъсъци, трябва преди всичко да се спрем на онези идеи и възгледи за живота, които ги движат и благодарение на които те се превръщат в неразделна част от човешката история, отграничавайки се по този начин от чисто природните явления. Политическите теории, идеи и действия не могат да бъдат разбрани извън контекста на произтичащите от тях събития, разделящи хората, които ги прилагат. Оттук следва, че ние не бихме схванали дори и собствените си идеи и действия, ако не се опитаме да разберем най-важните събития в съвременния свят. Най-забележителното от тези явления е откритата война между две идеологически системи, които дават различни и дори противоречиви отговори на основния политически въпрос – въпроса за подчинението и принудата. „Защо е нужно аз (или който и да било друг) да се подчинявам другиму?“ „Защо да не мога да живея така, както ми харесва?“ „Защо е нужно да се подчинявам?“ „А ако не се подчиня, имат ли право да ме принудят?“ „От кого и в каква степен, и в името на какво, и заради какво?“

Противоречиви са съществуващите днес възгледи за допустимите граници на принудата, но всеки от тях претендира за многобройни последователи. Ето защо ми се струва, че е необходимо да разгледаме всички аспекти на този въпрос.

І

Да принуждаваш някого, означава да го лишаваш от свобода – но от каква точно свобода? В човешката история едва ли има моралист, който да не възхвалява свободата. Както щастието и доброто, както природата и действителността, значението на това понятие е толкова разтегливо, че търпи всякакви тълкувания. Няма да се спирам нито на произхода, нито на над двестате значения, които тази многообразна дума притежава и които привържениците на историческия подход са описали. Аз ще се спра само на две от тях – на онези две централни значения, които са играли централна роля в човешката история и които, смея да твърдя, продължават да играят такава роля и днес. Първото от значенията на думата „свобода“, което (по примера на мнозина преди мен) ще нарека „негативно“, е свързано с отговора на въпроса: „Какви са границите, в рамките на които субектът – отделната личност или група хора – може и му е разрешено да прави и да бъде онова, което той е способен да прави и да бъде, без останалите да му пречат?“ Второто значение – ще го нарека „позитивно“ – е свързано с отговора на въпроса: „Кой или какво определя, чрез контрол или пряка намеса, какво може и какво не може да прави или да бъде даден човек?“ Двата въпроса лесно могат да се отграничат, макар отговорите им да се припокриват.

„Негативната“ свобода

Обикновено човек се смята за свободен дотолкова, доколкото никой не пречи на действията му. В този смисъл политическата свобода може да се определи като границите, в които даден човек може да действа, невъзпрепятстван от другиго. Ако някой ми попречи да сторя нещо, което иначе бих направил, то в този смисъл аз съм несвободен; а ако полето ми на действие бъде сведено от някой друг под определен минимум, то тогава би могло да се каже, че действам по принуда или дори, че съм превърнат в роб. Понятието „принуда“ обаче не покрива всички форми на ограничаване на възможностите. Би било неестествено да твърдя, че съм по някакъв начин ограничен или превърнат в роб само защото не мога да скоча повече от три метра, не мога да чета, понеже съм сляп или защото не разбирам най-трудните пасажи у Хегел. Принудата предполага съзнателна намеса от страна на другите в моето поле на действие. Да си лишен от политическа свобода, означава другите да ти попречат да постигнеш някаква цел[394]. Ако човек е просто неспособен да постигне целта си, това не означава, че е лишен от политическа свобода[395]. И това се потвърждава от факта, че са възникнали термини като „икономическа свобода“ и противоположният му –,, икономическо робство“. Аргументът, който се изтъква, при това доста убедително, е, че ако човек е твърде беден и не може да си позволи нещо, което не е забранено от закона – хляб, околосветско пътешествие, правна защита – то той е също толкова несвободен, колкото и ако това му бъде забранено със закон. Ако бедността ми е нещо като болест, която не ми позволява да си купя хляб, да си платя околосветското пътешествие или защитата в съда така, както фактът, че съм куц би ми попречил да тичам, то тази ми неспособност не би могла да се нарече лишаване от свобода, още по-малко лишаване от политическа свобода. Бих могъл да се смятам за жертва на принуда или робство, само ако съм убеден, че неспособността ми да постигна своята цел се дължи единствено на факта, че някакви хора са станали причина аз, за разлика от другите, да нямам достатъчно средства, с които да заплатя желаните от мен неща. С други думи, употребата на термина се определя от съответната обществено-икономическа теория, обосноваваща причината за моята бедност или слабост. Ако липсата на материални средства се дължи на липса на умствени или физически възможности, мога да твърдя, че съм лишен от свобода (а не просто, че съм беден), само ако възприема дадената теория[396]. Ако при това съм убеден, че лишенията ми са породени от конкретна уредба, която смятам за нечестни или несправедлива, то аз говоря за икономическо робство или гнет. Вбесява ни не естеството на нещата, а злонамереността, по думите на Русо. Критерият за потисничество е ролята, която (според моите разбирания) другите хора играят пряко или косвено, съзнателно или не, в осуетяването на моите намерения. В този смисъл да съм свободен означава никой да не се бърка в моите работи. Колкото по-широко е моето поле, свободно от чужда намеса, толкова по-голяма е и свободата ми.

Английските политически философи използват думата свобода в този ѝ смисъл[397]. Мненията им се различават само по въпроса за това, какви са границите на съответното поле. За тях е било ясно, че обстоятелствата не позволяват то да бъде неограничено, защото от това би следвало, че всеки ще може неограничено да се намесва в територията на другите; такъв вид,, естествена“ свобода би довела до хаос в обществото, при което дори и най-елементарните човешки потребности няма да бъдат задоволени; а в обратния случай по-силните ще потискат по-слабите. Понеже те са знаели, че човешките цели и действия невинаги си съответстват и (независимо от официално изповядваните идеи) са ценели високо и някои други висши ценности като справедливостта, щастието, културата, сигурността, равенството в различни степени, тези философи са били готови да ограничат свободата за сметка на някои други ценности, или, казано по-точно, в името на самата свобода, тъй като иначе би било невъзможно да се създаде желаното от тях общество. Следователно те приемат идеята за ограничаване със закон на полето на свободните човешки действия. Същевременно обаче те – най-вече защитниците на свободната воля като Лок и Мил в Англия, Констан и Токвил във Франция – са съгласни, че за своята изява личната воля се нуждае от някакво минимално поле, чиито граници не бива да се нарушават, защото в противен случай индивидът би се озовал в пространство, прекалено тясно, за да може той да разгърне дори и в най-малка степен естествените си заложби, които пък от своя страна представляват единственото средство за постигане (пък и за пораждане) на огромното многообразие от цели, смятани от всички за добри, справедливи и свещени. Следователно е необходимо да се очертае границата между сферата на личното и сферата на общественото. Въпросът за това къде точно да бъде прокарана тази граница е предмет на много спорове, дори на пазарлъци. Хората са така обвързани помежду си, че никое човешко действие не може да бъде смятано за изцяло личен въпрос и по никакъв начин да не пречи на живота на останалите. „Свобода за щуката означава смърт за дребните риби“, свободата на едни означава ограничаване на свободата на други.,, Свободата на оксфордския дон, както допълват някои, се различава съществено от свободата на един египетски селянин“.

Силата на това твърдение е в неговата истинност и значимост, но на практика представлява само една красива фраза. Вярно е също така, че да се дават, политически права и закони, защитаващи гражданите от посегателствата на държавата, на хора, които ходят полуголи, които са неграмотни, недохранени и болни, e направо подигравка с тяхното положение; те се нуждаят от медицинска помощ и образование много преди да започнат да разбират или да се възползват от нарасналата си свобода. Какво е свободата за човек, който не може да се възползва от нея? Какво представлява свободата без условията за нейното приложение? Всяко нещо по реда си: има случаи, в които – ако използваме израза, приписван сатирично на нихилистите от Достоевски – ботушите са по-важни от Пушкин; не за всекиго свободата на личността е първостепенна необходимост. Защото да бъдеш свободен не означава просто никой в нищо да не ти пречи; такова разбиране за свободата я принизява дотам, че тя или престава да значи каквото и да било, или всеки я тълкува, както си поиска. Египетският селянин се нуждае от дрехи и лекарства много повече, отколкото от лична свобода; но малкото свобода, от която той се нуждае днес, и по-голямата свобода, от която ще се нуждае утре, по нищо не се различава от свободата на художника, учения или милионера.

Онова, което тревожи съвестта на западните либерали, не е, струва ми се, убеждението, че свободата, към която се стремят всички, се различава в зависимост от социално-икономическите условия на живот, а мисълта, че малцината, които я притежават, са я придобили за сметка на или поне отвръщайки поглед от огромното множество, което не я притежава. Те вярват, и са напълно прави, че щом за хората свободата на личността е висша цел, то никой няма право да отнема свободата на когото и да било и че никой няма право да се радва на свободата си за сметка на други хора. Равенството на свободата гласи: да не се държим с другите така, както не бихме искали да се държат с нас; да се отплащаме подобаващо на онези, на които дължим свободата, благоденствието и знанията си; справедливост, в нейния най-прост и универсален смисъл – това са основите на либералната нравственост. Свободата не е единствената цел, към която хората се стремят. И аз като руския критик Белински бих могъл да кажа, че ако другите са лишени от свободата си – ако братята ми тънат в мизерия и мръсотия под тежестта на оковите – то аз също се отказвам от нея с двете си ръце и безусловно предпочитам да споделя съдбата им. Но нека не смесваме понятията. Бих пожертвал част или дори цялата си свобода, за да се избегне очебийното неравенство или ширещата се нищета; бих ги пожертвал доброволно и с радост, но в действителност жертвам свободата си в името на справедливостта, на равенството, на любовта си към ближния. Съвестта ми не би ми позволила, и съвсем правилно, да си живея спокойно, ако при дадени обстоятелства не постъпя по този начин. Но независимо колко силна е нравствената необходимост, която чувствам, или пък колко голямо е съответното морално възнаграждение, саможертвата ми няма да доведе до нарастване на пожертваното, в случая свободата. Нещата трябва да се наричат с истинските им имена: свободата си е свобода; тя не е равенство, нито честност, нито справедливост, нито култура, нито щастие, нито пък чиста съвест. Ако личната ми свобода, свободата на моята класа или на моя народ предполага нещастието на други хора, то тогава системата, която допуска това, е несправедлива и безнравствена. Но ако сам огранича или се откажа от свободата си, за да намаля срама от такова неравенство, без обаче да увелича личната свобода на други хора, тогава резултатът би бил абсолютна загуба на свобода. Може би това ще се компенсира с нарастване на справедливостта, щастието или мира, но загубата на свобода като такава си остава и не би трябвало да объркваме отделните ценности, като твърдим, че пренебрегваме личната си свобода за сметка на увеличена „социална“ или „икономическа“ свобода. Въпреки всичко обаче, твърдението, че свободата на едни трябва понякога да се ограничи, за да се осигури свободата на други, си остава в сила. Но по какъв начин може да се осъществи това? Ако свободата е свята и недосегаема, то такъв принцип очевидно не съществува. Или едното, или другото, поне в практиката, трябва да отстъпи, като често е невъзможно причините за това да бъдат ясно формулирани, още по-малко пък обобщени и изведени в универсални правила или максими. Все пак практически компромис трябва да се постигне.

Философи като Лок и Адам Смит, а в някои състояния и Мил, с оптимистичен поглед към човешката природа и убедени, че е възможно да бъде постигната хармония между интересите на отделните хора, са вярвали, че обществената хармония и прогрес могат да съществуват редом с едно доста широко поле на лична изява, чиито граници няма право да нарушава нито държавата, нито която и да било друга власт. Хобс и съмишлениците му, особено консервативните реакционни мислители, защитават идеята, че ако не искаме хората да се избият помежду си, а обществото да се превърне в неуправляема джунгла, би трябвало да се създадат институции, които да въвеждат ред в обществото; съответно Хобс предлага да се разшири сферата на действие на централизираното управление, като се намали това на отделната личност. И двете страни обаче са съгласни, че в известна степен личният живот трябва да бъде независим, поставен извън сферата на обществения контрол. Да се прекрачи границата на тази запазена територия, колкото и малка да е тя, вече би било деспотизъм. Най-красноречивият от всички защитници на свободата и личността – Бенжамен Констан, напомняйки за якобинската диктатура, твърди, че поне свободата на вероизповеданието, на убежденията и изразяването им, както и на частната собственост, трябва да бъдат гарантирани срещу произволни посегателства. Свободите на личността, изброявани от Джеферсън, Бърк, Пейн и Мил са различни, но доводите им за необходимостта от обуздаване на властта си остават едни и същи. Ако не искаме, волно или неволно, да изгубим човешкия си облик, непременно трябва да запазим някакво минимално поле на изява на личната свобода. Абсолютната свобода е непостижима, налага се да жертваме част от свободата си, за да запазим останалата. Но пълната саможертва би довела до самоунищожение. Тогава какъв е необходимият минимум? Той е онова, което човек не би могъл да пожертва, без да изневери на човешката си същност. А какво представлява тази същност? Какъв е критерият? Това винаги е било и, изглежда, още дълго ще си остане спорен въпрос. Но независимо какъв е принципът, определящ границите на полето на ненамеса, дали естествените закони или естествените права, дали принципът на ползата или категорическият императив, дали въз основа на неприкосновеността на обществения договор или на която и да е друга концепция, с чиято помощ хората се опитват да изяснят и оправдаят убежденията си, свободата в този ѝ смисъл означава свобода от нещо: никаква външна намеса отвъд постоянно менящите се, но безпогрешно разпознаваеми граници на личното. „Единствената свобода, заслужаваща това име, е да се стремиш към собственото си благополучие по избрания от теб начин“, казва най-прославеният от защитниците на свободата. Ако това е вярно, то оправдана ли е принудата? Според Мил оправдание безусловно има. След като справедливостта изисква всяка личност да разполага с някаква минимална свобода, то следва, че всички останали трябва да бъдат възпирани, дори ако се наложи и силом, за да не отнемат нечия свобода. И в действителност функцията на закона е била да предотвратява подобни сблъсъци: държавата се превърнала (както се изразява презрително Ласал) в нощен пазач и регулировчик.

Защо за Мил свободата на личността е толкова свята? В своето известно есе той твърди, че ако на хората не им бъде позволено да живеят така, както те желаят „по начин, избран единствено от тях“, цивилизацията не би могла да се развива; поради липса на свободен пазар на идеи, истината не може да излезе наяве; би била невъзможна всякаква спонтанност, оригиналност, гениалност, духовна сила или нравствена смелост. Обществото ще бъде смазано под тежестта на „колективната посредственост“. Всичко по-ценно или по-различно ще бъде смазано от тежестта на навика, от постоянната човешка склонност към конформизъм, който ражда само „осакатени способности“, „сковани и ограничени“, „изкривени и осакатени“ човешки същества. „Себелюбието и гордостта на дивака са също толкова ценни, колкото и себеотричането на християнина.“ „Грешките, които човек може да извърши въпреки всички съвети и предупреждения, са нещо далеч по-важно от това, човек да допусне да бъде ограничаван от другите, макар и в името на някакво висше благо.“ Защитата на свободата се представя от една „негативна“ цел – да се попречи на вмешателството в личната сфера. Да се принуждават хората със заплахи да приемат начин на живот, при който нямат право да избират крайната цел; да се залостят всички изходи с изключение на един единствен независимо от това, колко благородни са перспективите, към които води той, или колко благонамерени са мотивите, означава да се извърши престъпление спрямо човешката същност на тези хора, на които е дадено да живеят своя собствен живот. Такова е схващането за свободата, следвано от либералите в съвременния свят от Еразъм (някои биха казали от Окам) до наши дни. Всички претенции за граждански свободи и права на личността, всички протести срещу експлоатацията и човешкото унижение, срещу посегателствата на властта, масовата хипноза на навика или организираната пропаганда произтичат от това индивидуалистично и много оспорвано човешко схващане.

Във връзка с тази позиция трябва да се отбележат три факта. На първо място, Мил смесва две отделни понятия. Едното е, че сама по себе си всяка принуда, доколкото тя винаги е в разрез с човешките желания, е нещо лошо, дори и когато предотвратява някое по-голямо зло; а ненамесата, т. е. обратното на принудата, е сама по себе си нещо добро, макар и не единственото. Това е „негативното“ схващане за свободата в класическия си вид. Другото схващане е, че хората трябва да се стремят към истината или да постигнат определени качества на личността – според възгледите на Мил: критичност, оригиналност, творческа мисъл, независимост, неконформизъм, достигащ дори до ексцентричност, и прочее – а истината може да се открие и тези качества да се придобият единствено в условия на свобода. И двете схващания са либерални, но не са идентични, а връзката помежду им в най-добрия случай е емпирична. Едва ли някой би се заел да защитава твърдението, че истината или свободата на себеизявата са възможни там, където догмата властва над мисълта. Но историята показва (както твърди и Джеймс Стивън в унищожителната си критика на Мил в своя труд,, Свобода, равенство, братство“), че стремежът към почтеност, пиететът към истината и личното достойнство се срещат в обществата, държани в строго подчинение, каквито са например пуританите калвинисти в Шотландия и Нова Англия или военните режими, ако не по-често, то поне толкова, колкото и при по-толерантните и по-непридирчиви обществени устройства; тогава твърдението на Мил, че свободата е необходимо условие за развитие на човешките способности, става на пух и прах. А ако се докаже, че двете основни цели са несъвместими, то Мил ще бъде изправен пред неразрешима дилема дори ако оставим настрана всички трудности, произтичащи от несъвместимостта на проповядваните от него идеи с идеите на утилитаризма, дори и в застъпваната от него форма[398].

На второ място, тази доктрина e сравнително нова. В древността въпросът за личната свобода никога не е стоял, още по-малко е бил осъзнаван като политически идеал (в замяна на практическото му осъществяване). Кондорсе отбелязва, че идеята за правата на личността не съществува в законодателството на древните римляни и гърци; това, изглежда, важи и за всички останали известни нам древни цивилизации като еврейската и китайската[399]. Доминиращата роля на този идеал е по-скоро изключение, отколкото правило дори и в най-новата история на Запада. В този смисъл свободата рядко е успявала да събере под знамената си кой знае колко внушителни човешки маси. Желанието за самостоятелност, за ненамеса в личните работи, е белег на високо развитите цивилизации както по отношение на отделните индивиди, така и на обществото като цяло. Неприкосновеността на личния живот, на онази област на личните взаимоотношения, възприемана сама по себе си като нещо свято, произлиза от идеята за свободата, която, независимо от религиозните си корени, едва ли е по-стара от епохата на Ренесанса или на Реформацията[400]. При все това обаче унищожението ѝ би довело до кончината на нашата цивилизация, на цялостния ѝ нравствен мироглед.

Третата характеристика на това схващане за свободата е особено важна. А тя е, че свободата в този си смисъл е съвместима с някои разновидности на автокрацията или поне с липсата на самоуправление. Свободата в този смисъл се интересува главно от сферата на управление, а не от източника на властта. Едно демократично общество може на практика да лиши отделните граждани от доста свободи, които те биха имали в някое друго общество, а съществува и възможността либерално настроеният самодържец да разреши на поданиците си лична свобода в доста широки граници. Самодържецът, който оставя на поданиците си голяма свобода на действие, може да се нарече несправедлив, може да насърчава най-необузданото неравенство, да не се интересува нито от ред, нито от добродетели, нито дори от знания; по при условие че не ограничава свободата на хората или поне я ограничава много по-малко в сравнение с други режими, то той напълно отговаря на условията, които поставя Мил[401].

В този смисъл свободата логически не е задължително свързана с демокрацията или самоуправлението. Самоуправлението, общо взето, може да гарантира запазването на гражданските свободи по-добре от някои други режими и привържениците на свободата го изтъкват именно поради тази причина. Но свободата на личността и демократичното управление не са задължително взаимно свързани. Отговорът на въпроса „Кой ме управлява?“, логически се отличава от отговора на въпроса „В каква степен ме ограничава даденото управление?“ В крайна сметка точно в това се и изразява съществената разлика между идеите за позитивната и негативната свобода[402]. „Позитивният“ смисъл на понятието свобода се проявява, когато се опитаме да отговорим не толкова на въпроса „Какво точно съм свободен да правя или да бъда?“, колкото на въпросите „Кой ме управлява?“ или „Кой определя какво мога и какво не мога да бъда или да правя?“. Връзката между демокрацията и свободата на личността е доста по-крехка, отколкото смятат повечето защитници на тези две схващания. Желанието да управлявам сам себе си, или поне да участвам по някакъв начин в процесите, управляващи живота ми, е също толкова дълбоко, колкото и стремежът към свободно поле на действие, а исторически първото е дори по-старо. Но това са две различни желания. Разликата между тях е толкова голяма, че на нея в крайна сметка дължим силния сблъсък на различни идеологии, завладял съвременния ни свят. Защото това е то – „позитивното“ схващане за свободата: не свобода от нещо, а свобода да направиш нещо – да живееш по определен начин – което привържениците на „негативното“ схващане за свободата представят като състояние, което понякога с нищо не превъзхожда най-жестоката тирания, само че се явява под малко по-благовидна маска.

ІІ

„Позитивната“ свобода

„Позитивният“ смисъл на думата „свобода“ e породен от желанието на личността сама да си бъде господар. Искам животът и решенията ми да зависят от мен, а не от външни сили независимо от това, какви са те. Искам да бъда изпълнител на собствената си воля, а не на чужда. Искам да съм субект, а не обект; да се ръководя от разумни доводи, от добре осъзнати цели, които са мои собствени, а не да ми влияят причини, които са, така да се каже, външни за мен. Искам да съм някой, а не никой; да бъда сам на себе си движеща сила – да решавам сам, а не някой друг да решава вместо мен; сам да определям действията си, а не върху мен да въздействат външни сили като природата или другите хора, сякаш съм някаква вещ, животно или роб, неспособен да изпълнява ролята на човешко същество, тоест сам да си определям целите и пътищата за постигането им. И това е само част от нещата, които имам пред вид, когато казвам, че съм разумно същество и че тъкмо разумът е онова, което ме прави човек, за разлика от всичко останало на този свят. Преди всичко искам да живея със съзнанието, че съм мислещо същество, което действа по своя воля, което носи отговорността за направения от него избор и може да го обясни с помощта на собствените си възгледи и цели. Аз се смятам за свободен дотолкова, доколкото виждам, че нещата действително стоят така, а се чувствам роб дотолкова, доколкото съм принуден да разбера, че нещата не са такива.

Свободата, състояща се в това сам да си бъдеш господар, и свободата, състояща се в това другите да не ти пречат да избираш свободно, както правят останалите, може на пръв поглед да не изглеждат (логически погледнато) чак толкова отдалечени една от друга – просто като негативен и позитивен начин на изразяване на едно и също нещо. Исторически погледнато, „позитивното“ и „негативното“ схващане за свободата са се развили в различни посоки и невинаги по логически път, докато накрая се е стигнало до открит конфликт между двете.

Един от начините да се представи по-ясно тази мисъл е като използваме необременяваната от нищо и поне изначално съвършено безобидна метафора за личността, която сама си е господар. „Сам съм си господар“; „Не съм роб на никого“; но мога ли да твърдя, че не съм роб на природата (както последователите на Платон и Хегел)? Или на собствените си „необуздани“ страсти? Не са ли това просто разновидности на същата онази порода, наречена „роб“ – едната политическа и закрепена със закон, другата духовна или пък нравствена? Нима хората не са имали случаи, когато, освобождавайки се от духовно робство или от робуване на природата, да осъзнаят, че в този момент вътре в тях се налага една страна на тяхната същност, а друга тяхна част в този момент бива потискана? Доминиращата сила на първото неизменно се идентифицира със силата на разума, с „по-висшата природа“ на човека, с онази страна на личността ми, която е по-далновидна и се стреми в крайна сметка да постигне някакъв удовлетворителен резултат; това се представя като „истинската“ или „идеална“, или пък „самостоятелна и независима“ страна на Аза, или като „най-добрата му страна“; всичко това после се противопоставя на ирационалните подбуди, на неконтролируемите страсти, на,, не дотам възвишените“ страни на човешката ми природа, на желанието за лесни удоволствия, на „емпиричната“ и „нехомогенна“ човешка природа, която се поддава прекалено лесно на всеки повей на страстта и следователно се налага да бъде сурово наказвана и възпитавана, ако иска (и при условие че изобщо с възможно) един ден да се издигне до равнището на така наречената „истинска“ човешка същност. При това положение двете различни страни на човешката същност могат да бъдат противопоставени и още по-силно: истинската същност би могла да бъде представена като нещо, излизащо извън рамките на отделния индивид (в обичайния смисъл на тази дума), като някакво колективно,, цяло“, чиито елементи или страни са отделните индивиди: например племето, расата, църквата, държавата, огромната общност на живите, мъртвите и още неродените, взети заедно. Това „цяло“ се идентифицира с „истинското“ Аз, което, налагайки безпрекословно своята колективна или „органична“ воля върху по-непокорните си,, членове“, постига собствената си, а следователно и тяхната, „по-висша“ стенен на свобода. Често се изтъкват опасностите от сравнението на това „цяло“ с организъм, за да се оправдае принудата и ограничаването на едни от страна на други, с идеята първите да достигнат някаква „по-висша“ степен на свобода. Дълбокият смисъл на това сравнение всъщност се крие във факта, че ние осъзнаваме, че е възможно и понякога оправдано да се принуждават хората в името на някакви цели (да вземем например правосъдието или здравеопазването), които самите те, ако бяха по-просветени, биха преследвали, но не го правят поради невежеството или покварата си. По този път е лесно да стигнем до идеята, че можем да принуждаваме другите заради самите тях, в техен интерес, а не в наш. Следователно аз твърдя, че знам по-добре от тях какви са потребностите им. Оттук в най-добрия случай излиза, че ако са не по-малко разумни и не по-глупави от мен и осъзнават интересите си не по-зле от мен, те не би трябвало да ми се противопоставят. Но аз бих могъл да претендирам и за нещо повече. Бих могъл да заявя, че същинската им цел е в действителност онова, на което те, в състоянието си на пълна невежественост, се противопоставят, тъй като някъде вътре в тях има някаква окултна сила – дълбоко потисната рационална воля или „същинска“ цел – и че тази сила, въпреки че противоречи на всичко, което те проявяват като чувства, думи или дела, представлява тяхната „истинска“ същност, която действително съществуващата във времето и пространството личност явно не познава добре; да заявя също така, че тази дълбоко скрита същност с единствената страна на Аза, с която си заслужава да се съобразяваме[403]. Приемайки тази гледна точка, аз вече мога да си позволя да не се съобразявам с желанията на хората или обществото, да ги потискам, малтретирам и изтезавам в името и от името на „истинската“ им природа, знаейки със сигурност, че каквито и да са отделните човешки идеали (щастие, дълг, познание, справедливо общество, себеутвърждаване), те задължително се отъждествяват със свободата на човека – свободния избор, който принадлежи на неговата,, истинска“, макар и в повечето случаи скрита и непроявена същност.

Това е често разглеждан парадокс. Едно е да кажа, че аз знам по-добре от Х какво е добро за него, дори да пренебрегна собствените му желания в името на неговото добро; и съвсем друго е да твърдя, че той сам е направил този избор, не точно по съзнателен път; не така, както постъпва във всекидневието си, но от името на рационалното си Аз, което емпиричното му Аз може и да не познава – „истинското“ му Аз, за което доброто не остава никога скрито и бива автоматично избрано в момента, когато бъде разпознато. Чудовищният мироглед, който поставя знак на равенство между онова, което Х би избрал, ако не беше такъв, какъвто в действителност е, и онова, към което Х на практика се стреми и желае, е залегнал в основата на всички политически теории за себеосъществяване. Едно е да приема, че мога да бъда принуждаван в името на собственото си благо, което аз в заслепението си не успявам да видя: възможно е понякога всичко да е за мое добро; това би могло да разшири дори свободата ми. Съвсем друго нещо е да твърдя, че щом е за мое добро, то няма никаква принуда, защото аз сам съм го пожелал, независимо дали го осъзнавам или не, и следователно съм свободен (по-точно „истински“ свободен) дори когато презряната ми телесна обвивка и оскъдният ми разсъдък се противят и отчаяно се борят срещу онези, които – къде с добро, къде с лошо – се стремят да ми го наложат.

Тази магическа трансформация или същински цирков фокус (за който Уилям Джеймс основателно подиграва хегелианците) може лесно да се извърши с помощта на „негативното“ схващане за свободата, където неприкосновеността на Аза се възприема не като неприкосновеност на отделния индивид с неговите желания и потребности, а като неприкосновеност на „истинския“ човек, скрит някъде дълбоко вътре, отъждествяван със стремежа към някаква идеална цел, за която емпирическата страна на личността му си няма и понятие. В случая с „позитивната“ свобода свободната единица може да се раздуе до размерите на нещо много по-голямо от отделната личност – държавата, класата, народът или историческият напредък се разглеждат като „истинските“ носители на съответните атрибути вместо емпирическото Аз. „Позитивната“ концепция за свободата като себеуправление, деляща човека на две противопоставени части, исторически погледнато, и на теория, и на практика винаги се е поддавала по-лесно на възможността за разполовяване на личността на господстваща, трансцедентална, управляваща страна и емпирическа купчина от желания и страсти, които трябва да бъдат постоянно потискани и държани в подчинение. И тъкмо този факт има особено историческо значение. Той доказва (ако подобни очевидни истини изобщо имат нужда от доказателство), че всяка концепция за свободата произтича пряко от възгледите ни за това от какво е съставен Азът, личността, човекът. Една малка манипулация в определението ни за човека и свободата вече може да означава точно това, което манипулиращият си пожелае. Най-новата ни история съвсем ясно показва, че въпросът далеч не е чисто академичен.

Последствията от разделянето на човешката същност на две стават още по-ясни, ако човек се замисли за двете основни форми, които в исторически план е приел стремежът към себеопределение, където „истинската“ същност очертава насоката: първата форма – тази на себеотрицанието, за да се постигне независимост; втората – на себеосъществяването или на пълното себеотъждествяване с определен принцип или идеал, за да се постигне крайната цел.

III

Отдръпването във вътрешността на аза

Аз притежавам разум и воля; поставям си цели и ги преследвам; но ако ми попречат да ги постигна, аз вече не бих се чувствал господар на положението. Онова, което ми пречи, може да са природните закони, някаква случайност или действията на другите, може да е резултат (често неволен) от създадените от хората институции. Всичко това може да се окаже не по силите ми. Какво да направя, за да не бъда смазан? Налага се да се освободя от желанията, които не мога да осъществя. Аз искам да бъда пълен господар на владенията си, но границите ми са твърде големи и несигурни, следователно аз ще ги намаля, за да намаля или премахна изцяло по-уязвимите зони. Да започнем с това, че желая щастие, власт, познание или постигането на някаква определена цел, но не мога да се справя с всичко това. Искам да избягна евентуален неуспех и загуби и следователно решавам да не се стремя към нещо, което не е сигурно, че мога да постигна. Налагам си да не пожелавам нищо, което е непостижимо за мен. Тиранинът ме заплашва с унищожение на собствеността ми, със затвор, със заточение или смърт на близките ми. Но ако не се чувствам привързан към собствеността си, ако ми е все едно дали съм в затвора или не, ако съм погубил вътре в себе си всички чувства, свързващи ме с близките ми хора, тогава никой няма власт над мен, понеже онова, което е останало от мен, вече не се поддава на никакви емпирически страхове и влечения. Това е все едно, че съм се оттеглил по стратегически причини в най-вътрешното укрепление на моята крепост – в моя разум, душа,,, ноумен“ – където, каквото и да става, аз съм недосегаем както за сляпата стихия отвън, така и за човешката злост. Отдръпнал съм се дълбоко вътре в себе си; там, и единствено там, се чувствам в безопасност. Все едно да кажа: „Имам рана на крака си. Два са начините да се отърва от болката. Единият е да излекувам раната. Но ако лечението е твърде трудно или несигурно, тогава има и втори начин: да се отърва от раната, като отрежа крака. Ако се науча да не искам неща, които липсата на крак би направила невъзможни, не бих изпитвал никаква нужда от него.“ Това е самоеманципиращата традиция, следвана от аскетите, пацифистите, стотиците будистки мъдреци, от хора с различна вяра или без никаква вяра, оттеглили се от света, избягнали ярема на общественото мнение посредством един процес на съзнателна себетрансформация, след което тях вече не ги е грижа за нищо и те могат да си останат изолирани и независими, недосегаеми за неговите стрели[404]. Политическата изолация, затварянето на националното стопанство в границите на страната, автономията под каквато и да е форма – всичко това носи поне частица от този начин на мислене. Ще отстраня пречките по пътя си, като изоставя самия път; ще се усамотя в собствената си секта, в самостоятелното си планирано стопанство, в съзнателно изолираната си територия, където никакви гласове отвън не е нужно да се изслушват и никакви външни сили не могат да окажат никакво въздействие. Това е един от пътищата за постигане на сигурност, но това е също така и път, който според мнозина води към лична или национална свобода и независимост.

Крачката от тази доктрина (поне що се отнася до значението ѝ за отделния индивид) до идеите на онези, които като Кант отъждествяват свободата не толкова с премахването на различните стремежи, колкото със съпротивата и управлението им, не е никак голяма. Отъждествявайки се с управляващия, избягвам робията на управлявания. Аз съм свободен дотолкова, доколкото и само поради това, че разполагам с някаква автономност. Подчинявам се на закони, но те са законите, които сам съм си наложил или съм открил у себе си без ничия принуда. Свободата с подчинение, но,, подчинение на законите, които сами сме си избрали“. Освен това никой не може да бъде роб сам на себе си. Да се подчинявам на чужди закони, означава да бъда зависим от външни фактори, да се поставя в положението на играчка в ръцете на външни сили, над които нямам никакъв контрол, но които в замяна на това пък имат такъв над мен и дори ме превръщат в свой роб. Аз съм свободен само дотолкова, доколкото личността ми не е ограничена от нищо, което е във властта на сили, над които аз нямам никакъв контрол; тъй като не мога да контролирам природните закони, то следва, че свободните ми действия трябва да бъдат издигнати над емпиричния свят на причинно-следствените връзки. Тук не е мястото да разискваме валидността на тази древна и достатъчно популярна доктрина. Единственото, което бих искал да отбележа, е, че двете тясно свързани схващания за свободата – като противопоставяне на (или освобождаване от) нежелателни увлечения и като поставяне в положение на независимост по отношение на причинно-следствените отношения, са играли и играят централна роля не само в областта на етиката, а и в политиката.

При положение че основното за човешката същност е автономността на човешката личност – че хората са сами по себе си създатели на ценности и на идеали и че най-висшето им достояние се състои в това, че са носители на свободната воля – едва ли може да се измисли нещо по-лошо от това да бъдат третирани така, сякаш са лишени от автономност, като част от неживата природа, върху която влияят външни сили; сякаш са създания, предадени изцяло във властта на външни дразнители, чийто избор бива манипулиран от управниците им къде със заплахи, къде с изкусителни предложения. Такова отношение към човека означава да го смятаме за неспособен да решава сам за себе си. „Никой не може да ме задължи да бъда щастлив по определения от него начин“, казва Кант. „Покровителственото отношение е най-страшният деспотизъм, който човек може да си представи.“ Това означава да се държа с хората така, сякаш те не са свободни – за мен те биха били просто човешка маса и аз, в ролята на благодетелния реформатор, мога да я моделирам в съответствие с моите, а не техните, свободно определени цели. Точно в това се изразява политиката, препоръчвана от по-ранните утилитаристи. Хелвеций (както и Бентам) са били убедени, че не бива да се противопоставяме, а напротив – да се възползваме от склонността на човека да се превръща в роб на собствените си страсти; според тях най-добре би било пред носа на хората да се размахват поощрения и награди – най-крайната от всички форма на хетерономията[405] – стига това да осигурява,, щастие“ за,, робите“[406]. Но да манипулираш хората, да ги подкарваш напред към цели, които за теб – социалния реформатор – са напълно ясни, но не и за тях, означава да отречеш човешката им същност, да ги третираш като неодушевени предмети, лишени от собствена воля, и да ги превърнеш в по-нисши същества. Ето защо да лъжеш хората или да ги мамиш, означава да ги използваш като средство за постигане на твоите, а не на техните лични, свободно определени цели, та дори и да е за тяхно добро; това на практика означава да ги третираш така, сякаш са по-нисши същества; да постъпваш така, сякаш техните желания и стремежи са по-маловажни и по-малко неприкосновени от твоите. В името на какво бих могъл да потърся оправдание за това, че принуждавам хората да правят нещо, което те нито са пожелали, нито са се съгласили да правят? Явно само в името на нещо много по-висше от самите тях. Но щом като по думите на Кант най-висша стойност имат само нещата, които са резултат от свободната човешка дейност, и могат да се нарекат висши само при това условие, то тогава няма по-висша ценност от отделната личност. Следователно да се постъпва по такъв начин означава да се извършва насилие над хората в името на нещо по-нисше от самите тях – да ги подчиня на собствената си воля или на нечия чужда представа за тяхното щастие, изгода, сигурност или удобство. Иначе казано, аз се стремя да постигна нещо (независимо какви са мотивите ми, били те и най-благородни), желано от мен или групата, към която принадлежа, използвайки за тази цел други хора. Но това противоречи на собствените ми схващания, защото аз знам, че няма по-висша ценност от самия човек. Всички опити да се месиш в работите на хората, да ги тормозиш, да ги моделираш против волята им в съответствие със собствените ти идеи, всяка форма на ограничаване или контрол над мисълта[407], означава, следователно, да отречем онези човешки свойства, които ни правят хора и като такива – творци на собствената си съдба.

Свободният индивид на Кант е едно трансцедентално създание, стоящо извън сферата на естествените причинно-следствени отношения. Но в своята емпирична форма – където човекът е такъв, какъвто е в обикновения живот – тази доктрина е стояла винаги в центъра на либералния хуманизъм както в областта на морала, така и на политиката, където влиянието на Кант и Русо е било твърде силно през ХVІІІ век. Преди това тази доктрина е съществувала под формата на излизащия извън рамките на религията протестантски индивидуализъм, където на мястото на Бога е поставена идеята за рационален начин на живот, а мястото на отделната душа, стремяща се към единение с Бога, е заето от идеята за индивида, надарен с разум и подчиняващ се единствено и само на разума, напълно независим от всичко, което би могло да го отклони или подлъже, така че да се поддаде на ирационалната си природа. Автономия, не хетерономия: сам действай и не позволявай да ти въздействат. Идеята за робията на страстите – за онези, които приемат този начин на мислене – не е просто метафора. Да се освободя от страховете си, от страстите си, от конформизма си, означава да се освободя от деспотизма на нещо, над което нямам никаква власт. Софокъл, който по думите на Платон бил казал, че само старостта успява да го освободи от робството на страстта – този жесток господар, говори за преживяване не по-малко истинско от освобождението изпод ярема на тиранина или робовладелеца. Психологическото обяснение, че съм се бил поддал на някакъв „нисш“ подтик, че съм действал, подбуден от нещо, което в действителност не желая, а след това казвам, че,, не съм бил на себе си“ или „не съм можел да се контролирам“, когато съм го направил; всичко това спада към този начин на мислене. Аз съм истинското си Аз само когато действам разумно и критично. Последиците от действията ми нямат никакво значение, защото не са в моя власт; в моя власт са единствено подбудите ми. Това е веруюто на оттеглилия се от света мислител, който се е освободил от веригите, свързващи го с останалия свят. В тази си форма доктрината може на пръв поглед да се възприеме като нравствено кредо, почти без всякакви политически нюанси; но въпреки това, макар и скрит, политическият ѝ смисъл е твърде ясен и се вписва в традицията на либералния индивидуализъм в не по-малка стенен от „негативното“ схващане за свободата.

Заслужава да се отбележи, че в своята индивидуалистична форма представата за мъдреца, потърсил усамотение в крепостта на вътрешното си, „истинско“ Аз, възниква тогава, когато външният свят се е оказал изключително жесток, суров или несправедлив. Русо казва: „Истински свободен е онзи, който иска само онова, което може да изпълни, и прави само онова, което иска.“ В едно общество, в което стремежът към щастие, справедливост или свобода (в който и да е смисъл на думата) е обречен на провал, защото човек се сблъсква с твърде много непреодолими препятствия, изкушението да се затвориш в себе си става непреодолимо. Може би такова е било положението в Гърция, където идеалът на стоиците вероятно ненапразно се появява при падането на независимите демокрации, преди централизираната македонска автокрация. По аналогичен път същото става и в Рим след края на Републиката[408]. Подобно е и положението в Германия през ХVІІ век, когато в периода на най-дълбок национален упадък на немските държавици след Тридесетгодишната война общественият живот, особено в по-малките провинции, принуждава всички, които ценят човешкото достойнство не по-малко от живота, да се оттеглят в своеобразна душевна емиграция, при това не за пръв и не за последен път. Доктрината, проповядваща отказ от стремеж към непостижимото, според която смънканите и успешно потиснати желания са нещо толкова добро, колкото и задоволените желания – такава доктрина е изключително възвишена, но според мен зле прикрита форма на приказката за киселото грозде – не бива да желая нещо, което не мога да постигна.

Оттук става ясно защо определението на негативната свобода като възможност да правиш, каквото поискаш –– което е в крайна сметка приетото от Мил определение – не ни върши работа. Ако се окаже, че съм неспособен да направя нищо или почти нищо от онова, което желая, трябва само да стесня или да ликвидирам желанията си и ставам напълно свободен. Ако тиранинът (или „вътрешният глас“) успее да направи така, че поданиците (или клиентите) му да се откажат от първоначалните си желания и да прегърнат (,, приемат като свой“) онзи начин на живот, който той им е определил, то, следвайки това определение, излиза, че той ги е освободил. Те, разбира се, няма да се чувстват свободни – колкото Епиктет се с чувствал по-свободен от своя господар и колкото прословутият праведен човек се е чувствал щастлив от изтезанията на инквизицията. Във всеки случай създаденото по този начин положение е твърде далеч от политическата свобода.

Аскетизмът и себеотрицанието може да са източник на вътрешна уравновесеност, на покой и духовна сила, но едва ли допринасят с нещо за нарастването на свободата. Ако, за да се спася от враговете си, се скрия у дома, залоствайки всички възможни изходи, аз може би ще съм по-свободен, отколкото ако попадна в плен, но дали ще съм по-свободен, отколкото ако ги бях победил и пленил самият аз? Реша ли да отида още по-далеч и се скрия в едно съвсем тясно пространство, ще се задуша и ще умра. Логическата кулминация на процеса на унищожение на всичко, което би могло да причини смъртта ми, е самоубийството. Съществувайки в този свят, аз никога не би бил в пълна безопасност. Абсолютната свобода (както правилно отбелязва Шопенхауер) настъпва единствено със смъртта[409].

Живеем в свят, където волята ни се сблъсква с много препятствия. Привържениците на „негативното“ схващане за свободата може би не грешат, като твърдят, че пътят на себеотрицанието не е единственият начин за преодоляване на препятствията; че е възможно те да бъдат отстранени: когато не са хора – чрез някакво физическо действие, а в случай на съпротива от страна на други хора – чрез силата на убеждението, както например, когато помоля някого да ми направи място в купето или когато покоря някоя страна, заплашваща интересите ми. Чиста ирония е, че тази истина бива отричана дори от хора, които на практика я следват най-предано; от хора, които, дори заети със завоюването на власт и свобода на действието, отхвърлят „негативната“ ѝ страна заради „позитивната“. Техните възгледи управляват половината свят; да видим какви са техните метафизични основания.

ІV

Себеизявата

Убеждават ни, че единственият път към свободата е критическият разум, разбирането за това кое е неизбежно и кое просто възможно. Ако съм ученик, всички освен най-простите математически правила биха представлявали непреодолима пречка за моето съзнание, например: теоремите, необходимостта от които не мога да разбера; те са провъзгласени за истина от някакъв външен за мен авторитет и за мен те представляват чуждо тяло, което трябва по някакъв начин да включа в своята система. Но когато разбера значението на символите, на аксиомите, как се създават и променят правилата – с чиято помощ се правят заключенията – и схвана, че не би могло да бъде инак, защото е ясно, че всички те следват законите, управляващи процесите в собственото ми съзнание[410], тогава математическите правила вече не представляват за мен поставени от външна сила препятствия, които просто трябва да приема, независимо дали искам или не, понеже за мен те вече са неща, с които свободно се разпореждам в процеса на естественото функциониране на собствения ми разсъдък. За математѝка доказателството на тези теореми е просто част от свободното упражняване на естествените възможности на разума. За музиканта, след като е усвоил мелодията от партитурата и е приел крайната цел на композитора за своя собствена цел, изпълнението вече не представлява подчинение на външни закони, принуда или ограничение на свободата, а свободно и от нищо необременявано действие. Изпълнителят не е вързан за партитурата като вол за ралото или като работника за машината във фабриката. Изпълнителят е „попил“ партитурата, вникнал е в нея и се отъждествява с нея; от ограничение на свободното действие я е превърнал в неотменна част от свободната си дейност. Убеждават ни, че това, което важи за музиката и математиката, може принципно да се приложи и по отношение на всички останали препятствия, застанали като някакви канари от външния свят, запречващи пътя на свободното себеусъвършенстване. Това е програмата на просветителския рационализъм от Спиноза до най-съвременните (понякога несъзнателни) последователи на Хегел. Sapere aude. Онова, което ни е известно и което осъзнаваме като необходимо – рационалната необходимост – ние не можем да искаме да бъде друго, и същевременно да си останем разумни същества. Тъй като ако искаме едно нещо да бъде различно от това, което трябва да бъде при тези условия – необходимостта като управляваща света – означава, че си или невеж, или ирационален. Страстите, предразсъдъците, страховете, неврозите, се пораждат от невежеството и приемат формата на митове и илюзии. А да се ръководиш от митове, независимо дали са плод на развихреното ти въображение или дело на безскрупулни шарлатани, които искат да те измамят с цел да те използват, или на някаква психологическа или социологическа причина, все е форма на хетерономия, на това да си във властта на външни фактори и тласкан в посока, която не е непременно избрана от теб като действащо лице. Учените детерминисти от ХVIII век предполагали, че изучаването на природните науки, както и създаването на обществени науки, следващи същия модел, би изяснило до крайност всичко и по този начин хората биха могли да видят собственото си място в системата на рационалния свят, който им носи нещастие само когато не го разбират правилно. Познаването на значението освобождава (както преди много време проповядвал Епикур), като автоматично премахва ирационалните страхове и желания.

Хердер, Хегел и Маркс заменят старите механистични модели на обществото със собствените си по-раздвижени модели, но също като опонентите си продължават да вярват, че е достатъчно да разбереш света, за да станеш свободен. Единствената разлика между тях e в значението, отдавано на промяната и разбирането за процесите, които превръщат човешките същества в истински хора. Обществото трудно може да бъде разбрано единствено чрез аналогии с математиката или физиката. Необходимо е да се познава историята, тоест закономерностите на нейното развитие, които (дали ще ги наречем,, диалектически“ противоречия или по друг начин) управляват отделните личности и групи във взаимоотношенията между тях самите, както и с природата. Според тези учени да не се осъзнава това, означава да стигнем до погрешни заключения, а по-точно, че човешката природа е нещо статично, че най-важните ѝ качества остават едни и същи независимо от времето и мястото, че тя се подчинява на неизменни природни закони, все едно дали те се възприемат като теологични или материалистични, откъдето следва погрешният извод, че един мъдър законодател би могъл, по принцип, да създаде съвършено хармонично общество с помощта на съответните образователни и законови мерки независимо от историческия момент, тъй като всички разумни хора от всички страни и възрасти неизбежно се стремят да задоволят едни и същи свои желания, свързани с неизменните им основни потребности. Хегел е бил убеден, че съвременниците му (и, разбира се, всички хора преди него) не са разбирали правилно естеството на институциите, защото не са познавали добре законите – поддаващи се на разумно обяснение, понеже са плод на дейността на разума – породили и изменящи институциите, както и човешкия характер и човешките действия. Маркс и последователите му твърдят, че препятствията, с които хората се сблъскват по пътя си, не са единствено от природно естество, нито пък това са само несъвършенствата на собствения им характер, но също така, и то в много по-голяма степен, постъпките на техните обществени институции, създадени (невинаги напълно съзнателно), за да изпълняват някаква определена функция, която впоследствие много често се изкривява[411], превръщайки се в пречка за развитието на създателите си. Маркс създава обществено-икономически хипотези, с които се опитва да покаже неизбежността на това погрешно заключение: илюзията, че създадените от хората обществени уредби представляват независими сили, чието действие е неизбежно като това на природните закони. Като пример за такива псевдообективни сили той изтъква закона за търсенето и предлагането, институцията на собствеността или вечното разделение на обществото на бедни и богати, на собственици и работници като неизменни категории на човешкото общество. Старият свят не може да бъде разрушен и на негово място да бъде построено ново, по-добро и свободно общество, докато ние всички не стигнем състоянието, при което магията на тези илюзии бъде развалена; или, с други думи, докато достатъчно много хора не достигнат такова обществено равнище, което единствено би им позволило да разберат, че тези закони и институции са сами по себе си дело на човешкия ум и ръце, че в определен исторически момент са били действително необходими, а по-късно погрешно са били възприети като неотменими, обективно действащи сили.

Робуваме на различни господари – институции, убеждения, страхове – които могат да бъдат отхвърлени само ако бъдат подложени на анализ и същността им бъде разбрана. Пленници сме на зли духове, които сами сме създали (макар и не съзнателно) и които можем да прогоним само ако ги осъзнаем и започнем да действаме правилно: за Маркс проникването в същността на нещата е тъкмо това. Аз съм свободен тогава и само тогава, когато планирам живота си според собствената си воля; планирането изисква правила; правилото не означава потисничество или робство, когато сам съзнателно го следвам, независимо дали съм го измислил аз или някой друг, стига то да е рационално, тоест да съответства на някаква обективна необходимост. Да осъзнаваш защо нещата са такива, каквито трябва да бъдат, означава да желаеш да бъдат такива. Познанието ни освобождава не като ни предлага повече възможности, измежду които да избираме, а като ни предпазва от излишни разочарования при сблъсъка с невъзможното. Да искаш да промениш приетите за необходими закони, означава да се поддадеш на ирационално желание – желание, според което онова, което трябва да бъде Х, трябва същевременно и да не бъде Х. А ако продължим в същия дух и повярваме, че тези закони са онова, което те в действителност трябва да бъдат, това би било равносилно на лудост. Ето това е метафизичната същност на рационализма. Съдържащата се в него идея за свободата не е „негативната“ представа за поле (в идеалния случай) без каквито и да било препятствия, вакуум, в който нищо не може да ми попречи; а идеята за самоопределение и самоконтрол. Мога да правя със себе си каквото си поискам. Аз съм разумно същество; ето защо не бих могъл да се стремя към отстраняване на нещо, за което съм убеден, че е необходимо, че е подходящо за едно рационално общество, т. е. общество, управлявано от рационално съзнание, стремящо се към цели, каквито само рационалният ум може да си постави. Всичко, което приема за необходимо, аз асимилирам – законите на логиката, на математиката или физиката; законите на изкуството; принципите, ръководещи всичко онова, което разбирам и следователно желая да бъде така, рационалния принцип, според който нищо не може да ми попречи, тъй като аз никога не бих се стремил към нещо невъзможно.

Това е позитивната доктрина за освобождение по пътя на разума. В различни форми, често твърде разнопосочни и дори противоположни, тя е залегнала в основата на националистическите, комунистическите, авторитарните и тоталитарните доктрини на нашето време. В своето развитие тя доста се е отдалечила от първоначалната си рационална изходна точка. Свободата обаче продължава да бъде онова, за което хората спорят и се борят на много места по света. Без да проследявам точно историческото развитие на тази идея, аз бих искал да се спра на някои от нейните опорочени форми.

V

Храмът на Зарастро

Онези, за които свободата означава човек сам да ръководи себе си чрез разума, рано или късно са принудени да решат как точно трябва да стане това не само във вътрешната сфера на човешкия живот, но и при отношенията на човека с останалите членове на обществото. Дори и най-големите индивидуалисти в тази група философи – Русо, Кант и Фихте, започват именно като индивидуалисти, а в един момент са принудени да се запитат дали този начин на живот е приложим не само за отделния индивид, но и за цялото общество; и ако това е възможно, то как може да се постигне. Искам да съм свободен да живея така, както ми повелява разумът (моето „истинско Аз“), но същото искат и всички останали. Как тогава да избягна сблъсъка с тяхната разумна воля? Къде е границата между моите (рационално определени) права и същите права на останалите? Тъй като съм разумно същество, не мога да отрека, че всичко, което важи за мен, поради същата причина важи и за всички останали разумни същества като мен. Напълно рационална (или свободна) би била онази държава, в която властват закони, свободно приети от всички разумни хора; или, с други думи, онези закони, които те самите биха определили и наложили в ролята си на разумни същества; оттук следва, че границите ще бъдат такива, каквито всички разумни същества биха приели за разумни.

Но кой ще определи какви точно да бъдат тези граници? Мислителите от този тип смятат, че щом нравствените и политическите проблеми не са илюзорни – а е ясно, че те са такива – то те би трябвало да бъдат разрешими; по-точно, би трябвало да съществува едно-единствено правилно решение на въпроса. По принцип всички истинни твърдения биха могли да бъдат направени от който и да е рационален мислител, както и да бъдат доказани по такъв ясен начин, че всички останали рационални същества да ги приемат; такъв е например случаят със съвременните естествени науки. При условие че това е така, проблемът за политическата свобода се решава, като се установи справедлив ред, при който всеки човек разполага с толкова свобода, колкото се полага на всяко разумно човешко създание. Претенциите ми за неограничена свобода на пръв поглед невинаги изглеждат осъществими наред с чуждите също толкова неопределени претенции; но рационалното решение на даден проблем не би трябвало да влиза в противоречие с правилното решение на друг проблем, тъй като по пътя на логиката две истини не могат да бъдат несъвместими една с друга; следователно по принцип би трябвало да е възможно намирането на такъв справедлив ред, при който съществуващите правила да позволят решаването на всички проблеми, които биха могли да възникнат там. Това идеално, хармонично състояние на нещата се представя понякога като Райската градина преди Грехопадението и Изгонването от Рая, който човек е загубил, но за който продължава да копнее; или като някаква златна епоха, която ни очаква в далечното бъдеще, когато хората ще се ръководят изцяло и единствено от разума, никой няма да определя пътя на другия, нито пък ще „ще отчуждава“ или тормози някого. В съществуващите днес общества равенството и справедливостта са идеали, които все пак изискват някаква мярка на принуда или ограничение, тъй като временното премахване на обществения начин на управление би могло да доведе до положение, при което по слабите и по-глупавите да бъдат потискани от по-силните и по-способните, от по-енергичните и безскрупулни хора. Но причината, поради която (според тази доктрина) хората изявяват желание да потискат, да експлоатират или да унижават себеподобните си, е не друго, а тяхното ирационално мислене. Рационалното мислене изисква всички хора да уважават правото на разум у другите и следователно да не проявяват склонност към сблъсъци или властване над другите. Желанието за власт над другите поначало е признак за ирационално мислене и може да бъде обяснено и излекувано с рационални средства. Спиноза предлага един начин за обяснение и изцеление, Хегел – втори, Маркс – трети. Някои от тези теории в известна степен се допълват, други са несъвместими. Но всички приемат, че в едно общество на съвършено рационални същества няма да има желание за властване над останалите. Появата или проявата на стремеж към потискане на другите би бил първият признак, че не е постигнато правилно решение на проблемите на обществото.

Това може да се каже и по друг начин. Свободата означава сам да съм си господар, желанията ми да не срещат никакви пречки, все едно какви – съпротива от страна на природата или на собствените ми неуправляеми страсти, на ирационални институции, на воля, противна на моята. Природата – поне теоретически – бих могъл да променя с помощта на технически средства, така че да отговаря на желанията ми. Но какво да правя с непокорните и своенравни човешки същества? Би трябвало, ако мога да наложа волята си и над тях, да им придам желаната от мен,, форма“, да определя подходящи за тях роли в моето „театрално представление“. Но това не би ли означавало, че само аз съм свободен, а те са мои роби? Да, но това би било вярно, при условие че моите намерения нямат нищо общо с техните идеали и желания, а отговарят единствено на моите. Но ако моите намерения са изцяло рационални, тогава всичко това би допринесло за развитието на тяхната „истинска“ същност, за осъществяването на техните възможности да вземат рационални решения, според които трябва „да постигнат най-доброто, на което са способни“ – наред с изявата на моята „истинска“ същност. Всички правилни решения на действително съществуващи проблеми би трябвало да бъдат съвместими: нещо повече, би трябвало да представляват едно цяло; понеже тъкмо това се има предвид, когато казваме, че тези решения са правилни и че светът е хармоничен. Всеки човек има свой специфичен характер, възможности, цели и желания. Ако успея да схвана правилно и целите, и природата им, както и начина, по който те си взаимодействат, то бих могъл поне теоретически, стига да имам необходимото знание и сила, да ги изпълня, при условие че тези цели са рационални. Да мислиш рационално, означава да познаваш същността на хората и нещата: да знаеш, че от камъка не може да се направи цигулка, че от родения цигулар трудно ще стане добър флейтист. Ако разумът управляваше Вселената, то ограниченията и принудата биха били напълно излишни; за всички животът би бил планиран така, че да осигурява пълна свобода – свобода на рационално себеопределение. Това е възможно само при условие, че нашият план е единственият правилен план – онзи единствен начин на действие, при който се осъществяват повелите на разума, а тези закони биха се сторили неприятни само на хората с недотам развит интелект, които не осъзнават действителните „потребности“ на „истинската“ си същност. При условие, че всички играчи признават и следват правилата, определени от разума –– способността да разбират истинската си същност и да разпознават съответстващите ѝ стремежи – не би могъл да възникне никакъв конфликт. Всички свободно и по собствена воля ще участват в това театрално представление на световно равнище. В този смисъл Спиноза твърди, че,, децата, макар подложени на принуда и ограничения, не са роби“, защото „следват заповеди, издадени в името на собственото им благополучие“ и че „членът на едно правилно уредено общество не е роб, понеже интересите на обществото би трябвало да включват и неговите собствени интереси“. Лок също казва: „Където няма закони, няма и свобода“, понеже разумните закони са ръководен принцип в определянето на това, което е „правилно“ или „добро“ за човека, и добавя, че законите са „плет, който ни предпазва да не паднем в блатото или пропастта“ и съвсем „незаслужено биват наричани затвор“; той също така твърди, че желанието да бъдат избягнати тези закони е ирационално, че неограничената свобода е присъща само на „дивите зверове“ и тъй нататък. Монтескьо, забравяйки по-либералните си настроения, определя политическата свобода не като разрешение да правим онова, което желаем, или онова, което законът позволява, а като „волята да вършим онова, което би трябвало да желаем“, което Кант буквално повтаря. Бърк провъзгласява „правото“ на индивида да бъде ограничен в името на собственото му благо, понеже „предполагаемите желания на всяко разумно същество са в унисон с предварително определения ред на нещата“.

Всичките тези учени (както и мнозина преди тях, заедно с якобинците и комунистите след тях) приемат за вярно твърдението, че рационалните стремления на „истинската“ ни същност би трябвало да съвпадат или да бъдат принудени да съвпаднат независимо от яростната съпротива на бедната ни, невежествена, обременена от всякакви страсти емпирична природа. Свободата не означава да постъпваш неразумно, глупаво или грешно. Да вкараш емпиричната си природа в правия път не е тирания, а освобождение[412]. Русо иска да внуши, че ако аз свободно предам всички страни на живота си на обществото, бих помогнал да се създаде едно такова цяло, което, тъй като се гради върху равностойна саможертва от страна на всичките си членове, не би могло да стори зло на когото и да било от тях; в подобно общество, твърди Русо, никой не би имал изгода да причини някому вреда. „Предавайки себе си в ръцете на всички, не се предавам в ничии ръце“, а получавам обратно толкова, колкото съм дал, но с много повече възможности да задържа придобитото. Кант ни уверява, че когато „отделната личност напълно изостави неуправляемата си, дива свобода, за да я намери отново ненакърнена, но вече в състояние да следва определени закони“, тогава и само тогава имаме истинска свобода, „тъй като това състояние е дело на собствената ми воля в ролята на законодател“. Свободата, която се оказва не чак толкова несъвместима с едноличната власт, на практика се отъждествява с нея. Това е начинът на мислене и изразяване във всички декларации за правата на човека през ХVIII век, а също така и на всички, за които обществото е създадено и действа, следвайки рационалните закони на мъдрия законодател, или на природата, или на историята, или пък на някоя висша сила. Бентам почти единствен твърди упорито, че законите имат за цел да ограничават, а не да освобождават: „Всеки закон е нарушение на свободата“ – дори когато това „нарушение“ води до нарастване на свободата като цяло.

Ако изходните ни твърдения са били верни, тоест ако методите за решаване на проблемите на обществото следват пътя, по който се решават проблемите в естествените науки, а също така, ако разумът беше онова, което привържениците на рационализма твърдят, че е, всичко това вероятно би било вярно. В идеалния случай свободата съвпада със закона, както автономията с властта. Закон, който ми забранява да правя нещо, което аз, бидейки разумно същество, никога не бих и помислил да направя, не може да ограничи свободата ми. В идеалното общество, съставено от съзнателни и отговорни същества, правилата биха отмрели постепенно от само себе си, тъй като хората просто няма да ги възприемат като такива. Едно-единствено социално движение е имало смелостта да изкаже на всеослушание това твърдение и да приеме последствията – това са анархистите. Всички останали форми на либерализма, основаващи се на рационалната метафизика, са повече или по-малко разводнени разновидности на това учение.

В един момент всички мислители, вложили усилията си в търсене на решение на проблема в подобна посока, се сблъскват с въпроса, как на практика хората да станат разумни в този смисъл. Явно по пътя на образованието, тъй като необразованият човек е ирационален, несамостоятелен и е необходимо да бъде принуждаван и ограничаван, дори и само за да могат достатъчно разумните да живеят поносимо, при условие че се налага да живеят заедно с другите, а не да се оттеглят в пустинята или във висините на Олимп. Не може да се очаква обаче от необразованите да разберат и да съдействат доброволно за постигане на целите, определени от по-образованите. Образованието, казва Фихте, трябва да действа по такъв начин, че „човек да осъзнае смисъла му по-късно“. Не можем да искаме от децата да разберат защо е необходимо да ходят на училище; по същия начин и невежата – а в настоящия момент това е по-голямата част от човешкия род – не може да разбере защо го карат да се подчинява на законите, които ще го направят по-разумен.,, Принудата е също вид образование.“ Човек се научава да се подчинява на по-висшите от него, което е един вид добродетел. Ако ти сам не можеш да разбереш собствените си интереси като разумно същество, то аз не бих се съветвал с теб, нито бих следвал волята ти, докато се занимавам с това, да те направя рационално мислещо същество. В крайна сметка на мен ми се налага да те предпазя от заразяване с едра шарка, дори и да не искаш. Дори и Мил с готовност би заявил, че имам право да попреча със сила на някого да мине по моста, ако нямам достатъчно време да го предупредя, че той скоро ще се срути, защото знам или поне имам основание да вярвам, че той не би искал да падне във водата. Фихте знае по-добре от необразования немец по онова време какво той иска да бъде или да прави. Ученият човек те познава много по-добре от теб самия, защото ти си жертва на страстите си, роб, подчинен на чуждата воля, полусляп, неспособен да осъзнаеш истинските си интереси. Ти искаш да бъдеш човек – целта на твоето състояние е да задоволи желанието ти. „В случая принудата е оправдана, защото образованието ще ти помогне да прогледнеш.“ За да може да възтържествува разумът вътре в мен, той трябва да премахне и да потисне „по-нисшите“ ми инстинкти, страсти и желания, които ме превръщат в роб; по същия начин (фаталната крачка от идеята за индивида към идеята за обществото остава почти незабелязана) по-висшите представители на обществото – по-образованите, по-рационалните, надарените с,, най-висше прозрение за своето време и за хората около себе си“ – имат право по пътя на принудата да направят по-рационална онази част от обществото, която не е достатъчно такава. Хегел, Брадли и Бозанке[413] често ни уверяват, че да се подчиняваме на волята на рационално мислещия човек означава да се подчиняваме на себе си: естествено не такива, каквито сме сега, затънали в невежество и обременявани от страсти, поразени от болести, нуждаещи се от някой, който да ги излекува, слаби същества, петимни за нечия закрила; а такива, каквито бихме били, ако мислехме рационално; каквито бихме могли да бъдем дори днес, ако се вслушвахме достатъчно в рационалното зърно, което ex hypothesi съществува у всяко човешко същество, носещо заслужено това име.

Философите привърженици на „обективния разум“ – от строгата, силно централизирана, „органична“ държава на Фихте до благовидния и човечен либерализъм на Т. Х. Грийн[414] – са убедени, че идеите им са в съответствие, а не в противоречие с рационалното зърно, което – колкото и да е недоразвито – все пак съществува у всяко мислещо същество.

Но аз бих могъл да отхвърля този демократичен оптимизъм и обръщайки гръб на теологическия детерминизъм на хегелианците, да насоча вниманието си към някоя по-волунтаристична философия и да приема, че бих могъл да наложа на моето общество – в името на неговото усъвършенстване – собствените си планове, плод изцяло на рационалното ми съзнание; планове, които може би никога не биха се осъществили, ако аз сам не се заловя с осъществяването им, макар да е напълно възможно те да са в разрез с желанията на огромното мнозинство от съгражданите ми. Или пък бих могъл, изоставяйки изцяло идеята за разума, да се възприема като вдъхновен свише и да захвана да моделирам хората в съответствие със собствената си просветлена воля, тъй както художниците размесват боите си и композиторите звуците; човечеството е необработеният материал, върху който аз въздействам със съзидателната си воля; възможно е хората да страдат и да загубят живота си в този процес, но само така те ще се издигнат до онези висини, които не биха стигнали без моята принудителна и ограничаваща – но затова пък съзидателна – насилническа роля в живота им. Това са аргументите на всеки диктатор, инквизитор или угнетител, който търси нравствено или поне естетическо оправдание за собственото си поведение. Налага се аз да направя за (или със) хората това, което те не биха могли да направят сами за (със) себе си, а не бих могъл да поискам тяхното съгласие или разрешение, тъй като те не са в състояние да разберат кое е най-доброто за тях; това, което те биха приели или позволили, сигурно би било живот в унизителна посредственост, а може би дори самоубийство или самоунищожение. Нека цитирам още веднъж първосъздателя на идеята за героичната личност Фихте: „Никой няма право на посегателство върху разума.“ „Хората се страхуват да подчинят собствения си субективизъм на законите на разума. Те предпочитат да робуват на обичаите и на произволната власт.“ При всички случаи обаче човек трябва да се подчинява на нещо[415]. Фихте поставя въпроса за разума по друг начин: Наполеон, Карлайл или който и да е друг романтичен застъпник на авторитарната власт би могъл да цени по-високо нещо друго и да вижда в налагането на тези други ценности по пътя на силата единствения начин за постигане на „истинска“ свобода.

Този начин на мислене е ярко изразен у Огюст Конт[416], който задава въпроса: „След като свободомислието в областта на химията или биологията не е позволено, защо да е позволено в политиката и нравствената сфера?“ Наистина защо? Щом като можем да говорим за всепризнати политически истини – утвърждаването на обществени идеали, които всички хора поради самия факт, че са такива, трябва да приемат веднага щом като ги открият, и след като според убеждението на Конт тези идеали рано или късно ще бъдат открити по научен път, тогава заслужава ли си изобщо да се стремим към свобода на мнението и действията – в значението им на идеали сами по себе си, а не просто като благотворен интелектуален климат за отделния индивид или пък за цели групи? Нужно ли е изобщо да се толерира поведение, което не е узаконено от съответните специалисти? Конт открито заявява нещо, което в по-прикрита форма винаги е присъствало в рационалистическите политически теории още от зараждането им в древна Гърция. Правилният начин на живот по принцип е само един; мъдреците го следват от само себе си, точно затова те се наричат мъдреци. Глупците се налага да бъдат влачени от мъдреците посредством обществените средства на властта; нужно ли е нещо очевидно погрешно да бъде търпяно и да му се позволява да се множи? Хората с недостатъчно знания и без подходящ водач трябва да бъдат принудени да си кажат: „Единствено истината ще ме освободи и единственият начин, по който мога да стигна до нея, е като изпълнявам днес слепешком всичко, което ти, знаещият, ми наредиш или ме принудиш да правя, съзнавайки, че това е единственият начин и аз да постигна твоя просветлен начин на мислене и да бъда свободен като теб.“

Но ние доста се отклонихме от либералното начало, откъдето тръгнахме. Тези аргументи, изложени от Фихте в по-късния му период, а след него и от други защитници на авторитарната власт, от викторианските просветители и колониални управници до съвременните националистически или комунистически диктатори, представляват точно онова, срещу което нравствеността на стоика или кантианеца би се възправила най-яростно в защита на разумната воля на свободния индивид, воден от вложената у него Божия искра. По такъв начин аргументите на рационалистите, твърдението им, че правилното решение е само едно, стъпка по стъпка (от които не всички са може би логически оправдани, но исторически и психологически разбираеми) успява да превърне една нравствена доктрина за индивидуалната отговорност и самоусъвършенстването на индивида в идеята за авторитарната държава, подчинена пряко на разпорежданията на един елит, подобен на Платоновата гвардия.

Как се е стигнало до този поразителен обрат – трансформацията на яростния индивидуализъм на Кант в нещо твърде близко до чистата тоталитарна доктрина – в начина на мислене на учени, някои от които дори се наричат последователи на Кант? Въпросът е интересен не само от историческа гледна точка, тъй като не са малко и съвременните либерали, които претърпяват подобна необикновена еволюция. Вярно е, че Кант, следвайки Русо, твърди, че всеки човек разполага с някаква способност за самоопределение; че в нравствената област не може да се говори за специалисти, тъй като нравствеността не е предмет на специално познание (както смятат утилитаристите и френските философи), а въпрос на правилното приложение на една универсална човешка способност; и че следователно онова, което прави хората свободни, не е следването на някаква определена линия на самоусъвършенстване, за което биха могли да бъдат заставени, а осъзнаването защо е необходимо да го правят – нещо, което никой друг не би могъл да стори за тях или заради тях. Но дори Кант, когато му се налага да решава въпроси от политическо естество, е принуден да признае, че щом един закон е такъв, какъвто аз бих одобрил в ролята си на рационално мислещо човешко същество, той не би могъл да отнеме дори частица от свободата ми на рационално мислещо същество. И тук точно се отваря вратата, която води към управлението на експерти. Не мога да се допитвам до всички за всяко свое действие. Управлението не би могло да се осъществява под формата на непрекъснат плебисцит. Освен това не всички хора следват гласа на разума си в достатъчно голяма степен: някои в известен смисъл са дори глухи за него. Ако съм законодател или управник, ще съм принуден да приема, че ако наложеният от мен закон е рационален (за което мога да разчитам единствено на собствения си разум), той автоматично следва да бъде одобрен от всички останали членове на обществото дотолкова, доколкото и те са рационални човешки същества. А ако не го одобрят, то излиза, че са ирационални; оттук би следвало, че се налага да бъдат репресирани по пътя на разума: дали собственият им разум или моят – това е без значение, защото гласът на разума е един и същ за всички умове. Аз издавам заповедите и ако ти ми се съпротивяваш, мое задължение е да потисна ирационалното у теб, за да не се противопоставя на рационалното. Изпълнението на това задължение би било силно улеснено, ако ти сам потиснеш съпротивата; ето защо аз се опитвам и да те образовам. Но в същото време съм отговорен за благоденствието на цялото общество и не бих могъл да чакам, докато всички започнат да мислят рационално. Кант би могъл да ми се противопостави, като каже, че в основата на свободата на субекта стои фактът, че той самият, а не някой друг, е решил да се подчини на даден закон. Но това не променя същността на нещата. Щом ти сам не можеш да се контролираш, длъжен съм да го направя вместо теб и ти не би следвало да се оплакваш, че си лишен от свободата си, защото фактът, че съдията на разума според Кантовата теория те е пратил в затвора, е достатъчно доказателство, че не си се вслушал в гласа на разума си и че ти, също като децата, диваците и умствено недоразвитите, не си достатъчно зрял или си изобщо неспособен да решаваш собствената си съдба[417].

Ако това води до деспотизъм, пък бил той и най-благият или най-мъдрият – като храма на Сарастро от „Вълшебната флейта“ – който въпреки всичко си остава деспотизъм, макар да се отъждествява със свободата, то може би има нещо грешно в предварителните условия на разсъжденията ни. Може би самите ни изходни положения са неправилни? Нека ги изброим още веднъж: първо, всички хора имат една единствена крайна цел – рационалното самоуправление; второ, най-висшите идеали, към които всички се стремят, са сами по себе си части от универсално, хармонично цяло, което някои хора виждат по-ясно от други; трето, всички конфликти, а следователно и всички трагедии, се дължат единствено на сблъсъка на разума с ирационалното или недостатъчно рационалното – с не дотам зрелите и недобре развити представители на обществото – у индивида или социалната група; също така, че по принцип подобни сблъсъци могат да бъдат избягнати, а за изцяло рационалните елементи те просто не съществуват; и накрая, когато всички хора станат рационални, те ще следват рационалните закони на собствената си природа, еднакви за всеки един от тях, и по този начин всеки ще живее едновременно законосъобразно и свободно. Възможно ли е Сократ и всички останали създатели на основните положения в етиката и политиката на западния свят повече от две хилядолетия да са се заблуждавали, че добродетелта не се изразява единствено в познанието и че свободата не може да се отъждестви нито е едното, нито с другото? Че въпреки факта, че са ръководили живота на хората в един неповторимо дълъг период от време, основните тези на това учение не само че не се проявяват на практика, но са изцяло погрешни?

VІ

В търсене на определено обществено положение

Исторически погледнато, тази тема може да се разглежда и от друга, не по-малко съществена гледна точка, при което смесването на свободата с побратимите ѝ – равенство и братство, също води до не много либерални заключения. Откакто бива повдигнат за пръв път през ХVІІІ век, въпросът за това, какво точно представлява,, индивидът“, остава без определен отговор и до днес, а значението му все повече нараства. След като съм член на обществото, всяко мое действие неизбежно влияе и бива повлияно от действията на другите. При по-внимателен анализ дори упоритите опити на Мил да отдели сферите на личния и обществен живот пропадат. Критиците на Мил не пропускат да отбележат, че всяка човешка постъпка може да има резултати, които да са във вреда на другите хора. Освен това твърдението, че съм социално същество, има много по-дълбок смисъл и не се изчерпва единствено с факта, че живея заедно с други хора. Нима това, което представлявам, не е поне в известна степен онова, което другите мислят и чувстват към мен? Когато се запитам кой съм аз и си отговоря: англичанин, китаец, търговец, незначителна личност, милионер, затворник – оказва се, че при един по-задълбочен поглед мога да се назова с някое от тези определения само защото останалите членове на моето общество ме причисляват към някоя група или класа, като в същото време тяхното определение съставлява важна част от названията, с които аз самият означавам най-същностните характеристики на моята личност. Аз не съм само разум без тяло. Не съм и Робинзон Крузо, сам на острова си. И въпросът не е само в това, че материалното ми съществуване зависи от взаимоотношенията ми с другите хора или че аз съм това, което са направили от мен обществените сили и отношения, а защото някои, може би дори всичките ми идеи за това какво представлявам аз, особено чувството ми за нравствена и социална идентичност, имат смисъл само като елемент (но тази метафора не бива да се пресилва).

Липсата на свобода, от която хората поотделно или на групи се оплакват, се оказва най-често просто липса па подобаващо признание. Аз може и да не се стремя към нещата, към които според Мил би трябвало да се стремя, а именно, защита срещу посегателства върху някои възможности за действие или върху онази територия, в рамките на която нося отговорност за действията си единствено пред себе си. Аз може и да не се стремя към рационалното организирано общество, нито към самоусъвършенстващото се битие на безстрастен учен. Единственият ми стремеж е може би просто да избягна пренебрежителното, покровителствено или пък презрително отношение; положението, при което с мен се отнасят като с нещо, което се разбира от само себе си, като с неодушевен предмет – накратко, да не се отнасят с мен като със самостоятелна личност със своя собствена индивидуалност, да не признават достатъчно моята неповторимост, да ме класифицират като член на някаква безлична група, като статистическа единица без свои собствени, специфични човешки черти и собствени цели и идеали. Аз се боря срещу това унизително за личността отношение, а не за равенство на правата, за свободата да правя каквото искам (мога, разбира се, да искам и тези неща); стремя се към положение, в което ще се чувствам (а ще се чувствам такъв, защото ще бъда признат за такъв) действаща и отговорна за действията си личност, чиято воля се зачита, защото волеизявлението ми се полага по право дори когато ме нападат или преследват за това, което съм, или заради онова, което съм избрал да направя.

Това е копнежът за социален статус и признание: „И най-големият бедняк в Англия живее като велик човек.“ Моето желание е да бъда разбиран и признаван дори тогава, когато това означава да бъда мразен. А единствените хора, от които мога да получа подобно признание и следователно да чувствам, че съм някой, са членовете на обществото, към което и аз принадлежа – нравствено, исторически, икономически и може би етнически[418]. Моята индивидуална личност не е нещо, което бих могъл да отделя от отношенията си с останалите, нито пък от онези мои качества, които се определят от отношението на останалите към мен. Следователно, когато заявявам, че искам да бъда освободен от (например) положението си на политическа или социална зависимост, това, което в действителност искам, е промяна в отношението към мен от страна на онези, чието мнение и поведение ми помага да определя собствената си представа за моята личност.

А това, което важи за отделната личност, важи и за социалните, политическите, икономическите и религиозните групировки, или, с други думи, за хората, които осъзнават нуждите и целите си като членове на такива групи. По правило онова, което потиснатите класи или народи искат, не е нито просто невъзпрепятствана свобода на действие за членовете на своите групи, нито главно равенство на социалните и икономическите възможности, а още по-малко предоставяне на определено място в една органична безконфликтна държава, създадена от рационално мислещ законодател. Това, което те искат, е най-често признание (на класата, нацията или расата си) в ролята им на самостоятелен източник на човешка дейност, на самостойна единица със собствена воля, действаща в съответствие с тази собствена воля (независимо дали е добронамерена и законосъобразна или не), а не да бъдат управлявани, възпитавани, напътствани (било то и по най-незабележим начин), все едно че не са пълноценни хора и следователно неразполагащи с пълна свобода.

Това променя доста често рационалистичното разбиране, вложено от Кант в израза „няма по-голям деспотизъм от покровителственото отношение“. Покровителстването е деспотично не защото е по-тежко от откритата, брутална и безпросветна тирания, нито пък само защото принизява въплътения в мен трансцедентален разум, а защото е обидно за мен като човешко същество, за каквото аз се приемам и в ролята си на каквото съм решен да изживея живота си според собствените си (не непременно рационални или добронамерени) представи, като същевременно, което е и най-важното, заслужа признанието на другите. Защото, ако не получа обществено признание, бих могъл да се усъмня или изобщо да не разбера, че съм напълно независимо човешко създание. Тъй като аз съм в голяма степен онова, което чувствам и мисля, а това, което мисля и чувствам, се определя от преобладаващите в общността, към която принадлежа, мисли и чувства; а по думите на Бърк аз представлявам част от обществото не под формата на самостоятелна свободно изолируема частица като атома, а под формата на неотделима съставка (нека използваме това опасно, но неизбежно сравнение) на обществото. Аз бих могъл да се чувствам несвободен, понеже не получавам признатите в ролята си на самоуправляващо се самостоятелно човешко същество, но бих могъл да се чувствам несвободен и в ролята си на член на една изцяло или отчасти пренебрегвана група: тогава вече мога да се стремя към еманципирането на цялата си класа, социална група, народ, раса или професия. Аз бих могъл дотолкова да желая това, че в непреодолимия си стремеж към обществено признание да предпочета да бъда угнетяван или експлоатиран от някой член на собствената ми раса или класа, който обаче се отнася към мен като към пълноценен човек или съперник – с други думи, като с равен – отколкото с мен да се държат толерантно и доброжелателно представителите на някаква по-високопоставена и по-отдалечена от мен група, които не ме признават за това, за което аз бих искал да бъда смятан.

Такава е същността на великия стремеж към признание както от страна на отделния индивид, така и на цели групи, а в наши дни и на класи, професии, раси и народи. Може и да не получа „негативна“ свобода от страна на членовете на моята социална група, но те са членове на собствената ми група, ето защо те ме разбират така, както и аз тях, а това взаимно разбирателство ме кара да се чувствам някой. Тъкмо това желание за взаимно признание е причината, поради която членовете и на най-авторитарните форми на демократично управление често предпочитат това си положение пред най-просветената олигархия; това е причината жителят на някоя новоосвободена азиатска или африканска държава да роптае по-малко днес, когато е подложен на груб произвол от представителите на собствената си раса или народност, отколкото преди, когато е бил управляван внимателно, справедливо и добронамерено от представител на чужда социална група. Ако това остане неразбрано, то идеалите и поведението на цели народи, които по думите на Мил са лишени от елементарни човешки права, но които откровено споделят, че се радват на по-голяма свобода сега, когато притежават такива права в много по-малка степен отпреди, ще си останат неразрешима загадка.

Желанието за обществено признание и определен социален статус обаче не може да се отъждествява със стремежа към свобода на личността, все едно дали в „негативния“ или в „позитивния“ смисъл на думата. Признанието е нещо, от което хората изпитват не по-малка потребност и за което се борят с не по-малка страст, отколкото за свободата – то е много близко до свободата, но не бива да се отъждествява изцяло с нея. Въпреки че признанието предполага негативна свобода за групата като цяло, то е много по-тясно свързано с понятия като солидарност, братство, взаимно разбирателство, потребност от еднакви условия за работа, всичко онова, което понякога – но погрешно – се нарича социална свобода. Понятията от социално-политическата сфера са по необходимост доста мъгляви и неточни. Опитите да се прецизира политическият речник биха го направили напълно безполезен. Но и да си служим с думите без никакви ограничения не би било много полезно за истината. Най-същественото в идеята за свободата както в,, позитивния“, така и в,, негативния“ ѝ смисъл, е възпирането на някого или нещо – на другите, които биха се опитали да навлязат в неприкосновеното ми поле на действие, да ми натрапят своята воля или някакви мании, страхове, неврози или ирационални подбуди – все нашественици или потисници в една или друга форма. Стремежът към признание е стремеж към нещо по-различно: към обединение, разбирателство, единство на интересите, живот на взаимна зависимост и взаимна саможертва. Единствената причина, поради която хората могат да твърдят, че подчинявайки се на абсолютната власт на един диктатор или самодържец, са по-свободни, е объркването на стремежа към свобода с дълбоко залегналия универсален копнеж за обществено признание и разбиране, който се усложнява още повече от факта, че второто често се отъждествява с идеята за самоопределение и самоуправление в обществото, при което онова, което трябва да се освободи, вече не е отделният индивид, а,, общественото цяло“.

Много е писано по въпроса за това колко погрешно е да се разглежда социалната група като сбор от отделни личности или единици, чийто контрол и дисциплина представлява просто самодисциплина и доброволен самоконтрол, при което отделният индивид си остава напълно свободен. Но дори и да възприемем „органичния“ възглед по този въпрос, дали би било редно или полезно да наречем желанието за обществено признание и положение в обществото желание за свобода в някакъв трети смисъл на тази дума? Вярно е, че групата, от която се търси съответното признание, трябва сама по себе си да притежава в известна мяра „негативна“ свобода – а не да бъде контролирана отвън – защото инак даденото от нея признание не би представлявало особена ценност за притежателя му. Но дали борбата за по-висок социален статус, дали желанието да се издигнеш над дадено унизително положение може да се нарече борба за свобода? Въпрос на педантичност ли е да ограничим значението на думата в основните, определени по-горе значения или трябва, както подозирам, да направим опасната крачка да наречем всяко подобрение на социалните условия, в които живее човек, нарастване на неговата свобода; дали това не би направило смисъла на думата свобода дотолкова разтеглив и неясен, че той на практика да стане неизползваем? При все това обаче не можем просто да отхвърлим случая, твърдейки, че това е просто смесване на понятието за свобода с понятия като солидарност, братство, равенство, или различни комбинации помежду им; та нали желанието за обществено признание в много отношения е тясно свързано с желанието за независимо действие и волеизява.

Както и да наречем този стремеж към свобода, само най-повърхностната теория би приела, че аналогиите между индивид и група, сравнението с организъм и смесването на различните значения на думата свобода, са просто резултат от грешни изводи, дължащи се или на твърдението, че отделни неща си приличат там, където в действителност се различават, или на семантично недоразумение. Жертвата на онези, които са готови да дадат собствената си и тази на другите свобода в замяна на общественото си признание като група, както и личното си признание в рамките на групата, не е просто пожертване на свободата в името на сигурността, на защитено местенце в една хармонична йерархия, където всеки човек и всяка класа заемат определеното им място и са готови да заменят мъчителната привилегия да избират – „бремето на свободата“ – срещу спокойствието, удобството и относително безметежното съществуване при една авторитарна или тоталитарна структура. Несъмнено е, че такива хора и такива стремежи съществуват, че подобни саможертви на личната свобода на индивида са възможни и в действителност често стават. Но би било изключително погрешно в наше време да приемем, че това е причината, поради която национализмът или марксизмът се харесват толкова много от народите, управлявани дълго време от чужди управници, или от класите, чийто живот се е определял изцяло от други класи в полуфеодалните или други строго йерархично организирани общества. Техните стремежи са много по-близки до онова, което Мил нарича „стремеж към себеизява у дивака“, само че изразени в една колективна обобществена форма. И наистина, повечето от причините, които го карат да се стреми към свободата – голямото значение, което той отдава на безстрашието и непримиримостта, на стремежа на индивида да наложи собствените си възгледи, преодолявайки съпротивата на преобладаващото мнение; значението на силната, независима от нищо и никого личност, неподдаваща се на манипулации от страна на официално признатите законодатели и управници в обществото – трудно могат да се съвместят с идеята за свободата като ненамеса в сферата на дейност, но затова пък се доближават силно до стремежа на хората да бъдат оценявани по достойнство, да им се признава способността да живеят самостоятелно, да имат свое собствено, оригинално, „автентично“ поведение, дори ако последствията от това биха били обществено порицание, обществено насилие или законова възбрана.

Този стремеж към налагане на „личностните“ характеристики на моята класа, група или народ е свързан, от една страна, с отговора на въпроса „Какви да бъдат рамките на властта?“ (тъй като групата не бива да се подчинява на никакви външни господари), а от друга, при това много по-тясно, с отговора на въпроса „Кой да ни управлява?“ – да ни управлява добре или зле, по-либерално или по-деспотично – но преди всичко,, Кой?“. Отговори от рода на: „чрез представители, избрани по собствената ми и на другите необременявана от нищо и никого воля“, или,, от всички нас на редовно свиквани общи събрания“, или „от най-добрите“, или,, най-мъдрите“, или „от народа, представен от тази или онази личност или институция“, или „от богоизбран предводител“ са все отговори, които логически, а понякога и социалнополитически, нямат нищо общо с онази степен на „негативна“ свобода, която индивидът изисква за себе си или за групата, към която принадлежа. Ако приемем, че отговорът на въпроса „Кой да ме управлява?“ е някой или нещо, което аз мога да представя за „мое собствено“, например нещо, което ми принадлежи или на което аз принадлежа, то тогава бих могъл, служейки си с понятия като братство и солидарност, заедно с част от подзначенията на „позитивното“ схващане за свободата (което и без това е трудно да се дефинира много точно), да определя това нещо като някаква хибридна форма на свободата; във всеки случай като нещо, което стои може би по-високо от всички останали идеали на нашето време, но което не съответства напълно на нито едно от известните ни понятия. Всички, които са успели да постигнат този идеал за сметка на „негативната“ си по израза на Мил свобода, определено вярват, че са постигнали „свободата“ си в този доста объркан, но пламенно защитаван смисъл. Изразът „да служиш, означава да си напълно свободен“, може да се отдели от чисто религиозния си смисъл и на мястото на божеството да се издигне държавата, народът, расата, общото събрание, диктаторът, семейството или близките ми, дори аз самият, без понятието „свобода“ да се изпразни от съдържание[419].

Явно всяко тълкуване на свободата, колкото и необичайно да е, трябва задължително да включва поне частица от така наречената „негативна“ свобода. Необходимо е да има някаква територия, в чиито граници да мога да действам безпрепятствено. Никое общество не лишава членовете си изцяло от свобода; човек, който не разполага с възможността да направи каквото и да било по своя собствена воля, не може да бъде смятан за морално отговорен за действията си; от законова и нравствена гледна точка той не може да се признае за пълноценен представител на човешкия род дори ако от физиологична или биологична, дори от психологическа гледна точка някой реши все пак да го определи като човешко същество. Предтечите на либерализма – Мил и Констан – не се задоволяват с този минимум: те изискват такава степен на ненамеса, която да е съвместима с минималното, но необходимо условие за съществуването на обществен живот. Изглежда невероятно, че този краен възглед за свободата се защитава от незначителен брой представители на високо културните и високо осъзнати слоеве на обществото. Огромното мнозинство почти винаги предпочита да пожертва подобен вид свобода в името на някакви други цели: сигурност, положение в обществото, благоденствие, власт, добродетели, възмездие на оня свят; или пък справедливост, равенство, братство и други подобни ценности, които са изцяло или отчасти поне несъвместими с осъществяването на идеята за индивидуална свобода в най-голяма степен, а от своя страна такава свобода не е необходимо условие за личната им реализация. Не стремежът към Lebensraum[420] за всекиго е породил бунтовете и освободителните войни, в които хората и днес, както и в миналото, са готови да отдадат живота си. Хората, които се сражават за свободата, обикновено се борят за правото да бъдат управлявани от себе си или от свои представители – управлявани крайно строго, ако е необходимо, като спартанци, почти изцяло лишени от лична свобода, но по начин, позволяващ им да вземат участие или поне да вярват, че вземат участие в законодателната или административната власт, управляваща колективния им живот. А хората, които правят революциите, обикновено под свобода разбират завземането на властта от една определена секта на вярващите в дадена доктрина, или от една класа, или някаква друга по-стара или нова социална група. Тяхната победа неизбежно носи неприятни последствия за онези, които са изместени от властта, а самите те на свой ред също понякога репресират, поробват и изтребват огромни количества човешки същества. Въпреки това революционерите обикновено смятат за необходимо да твърдят, че независимо от всичко са застъпници за свободата, за „истинската“ свобода, като претендират за универсалност на идеалите си, към които по право „истинската същност“ дори и на онези, които им се противопоставят, би трябвало да се стреми, макар те да са изгубили верния път към целта или да са объркали самата цел поради морална или духовна слепота. Всичко това стои доста далеч от схващането на Мил за свободата, която би могла да бъде ограничавана единствено когато съществува опасност да навредиш на другите. Неразбирането на този психологически и политически факт (който неизменно дебне иззад привидното двусмислие на думата,, свобода“) най-вероятно е и причината някои съвременни либерали да живеят с погрешна представа за света, в който живеят. Исканията им са ясни, каузата им – справедлива, но те не отчитат многообразието на основните човешки потребности. Не отчитат и изобретателността, с която хората понякога си служат, за да докажат, че пътят за постигането на един идеал води също и до неговата противоположност.

VІІ

Свобода и суверенност

Френската революция, като всички големи революции, представлява поне в якобинската си форма взрив на стремежа към,, позитивна“ свобода на колективното самоопределение от страна на огромното мнозинство французи, които са се чувствали освободени като нация, въпреки че за повечето от тях резултатът се е изразявал в жестоко ограничаване на личната им свобода. Русо разпалено твърди, че законите на свободата биха били много по-строги от гнета на тиранията. Тиранията означава да служиш на друг човек. Законът не може да бъде тиранин. Под свобода Русо не разбира „негативната“ свобода на индивида, при която никой няма право да се намесва в определения му периметър на действие, а положението, при което всички, а не само някои пълноправни членове на обществото, участват в общественото управление, което единствено има право да се намесва във всички сфери на живот на отделния гражданин. Либералите от първата половина на ХІХ век съвършено правилно предричат, че свободата в този „позитивен“ смисъл би довела до заличаване на твърде голяма част от смятаните от тях за неприкосновени,, негативни“ свободи. Те изтъкват, че суверенността на народа като цяло би могла да доведе до заличаване суверенността на отделния индивид. Мил търпеливо и необоримо обяснява, че народовластието по смисъла, който той влага в него, не означава непременно свобода. Тъй като не е задължително управляващите и управляваните да бъдат едни и същи хора, а демократичното самоуправление не е управление „на всекиго от себе си“, а в най-добрия случай,, на всекиго от останалите“. Мил и последователите му говорят за тирания на мнозинството и за тирания на „преобладаващите чувства и мнения“, като не виждат особена разлика между тези и каквито и да било други разновидности на тиранията, която навлиза в сферата на човешката дейност дотам, че престъпва свещените граници на личното.

Никой не е успял да схване и да изрази сблъсъка между двата типа свобода по-добре от Бенжамен Констан. Според него успешното прехвърляне на неограничената власт, наричана обикновено суверенност, от едни ръце в други не води до увеличаване на свободата, а само премества бремето на робството от един на друг гръб. Той с пълно право задава въпроса, защо хората толкова силно се интересуват дали ще се измъчват под гнета на народната власт, на монарх или на определен набор от потиснически закони. Той е разбрал, че за хората, които искат „негативна“ индивидуална свобода, основният проблем е не кой държи властта, а какво е количеството власт, което поначало може да се даде в ръцете на един определен човек. Според него независимо в чии ръце се намира неограничената власт рано или късно тя би довела до унищожението му. Той поддържа тезата, че хората обикновено протестират срещу гнета на този или онзи управник, докато действителната причина за това да бъдат угнетявани се дължи единствено на струпването на властта на едно място, независимо кое е то, понеже свободата бива застрашена от самото съществуване на абсолютната власт като такава. „Не ръката е несправедлива – пише той, – а оръжието е твърде тежко; някои оръжия са прекалено тежки за човешките ръце.“ Демокрацията може да обезоръжи дадена върхушка, привилегирована личност или група, но самата тя държи отделната личност в не по-малко жестока власт от предишните ѝ господари. В един от своите трудове, сравнявайки свободата на съвременния човек с тази на древните хора, той казва, че равнопоставеността по отношение на възможностите за угнетяване – или намеса в личната сфера на другите – не е еквивалентна на свободата.

Нито пък лишаването от свобода по всеобщо съгласие означава, че по някакъв чудотворен начин свободата се запазва само защото всички са се лишили от нея, или защото са се лишили по взаимно съгласие. Ако аз доброволно се съглася да бъда потискан или с ирония и пренебрежение се примиря с положението си, нима от това ще бъда по-малко угнетен? Ако сам съм се продал в робство, нима ще съм в по-малка степен роб? Ако извърша самоубийство, нима бих бил по-малко мъртъв, само защото сам съм си отнел живота? „Народовластието е просто безразборна тирания, монархията е просто по-ефективно централизиран деспотизъм.“ Констан вижда най-опасния враг на личната свобода в Русо, тъй като той твърди, че,, предавайки себе си в ръцете на другите, в действителност не принадлежа никому“. Констан не вижда защо дори когато неограничената власт е в ръцете на,, всички“, тя не би могла да потиска един от,, членовете“ на своето неделимо цяло, стига само да поиска. Разбира се, аз бих могъл да предпочета свободите ми да бъдат предадени в ръцете на общото събрание, на едно семейство или на една класа, в рамките на които аз съм малцинство. Това може би ще ми осигури възможността един ден да убедя другите да направят за мен онова, което смятам, че ми се полага по право. Но независимо дали съм предал свободата си в ръцете на моето семейство, на приятелите или съгражданите си, аз си оставам все така лишен от нея. Хобс поне е малко по-откровен: той не се преструва, че притежателят на неограничена власт не е поробител – той намира оправдание за това положение, но поне си спестява безочието да го нарече свобода.

През целия ХІХ век либерално настроените мислители твърдят, че щом свободата се изразява в това, никой да няма правото да ме принуди да направя нещо, което не желая да направя, то тогава, какъвто и да е идеалът, в името на който се опитват да ме заставят да направя нещо, аз не съм свободен; или с други думи, че доктрината за абсолютната суверенност е сама по себе си една тиранична доктрина. Ако искам да запазя свободата си, не е достатъчно да се каже, че тя не бива да се нарушава, освен ако нещо или някой – абсолютният монарх, народното събрание, кралят или парламентът, съдиите или някакво съчетание от овластени органи или самите закони (тъй като и законите биха могли да имат подтисническа роля) – не узакони нарушаването ѝ. Аз би трябвало да създам такова общество, в което никой да няма право да пристъпва определени граници на свободата ми. Правилата за определяне на тези граници могат да бъдат наричани по различен начин или да се различават по същество: можем да ги наречем естествени права, Божи закони, естествен закон, принцип на ползата или „неотменни човешки интереси“; мога да ги приема като валидни априори, да ги приема за свои собствени крайни цели, за цели на цялото общество или на културата. Всички тези правила или заповеди задължително имат нещо общо помежду си – те се приемат охотно от всички и са се вкоренили толкова дълбоко в човешката природа в процеса на историческото ѝ развитие, че сега те съставляват основна част от онова, което наричаме човешко същество. Вътрешната убеденост в неприкосновеността на минималния размер на личната свобода неизбежно би довела до подобни абсолютистки позиции. Ясно е, че управлението на мнозинството под някаква форма не е особено обнадеждаващо; сама по себе си демокрацията не е задължително свързана с него, а исторически погледнато, често не успява да го защити, въпреки че не изневерява на собствените си принципи. За никого не е тайна, че едва ли съществува форма на управление, която да не успява да накара поданиците си да направят желаното от нея волеизявление. „Триумфът на деспотизма се състои в това, да накара робите да се признаят за свободни.“ Може би дори сила не е необходима, робите биха могли да се признаят за свободни съвсем чистосърдечно, но от това не стават по-малко роби. Вероятно за либералите главната ценност на политическите (,, позитивни“) права – правото да участваш в управлението – е средство за запазване на онова, което за тях представлява най-висша ценност, а именно личната (,, негативната“) свобода.

Но щом като демокрациите могат да изгубят демократичността си, да потискат свободата поне в смисъла, който либералите ѝ придават, то какво би направило обществото, ако беше истински свободно? За Констан, Мил, Токвил и либералната традиция, към която те принадлежат, никое общество не е свободно, ако не се управлява въз основа на поне два взаимно свързани принципа: първо, за абсолютни могат да се смятат само правата, а не властта, така че всеки човек, независимо под какво управление се намира, има абсолютното право да откаже да постъпи но нечовешки начин; и второ, че съществуват граници, които не са изкуствено начертани и в рамките на които човек не може да бъде насилван, като тези граници се определят по правила, които са били прилагани тъй дълго и тъй масово, че съблюдаването им се е превърнало в неотменна част от представата за това, какво означава да си нормално човешко същество, а също така и какво означава да постъпваш нечовешки или ненормално; би било абсурдно да твърдим, че тези правила могат да бъдат например анулирани посредством някаква формална процедура от страна на съда или притежателя на върховната власт. Когато кажа за някого, че е нормален, в думите ми се съдържа смисълът, че той не би могъл лесно да наруши тези правила, поне не без угризения или отвращение. Тъкмо тези правила биват нарушени, когато човек бъде признат за виновен без съд или наказан от закон с обратна сила, когато на децата се заповядва да се отрекат от родителите си, когато на приятели се нарежда да се предадат един друг, когато войниците се заставят да извършват варварски деяния; когато хора биват измъчвани или убивани, когато се изтребват малцинства, защото създават неприятности на мнозинството или на тиранина. Подобни действия, дори когато са узаконени от властващия, пораждат ужас и до днес, а причината за всичко това се крие във всепризнатата валидност – независимо от действащите закони – на някои абсолютни задръжки при налагането на волята на един човек над друг. В този смисъл свободата на обществото, на класата или групата се измерва посредством устойчивостта на тези задръжки, както и от броя и значението на пътищата, които остават отворени за членовете – ако не за всички, то поне за достатъчно много от тях[421].

Това е почти обратното на целите, които си поставят онези, които разбират свободата в нейния „положителен“ смисъл на самоопределение. Едните искат да ограничат властта сама по себе си. Другите искат да я държат в собствените си ръце. И това е основното им различие. Не става дума просто за две тълкувания на една и съща идея, а за два изконно различни и непримирими възгледа за смисъла на живота. Това не бива да се пренебрегва, макар на практика често да се налага компромис между тези два възгледа. И единият, и другият поставят абсолютни изисквания. Не е възможно едновременно да бъдат удовлетворени изискванията и на двата възгледа. Би било признак на дълбока социална и морална заблуда да отречем, че както единият, така и другият се стремят към удовлетворяване на такива висши ценности, които и исторически, и нравствено имат еднакво право да се наредят сред най-висшите цели на човечеството.

VІІІ

Единицата и множеството

Съществува убеждение, което до голяма степен е причина за това отделната човешка личност да бъде принасяна в жертва на олтара на великите исторически идеали – справедливостта, прогреса или щастието на бъдещите поколения, свещената мисия или еманципирането на една нация, раса или класа, дори самата свобода, която изисква индивидът да се жертва в името на свободата на цялото общество. Това е увереността, че там някъде, в миналото или бъдещето, в Божието просветление или в мислите на един-единствен учен, в постулатите на историята или науката, а може би в душата на непокварения, добър човек, ще се намери окончателно решение. Това древно убеждение се корени във вярата, че всички положителни цели, към които хората се стремят, са по необходимост съвместими помежду си, а може би са дори и взаимно свързани. „Природата държи истината, щастието и добродетелта свързани здраво в неразривна верига“, твърди един от великите хора, живели на тази земя, изказал се по същия начин и за свободата, равенството и справедливостта[422].

Но истина ли е това? Всеизвестно е, че нито политическото равенство, нито съвършената уредба на обществото, нито социалната справедливост са съвместими с нещо повече от минималния периметър на лична свобода, а за съчетаването им с неограниченото laissez-faire и дума не може да става; че справедливостта и щедростта, верността към себе си и към обществото, потребностите на гения и изискванията на обществото са често непримирими противоположности. Оттук не е трудно да се направи обобщението, че не всички добри неща са съвместими едно с друго, още по-малко пък идеалите на човешкия род. Но, както се опитват да ни убедят, все някъде и по някакъв начин трябва да е възможно всичките тези ценности да си съжителстват, защото ако това се окаже невъзможно, то излиза, че светът не е едно единно и хармонично цяло; а ако това е така, то конфликтът между различните ценности може да се окаже залегнал в основата на човешкия живот, негова неотменна част. Да признаем, че осъществяването на едни наши идеали може по принцип да направи осъществяването на други идеали невъзможно, би означавало, че идеята за пълноценна човешка реализация е вътрешно противоречива, че това е метафизична химера. За всеки рационалист метафизик, от Платон до последните последователи на Хегел и Маркс, изоставянето на идеята за крайната хармония, при която всички загадки намират решението си и всички противоречия се изглаждат, представлява емпиризъм в най-чистия му вид, отстъпление пред лицето на грубия факт, недопустимо падение на разума пред действителното положение на нещата, невъзможност да се намери обяснение и оправдание за нещата, да се сведе всичко до една система – нещо, което „разумът“ отхвърля с възмущение.

Но ако ние не разполагаме с априорни гаранции за верността на твърдението, че все някъде съществува пълна хармония между истинските ценности – може би в едно идеално общество, чиито характерни особености ние, с ограничените си възможности на смъртни, никога не бихме могли дори и да измислим – тогава ни се налага да разчитаме на по-обикновените първоизточници като емпиричното наблюдение и обикновеното познание. А последните не ни дават ни най-малък повод да допуснем (камо ли да твърдим), че всички добри неща, а защо не и всички лоши неща, са съвместими едно с друго. Светът, с който се сблъскваме във всекидневния си живот, е свят, който ни кара да избираме измежду еднакво крайни цели и еднакво абсолютни стремежи, осъществяването на някои от които неизбежно води до жертване на други. Това е и причината, поради която хората отдават толкова голямо значение на свободата си на избор; понеже ако за тях съществуваше увереността, че при едно съвършено състояние на обществото, постижимо за хората на този свят, каквито и цели да преследва човек, те никога не биха се противопоставяли на целите на някой друг, тогава необходимостта и терзанията от избора биха изчезнали, а заедно с тях и огромното значение на свободата да избираш. При това положение всички средства за постигане на това крайно състояние на обществото биха били напълно оправдани, независимо в каква степен се лишаваме от свободата си в процеса на постигането му.

Не се съмнявам, че на подобна догматична увереност се дължи дълбокото, безметежно и непоклатимо убеждение в главите на голяма част от най-безмилостните тирани и потисници в историята, че тяхната цел напълно оправдава действията им. Не мога да кажа, че стремежът към самоусъвършенстване – все едно дали на отделна личност, на цял народ, на някоя религия или класа – е сам по себе си осъдителен, нито че изразите, употребени в негова защита, са неизменно резултат от неволно или преднамерено изкривяване на думите, нито пък на морална или интелектуална извратеност. Това, което се опитвам да покажа, е, че свободата в „позитивния“ си смисъл стои в основата на стремежа към национално или социално самоопределение, вдъхновяващ най-мощните и нравствено справедливи обществени движения на нашето време, а също така, че неразбирането на този факт означава да се заблуждаваме по отношение на жизненоважните факти и идеи на нашата епоха. Струва ми се също така, че убеждението, според което по принцип е възможно да се намери една-единствена формула, посредством която всичките разнообразни човешки цели могат да бъдат хармонично реализирани, е доказано погрешна. Ако наистина, както вярвам аз, целите на хората са многообразни и не всички от тях са принципно съвместими помежду си, възможността за сблъсък – а оттам и за трагедия – никога не може да бъде напълно елиминирана за хората, все едно дали за отделната личност или за обществото като цяло. Следователно необходимостта да се избира измежду еднакво абсолютни цели е неизбежна черта на човешкото съществуване. Тъкмо затова свободата представлява такава висша ценност, каквато я описва Актон – цел сама по себе си, а не просто временна необходимост, породена от мъглявите ни представи и ирационалния ни, объркан начин на живот, неизбежна участ, която някаква панацея един ден ще изведе на добър край.

Не искам да кажа, че личната свобода, дори и в най-либералните общества, е единственият, дори главният критерий за обществена активност. Ние задължаваме децата да се образоват, забраняваме публичните екзекуции: това са явни ограничения на свободата. Оправдаваме се с това, че невежеството или лошото възпитание, удоволствието и възбудата от жестокостта са по-лоши за нас от ограниченията, налагани за тяхното обуздаване. На свой ред това съждение зависи от това, кое за нас е лошо и кое добро, или с други думи – от нашите морални, религиозни, интелектуални, икономически и естетически ценности; а те от своя страна са свързани с представата ни за човека и основните потребности на човешката природа. Казано инак, решението на този вид проблеми се гради върху виждането, от което ние съзнателно или несъзнателно се ръководим, за пълноценния човек, тоест обратното на онова, което Мил нарича „осакатени и изкривени“, „сковани и ограничени“ същества. Да протестираш срещу законите, управляващи цензурата или личния морал като срещу недопустими нарушения на личната свобода изисква предварително да си убеден, че действията, забранявани от тези закони, представляват основни човешки потребности за хората в едно добро (а в действителност във всяко) общество. Да защитаваш подобни закони, означава да твърдиш, че тези потребности не са съществени или че не могат да бъдат задоволени, без да се пожертват други ценности, които стоят по-високо и задоволяват по-насъщни нужди от личната свобода, и се определят от не толкова субективно мерило – мерило, което претендира за обективност, емпирична или априорна.

Свободата на един човек или народ да избере как да живее, трябва да се претегли спрямо множество други ценности, сред които най-отчетливо се открояват равенството, справедливостта, щастието, сигурността и общественият ред. Ето защо свободата на избора не може да бъде неограничена. Съвсем правилно Р. Х. Тони[423] напомня, че свободата на силния, все едно дали е физическа или икономическа, се налага да бъде ограничена. Тази максима се радва на широко признание не защото е следствие от априорно правило, според което зачитането на свободата на един човек логически води до зачитане на свободата на всички останали; а просто защото зачитането на принципа за справедливост, както и срамът от крещящото неравенство са не по-малко важни за хората от стремежа им към свобода. Фактът, че не можем да искаме всичко, не е просто предположение. Призивът на Бърк за постоянната необходимост от компенсиране, помирение и балансиране; призивът на Мил за все по-нови „експерименти на живот“ с постоянната вероятност за грешки; знанието, че не само на практика, но и по принцип е невъзможно да се достигне до някакъв корен и до недвусмислен отговор, дори и в идеалния свят на съвършено добри и разумни хора и напълно ясни идеи – това би довело до лудост всички, които търсят едно крайно решение или една единствена всеобхватна система с гарантирана вечност. Все пак това е заключението, което е неизбежно за всички, които като Кант са стигнали до истината, че от кривото дърво на човечеството нищо право не може да излезе.

Едва ли е необходимо да подчертавам факта, че монизмът, както и вярата в един единствен критерий представляват безусловен извор на задоволство както за интелекта, така и за чувствата. Дали изходният критерий произтича от представата за някакво бъдещо съвършенство, както в умовете на френските философи от ХVIII век и последователите им технократи днес, или се корени в миналото – la terre et les morts – каквото мнение поддържат историците и френските теократи, както и неоконсерваторите в английски говорещите страни, този критерий е обречен (при условие че е недостатъчно гъвкав) да се сблъска с такова непредвидено и непредвидимо развитие на човешката история, с което не може да се справи; и тогава този критерий би влязъл в ролята на варварските методи на Прокруст – с негова помощ би се извършила вивисекция над действително съществуващи човешки същества, за да бъдат натикани в предварително определения калъп така, както ни диктува грешното ни разбиране за едно доста имагинерно минало или напълно имагинерно бъдеще. Да запазим абсолютните си категории и идеали непокътнати за сметка на човешкия живот, би означавало да нарушим принципите и на историята, и на науката; в наши дни този начин на мислене се среща еднакво често както отляво, така и отдясно, но си остава несъвместим с принципите на онези, които се уповават на фактите.

Плурализмът, заедно с произтичащата от него „негативна“ свобода, ми се струва по-верен и по-човечен идеал от целите на онези, които се стремят чрез величави, дисциплинирани, авторитарни структури към идеала за „позитивното“ самоуправление от страна на класата, народа, дори и на цялото човечество. По-верен, защото той поне признава многообразието на човешките цели, които не винаги са съизмерими и се намират в постоянно съперничество помежду си. Да приемем, че всички човешки ценности могат да се подредят на една и съща скàла и ни остава просто да ги измерим, за да определим коя стои най-високо, означава да изневерим на убеждението си, че хората са свободни в своите действия, да сведем вземането на морално решение до принципа на действие на автоматичната измерителна техника. Да твърдим, че при едно крайно, всепомиряващо, но все пак постижимо обобщение на нещата дългът е интерес, личната свобода е чиста демокрация или авторитарно управление, би означавало да спуснем завесата на метафизиката или над самозаблуждението си, или над преднамереното лицемерие. Този идеал е по-човечен, защото той (за разлика от почитателите на различните системи) не лишава хората от всичко онова, което те смятат за неотменна част от живота на непредсказуемо променящите се човешки същества, в името на някакъв отвлечен или не твърде убедителен идеал. В крайна сметка хората избират измежду еднакво валидни ценности; изборът им е такъв, какъвто е, защото начинът им на мислене и на живот се определя от основните морални категории и понятия, които представляват, поне в рамките на по-големи отрязъци от време и пространство, част от самото им съществуване, от мислите и чувството им за идентичност; част от всичко това, което ги прави хора.

Възможно е идеалът за свобода на избора да не е валиден за вечни времена, а плурализмът на ценностите, произтичащ оттам, да е само късен плод на нашата отмираща капиталистическа цивилизация: идеал, който е бил непознат за по-отдалечените от нас епохи и примитивните общества и на който бъдещите поколения ще гледат с любопитство, може би дори със съчувствие и разбиране, но във всеки случай без да го споделят. Това може и да е така, но според мен не бива да се правят скептични заключения. Принципите не бива да се омаловажават само защото не са вечни. Да се търсят гаранции за съществуването на вечни ценности, които със сигурност ще открием в някакъв обективно съществуващ рай, всъщност е същото като копнежа по изгубената сигурност на детството или по абсолютните ценности на примитивното ни минало. Един забележителен писател на нашето време е казал: „Да осъзнаваш относителната валидност на собствените си убеждения и същевременно да ги отстояваш непоколебимо, това е разликата между цивилизования човек и дивака.“ Фактът, че имаме нужда от нещо повече от това, сигурно представлява една твърде дълбоко залегнала и неизлечима метафизична потребност; но да ѝ позволим да определя действителността и живота ни, би било признак за не по-малко дълбока и не по-малко опасна липса на нравствена и политическа зрелост.

Преведе от английски МАЯ КАЛОФЕРОВА

Сър Айзая Бърлин (1909–1997) е британски социален и политически теоретик, философ и историк от руско-еврейски произход, считан от мнозина за един от най-важните социални учени на своето поколение.

Коментари (10)

- 03-10-2012|Плетящият Холандец

Ужас… Това просто не се чете.

Някакъв, който де факто е никакъв („Сър“ Айзая Бърлин) се превъзнася по повод на някакъв, който е още по-никакъв (Дъглас Коул) – и всичко това трябва да мине за някакъв вид разговор за „свободата“???

Значи, за да спестим на горките читатели цялото това словесно безумие, нека уточним:

двете схващания за свободата са пределно прости:

1. Свободата като „свобода ДА …“

2. Свободата като „свобода ОТ …“

И всеки може сам да си попълни съответните думички на мястото на многоточието – и съответно сам да прецени от каква точно свобода има нужда той самият.

- 03-10-2012|Златко – re:
Плетящият Холандец писа:

Някакъв, който де факто е никакъв („Сър“ Айзая Бърлин) се превъзнася по повод на някакъв, който е още по-никакъв (Дъглас Коул) – и всичко това трябва да мине за някакъв вид разговор за „свободата“???

Неразумний уроде, ако не знаеш нищо друго на тоя свят, то поне мястото си знай! „Никаквият“ Айзая Бърлин не е от вашата улица, това е ясно. А това е един от най-известните му, написани за професионалисти текстове (публикувам го тук с пълното съзнание, че не е лъжица за устата на моята най-вече вятърничава публика; но все някъде трябва да го има, за да могат да го ползват примерно студенти или учени, които се занимават с проблема и не искат да си трошат зъбите с нелесния му английски език).

Но за подобни изказвания тук винаги съм пердашил и ще продължавам да пердаша през зъбите. Изцепи ми се още веднъж с някоя подобна дивотия, уважаеми, а после се сърди на себе си. Нямам нищо против невежеството, но само докато започне да се развява наоколо под формата на байрак нашенски…

- 03-10-2012|Плетящият Холандец

Добре де, извинявам се – очевидно Айзая Бърлин все пак е някакъв (поне в очите на част от публиката) – докато споменатият Дъглас Коул, изглежда, все пак си е … никакъв.

Просто това нямаше как да не ми направи впечатление, въпросният Коул е възвеличен от Бърлин така: „Името на Дъглас Коул е известно на всички, които се вълнуват от социалните или политически: проблеми на обществото. Славата на този учен се простира далеч отвъд пределите на този университет и на тази страна“ и т. н. – докато в действителност, сигурен съм в това, този човек едва ли се ползва с една чак такава огромна известност, каквато му приписва Бърлин.

Отбелязвам това просто за да покажа, че такива очевадни несъответствия между твърдяното и реалното просто допълнително убиват и без това невисокото доверие на читателите в разни високоумни задморски авторитети…

(И, честно казано, бих предпочел подобни места в текстовете просто да се пропускат при публикуването им тук – текстът на Бърлин не печели нищо от тези няколко реда, в които той с такъв екстаз възхвалява Дъглас Коул)

- 03-10-2012|Златко

Нека забравим неприятния инцидент, но и, ако е възможно, да се поучим от него. Това е един от най-меродавните текстове от втората половина на двадесети век по въпросите на свободата. А че философията открай време се пише на език, който е силно недостъпен за читатели-непрофесионалисти, е нещо, което уж знаят всички – до момента, в който реално се сблъскат с него и осъзнаят, че, по същия начин, по който човек не може просто да седне и да „зачете“, примерно Айнщайн, така не става и с Кант, Хегел или по-съвременните представители на бранша, освен ако опитват да пишат преднамерено опростено, което пък рядко се цени в професионалните среди, тъй като… добре де, всяка затворена професионална клика си има свои собствени предразсъдъци. Важното в случая е публиката да осъзнае ясно с какво си има работа (не да го чете – това ще бъдат изгубени усилия в повечето случаи; самият аз съм правил няколко опита да се справя с този текст, досега винаги неуспешни; това просто показва, че вече отдавна не съм професионалист в собствената си професионална сфера, ако и да познавам сечивата й).

Между другото, всички хора, които шарят повечко из мрежата, вероятно отдавна вече осъзнават една от основните разлики между хилавия български Интернет, в който рядко може да се намери някой свестен текст, и мрежите на големите езици, примерно руски (давам него за пример, защото все пак е най-достъпен езиково за повечето от нас). А именно: големите имат ВСИЧКО: каквото и да затърси човек, намира го начаса, все някой го е превел и пуснал в мрежата за всеобщото благо (при руснаците това е просто читателски рай, поради нефункциониращите там закони за авторските права, които орязват мрежата навсякъде другаде). А при нас цари суша и произтичащото от нея неизбежно невежество: едноокият „Либерален преглед“ сред море от слепци, ей това ни е реалността мрежова, откъдето и да я погледне човек…

Майната му, да се надяваме, че и това ще се промени някой ден, когато българите са сто милиона и всички идват при тях да се учат на ум и разум… Тъй, тъй…

- 03-10-2012|Ясен Б.

Публикуването на този текст, Златко, е постижение, добра идея и благодаря.

Не го намирам толкова труден за четене. Просто трябва да се чете внимателно, бавно, човек да се връща на недостатъчно разбраните места и така. Трябва време за да се осмисли. Този текст е една основа за размишления (с многото си препратки и цитати – човек може да се зарови доста, ако тръгне по всяка нишка), но е важен и необходим, защото какво друго все пак е важно, ако не търсенето на СМИСЪЛА на живота. Всеки, който сериозно и задълбочено е ровил в тази посока и е БЛАГОВОЛИЛ да ми разкаже за намереното, има моите благодарности и уважение.

И определено е НЯКОЙ.

Ще прочета внимателно, защото си струва и тогава ще пиша какво аз мисля.

Но за ми направи много силно впечатление един цитат под линия, който е много актуален у нас в момента струва ми се:

„Насилието, осъществявано от пролетариата, във всичките си форми, от екзекуциите до принудителния труд, колкото и парадоксално да звучи, е единственият начин, по който от човешкия материал на капиталистическия период може да се направи комунистическо общество.“ Това са редове, написани от болшевишкия лидер Николай Бухарин през 1920 г. и особено изразът „човешки материал“ предава много точно този начин на мислене. – Б. а.“

PS

Насилието в наше в време в България продоби и други форми: чалга, сутрешни блокове, атомни блокове, силконови…бомби, цензори с папионки и развети коси, ………………(попълни празното сам)… но все си е насилие на (лумпен)пролетариата над интелигенцията…

- 03-10-2012|Плетящият Холандец

E, сигурно и аз някога ще прочета по-сериозно целия този текст (на мен ми излиза около 60 страници, което си е множко за епохата на Интернет) – но засега, „на първо четене“ (по диагонал) виждам това, което и очаквах: че Бърлин се напъва да обоснове как „негативната свобода“ е някак си за предпочитане пред „позитивната“ такава – защото била „по-човечна“, т. е. по-добре защитавала индивидуалния избор (ако правилно съм разбрал).

Само че в самата тази позиция на Бърлин има огромен проблем: на практика няма как да гарантираш свободата на индивидуалния избор без да прибегнеш до някаква форма на колективност при гарантирането на тази свобода…

Което от своя страна обезсмисля цялото това разграничаване между „позитивната“ и „негативната“ свобода – в крайна сметка се оказва, че за да бъде гарантирана „негативната свобода“, преди това някой трябва доста яко да употреби „позитивната“ си свобода.

- 06-10-2012|Златко

А текстът, междувременно, се оказва напълно на висотата на реномето, което го предшества. Снощи започнах да го чета сериозно и, поне до момента, мога само да кажа, че наистина е изключително важен, ако не за друго, то поне като модерно обобщение на всички известни концепции и теории за свободата, разгледани откъм двадесети век. За нас, които уж живеем в двадесет и първи, но отчасти сме още и в Средновековието, такива четива са абсолютно задължителни. (Помислете само: в какво точно се състои разликата между, примерно, нашата форма на свобода и онази на Димитър Пешев, борещ се за спасяването на българските евреи през 1943? Не е съвсем проста работа, нали? При всички случаи не е достатъчно да знаем, че при комунизма не е имало НИКАКВА свобода; нужно е освен това да разбираме достатъчно добре разликата между едно буржоазно-авторитарно общество, каквото България винаги е била, и днешната, вече опитваща се да бъде реална, демокрация – ако не за друго, то поне защото вече сме под Европейско иго:), за пръв и безкрайно късметлийски път в инак тъй многострадалната ни източно-ориенталска история).

Продължавам да чета, с надеждата, че след края ще мога да кажа нещо по-задълбочено…

- 07-10-2012|Ивайло Динев

Речта „Две понятия за свободата“, изнесена на откривате но академичната година преди повече от 50 години, е изключителна. Че е дълга, дълга е. Но за свободата толкова много се е писало, че тези 40-50 страници на Бърлин изглеждат само едно зрънце. Но само какво! Два пъти съм чел текста, но и двата пъти имам чувството, че отново не разбирам напълно същността. И това го казвам без капка съмнение или някакъв си страх да бъде определен като „невеж“ (щом не го разбирам ясно този „някой си“).

Поздравления за публикуването на този изящен текст!

- 15-10-2012|Доброслав Бакалов

Златко благодаря ти за този текст. Последните пет години от животът ми преминаха в търсенето на отговор на точно този въпрос(от живеенето в комуни и пътуването на стоп до работата във „робовладелски“ фабрики и фирми, е още не съм имал честта да съм част от елита или от дъ ъпер мидъл клас, как да е. Ако бях достатъчно начетен, вероятно щях сам да съм автор на това есе, не на шега го твърдя. Сега просто бих могъл да се подпиша под него и да го споделя, с когото познавам!

- 15-10-2012|Ц.

И аз благодаря на Златко за публикуването и популяризирането на текста.

- 15-10-2012|Мая Калоферова – От преводача

Като гледам как няма ни един ред, написан след втората част на този прекрасен текст, ще взема да напиша тук моя коментар.

Обичам този текст. Преведох го преди повече от 20 години по поръчка на списание „Панорама“, което тогава все още съществуваше и се радваше на интерес и четяща публика. Обикнах го, докато го превеждах, продължих да го обичам след това, не го забравих и го препоръчвах на моите познати, ученици, приятели. Препоръчах го и на дъщеря ми, когато порасна и започна да учи философия. Препоръчвах ѝ го и по-нататък.

Наскоро отново се сетих за него и го потърсих из мрежата – търсих, търсих и не намерих нито част от него на български език. „Не може да бъде“, си рекох. Но колкото и да търсих, не го открих. И реших, че на мен ще се падне удоволствието и честта да подновя интереса към това есе на български език. Взех пожълтелия с годините брой на списание „Панорама“ от 1991 г., помолих съпруга ми да го сканира, а аз се заех да го редактирам с нов поглед – все пак двадесетина години повече жизнен опит имат значение в прочита и разбирането на такъв текст! Занимавах се десетина дни, след работа и в почивните дни. Отново се възхитих на човешкия начин, по който са казани сложните и дълбоки мисли в него. Отново се зарадвах на ясната мисъл за тези сложни въпроси на човешкия живот и взаимоотношения. Отново ми достави удоволствие богатството на гледните точки.

Не, това не е текст за бързо четене. Това е дълъг текст за бавно четене, с време за обмисляне, за размисъл и разсъждения по идеите в него. Темата е необятна, изказалите се по нея са безброй, а Бърлин си е направил труда не само да обобщи основното, но и да ни го каже разбираемо и точно. В този смисъл 85-страничното есе не може да бъде обвинено в излишно многословие. Текстът си струва времето, прекарано в четене и мислене. Струва си и допълнителното четене, ако има ентусиасти по темата.

Благодаря на Златко, че прегърна идеята и публикува есето в списанието си, така че, ако днес някой се поинтересува от него, ще може да го открие и на български език.

- 08-11-2013|Иван – БРАВО

Много благодаря за превода! Вместо да си блъскам главата с френския вариант, който имам на разположение, мога спокойно да го прочета на български.

Спасяването на българските евреи

през Втората световна война

Автор: Христо Бояджиев

Глава СЕДМА. Депортацията на евреите от Тракия и Македония

(София, 1991 год., стр. 43-58)

Последствията от нацистката конференция във Ванзее скоро ще засегнат и България. Годината е 1942. Решението, взето на конференцията за физическото унищожение на евреите, включва и 48 000 български евреи. На 24 септември 1942 г. Мартин Лютер, началник на отдела за евреите при германското Министерство на външните работи, отправя вътрешна записка до Ернст фон Вайцзекер, главен секретар на същото министерство, в която му предава нареждането на Фон Рибентроп да се влезе във връзка с правителствата на България, Дания и Унгария за окончателното решение на въпроса за депортацията на евреите[424]. На 14 октомври 1942 г. Лютер нарежда на германската легация в София[425] да започне преговори с българското правителство по въпроса. „Ние сме готови да приемем евреите“, казва Лютер[426]. Което значи, че Германия е готова да унищожи в газовите камери на Треблинка мъже, жени и деца от всички възрасти. Късата фраза прикрива омразата и извратената жажда за масово убийство, непознати по сила в човешката история, с изключение на терора, проведен от Сталин и от съветските сателити, специално България, по време на утвърждаването на властта след Втората световна война.

През септември 1942 г., само месец по-рано, Фон Рибентроп постановява, че депортацията „може да почака“. В края на същия месец той променя становището си без особена причина, единствено подтикнат от желанието да се ликвидира еврейският въпрос колкото се може по-скоро. В нарежданията си Лютер не определя за кои точно български евреи се отнася заповедта. Той, както и всички германски органи, имат предвид депортацията на всичките 48.000 евреи.

Адолф Бекерле, германският пълномощен министър в София, не губи време и иска среща с министър-председателя Богдан Филов. За резултата от нея той изпраща на 2 ноември 1942 г. телеграма до Берлин[427], потвърдена с доклад от 16 ноември[428]. И двата документа са важни, защото показват становището на българското правителство по депортацията: предпазливо, ограничаващо и отлагащо. В основата лежи желанието да се спасят невинни хора. В телеграмата си Бекерле подчертава, че според Богдан Филов българите, както и германците имат нужда от евтина работна ръка, която в момента може да бъде само еврейска. (Германците твърдят официално, че евреите се изпращат в източните области, за да работят.) Както отбелязва Бекерле, българските евреи по думите на Филов веднъж мобилизирани, ще бъдат използвани за построяването на пътища в България. За да предразположи Бекерле, Филов добавя, че германският проект за депортацията на останалите евреи заслужава похвала. Бекерле заключава: „Липсата на работна ръка в страната пречи на Министерския съвет да реши единодушно въпроса. Аз още не съм получил окончателния отговор.“ Разговорът между двамата се смята за особено важен от правителството, което нарежда на Министерството на външните работи да го потвърди с вербална нота до германската легация. Нотата носи дата 12 ноември 1942 г. и има следното съдържание[429]:

„Българското правителство е особено радостно от обстоятелството, че неговите усилия да доведе еврейския въпрос в България до окончателно разрешение са привлекли вниманието на германското правителство. При разглеждането на този въпрос българското правителство винаги се е натъквало на трудности, тъй като нямаше възможност да изсели от България, ако не всички, то поне част от евреите. По тази причина българското правителство с голяма готовност се съгласява с предложението на германското правителство да се извърши изселването на евреите от България и от Румъния в едно и също време, без това да създаде препятствия в строителната политика на страната. С оглед на това обстоятелство българското правителство възнамерява да организира изселването на евреите от страната по начин да не се създават пречки за редовния ход на българския стопански живот. От друга страна, евреите ще бъдат използвани напълно като евтина работна ръка за направата и довършването на всички по-големи и важни пътища, чието откриване не биwа да се отлага, тъй като в настоящия момент не могат да бъдат поставени на разположение за направата на пътища земеделски работници, без да пострада чувствително земеделското стопанство. Българското правителство ще бъде благодарно, ако германското правителство му представи по-подробни планове относно изселването на румънските евреи, за да се вземат и в България необходимите мерки за основното разрешение на гореуказания въпрос. Българското правителство е съгласно по принцип да заплати една обща сума за изселените евреи, но счита исканата такса от 250 райхсмарки на човек за извънредно висока.“

Обезпокоени от приближаваща се смъртна опасност за българските евреи, международните еврейски организации бият тревога и привличат вниманието на американското правителство. В резултат на това президентът Франклин Делано Рузвелт повдига въпроса на англо-американската среща във Вашингтон през март 1943 г.[430] На срещата присъстват още английският министър на външните работи Антъни Идън, американският държавен секретар Кордел Хъл, лорд Халифакс, Хари Хопкинс. Рузвелт пита Идън какво може да се направи за спасяването на 60 000 български евреи. Идън посочва главните трудности: първо – невъзможността да се осигури по време на война необходимият тонаж за превоз. Второ – ако българските евреи получат подобно третиране, евреите от останалите страни ще искат същото. Трето – възможно е между изселените да се промъкнат германски шпиони. Въпросът остава неразрешим. Единственият практически резултат е едно писмо от Кордел Хъл до българското правителство да позволи на евреите да емигрират в една неутрална страна. Помолено да предаде това писмо в София, швейцарското правителство отказва и писмото е връчено на българския пълномощен министър в Берн Георги Кьосеиванов. То не дава резултат.

Българските евреи, живеещи извън контролираната от германците Европа, главно тези от Съединените американски щати, търсят да обърнат вниманието на международното обществено мнение в полза на техните събратя в България. Най-активен от тях е Жак Асеов, заможен в евреин, добре познат в тютюневата търговия, живеещ в Ню Йорк. На 23 март 1943 г. той влиза във връзка със Световния еврейски конгрес, който от своя страна сондира Американската организация за бежанците. В резултат на това главният равин в Швеция, старият д-р Еренпрайс, който поддържа добри връзки с владиката Стефан, поисква от него да се застъпи за евреите. През юли същата година владиката Стефан съобщава на д-р Еренпрайс, че е настъпило подобрение в режима на евреите и че цар Борис лично го е уверил, че няма да се взимат нови мерки срещу тях и всяка депортация е изключена[431]. От друга страна д-р Хаим Вайцман, равинът Вайс и съдията Прескауер[432] действат във Вашингтон и в Лондон като представители на българските евреи. Конференцията в Бермуда изготвя изложение, което да бъде представено на българското правителство чрез швейцарската легация в София. В изложението се иска разрешение да се евакуират от България в Палестина 4500 еврейски деца и 500 възрастни евреи, които да ги придружават. Чарлс Редар, швейцарският пълномощен министър в София, предава това искане на българското правителство. Богдан Филов желае първо да узнае какво е становището на германците по този въпрос. Затова германският пълномощен министър в София Адолф Бекерле изпраща на 4 февруари 1943 г. в Берлин следната телеграма[433].:

„През време на един разговор с министър-председателя той ме уведоми, че било предложено от английска страна чрез швейцарската легация да се приемат 5000 еврейски деца в Палестина.

Филов ми заяви, че засега се касаело само за едно необвързващо запитване, по което той не бил взел решение, но искал да знае мнението на легацията, когато въпросът се постави официално. Моля за указание. Засега легацията се задоволи да заяви, че ние имаме лош опит от изселванията на евреи, понеже те действат в чужбина срещу нас и се използват от неприятелската пропаганда, (п) Бекерле.“

Отговорът от Берлин пристига бързо и е предаден от Бекерле на Филов. Последният отбелязва в дневника си от 17 февруари 1943 г.[434], че бил уведомил царя как английското предложение се считало за неприемливо от Третия райх, защото служело само на английската пропаганда и можело да възбуди недоволството сРедарабите. Според дневника на 11 март същата година Филов приема отново Редар.[435] Той му показва току-що получена телеграма, предлагаща да се посочат трима евреи, които да изберат лицата, които ще се изселят. Филов отклонява предложението, запазвайки това право за българското правителство. Редар предлага също да се изселят първоначално сто еврейски деца. Всички предложения на Редар остават без последствие.

Жак Асеов от своя страна[436] отправя до всички сефардитски организации в Южна Америка молба да предприемат чрез местните католически представители акции за спасение на българските евреи. Той предлага еврейска делегация да посети турския посланик във Вашингтон и да иска улеснения за преминаването на евреи през Турция. Асеов се обръща и към Рубен Хенри Маркъм, американски журналист, писател и издател, престоял повече от 20 години в България, автор на книгата „Миит Бългериа“ (Meet Bulgaria) и създал там добри връзки с политици и интелектуалци. Асеов моли Маркъм да апелира чрез радиото за промяна на режима към евреите. Жак Асеов сондира и македонските организации в Съединените щати и ги моли и те да апелират към българския народ в същата насока. Македонците се съгласяват и отправят следното възвание[437]:

„В тези съдбоносни дни, пълни с историческо значение, чувстваме близки на сърцата ни тук, в Америка, жизнените интереси на България. Ето защо ние се обръщаме към всички българи, обичащи отечеството си, да направят всичко, което е по силите им, за осуетяване влошаването на съдбата на българския народ. Не забравяйте, че всяко сътрудничество с германците ще бъде в състояние да утежни вашата отговорност. Отменяване на противоеврейските закони, за които няма прошка и изкупление. Премахването на нечовешкия режим, на който са подложени евреите, ще смегчи твърде много вашата отговорност след свършването на войната. Не забравяйте, че само преди няколко седмици г-н Рузвелт, президент на Съединените американски щати, заяви недвусмислено, че поведението на неприятелските страни към техните еврейски малцинства ще се има предвид, когато ще се определи съдбата на неприятелите на съюзените народи. Не ще бъде взето под внимание никакво оправдание за нечовешкото третиране на еврейските малцинства.“

Друг опит бе направен в една обща англо-американска акция, изискваща от българското правителство да позволи изселването в Палестина на 30 000 евреи. Преди София да даде отговора си, акцията пропада поради отказа на Турция да осигури временното подслоняване на изселниците на нейна територия. Евреите според плана е трябвало да останат известно време в Турция, преди да продължат за Палестина[438].

В началото на 1943 г. Германия прави силен натиск над българското правителство за депортацията на евреите. На 22 януари германският пълномощен министър в София посещава министъра на вътрешните работи Петър Габровски и между другото му излага идеята за една противоеврейска изложба в София. Габровски отклонява предложението, казвайки, че е по-уместно да се устрои изложба на постиженията на националсоциализма[439]. Бекерле предава този разговор в Берлин:

„Лично аз смятам, че становището на министъра (по изложбата – б. м.) е погрешно. Българският народ не разбира еврейския проблем. Като изключим малкото богати евреи, мнозинството от българските евреи са бедни занаятчии или обикновени работници. Израсъл между гърци, арменци, турци и цигани, обикновеният българин не може да разбере борбата срещу евреите. Расовият проблем му е чужд. Министърът изрази намерението си да тласка напред еврейския въпрос до окончателното му разрешение. Той смята, че настоящата депортация ще засегне първо евреите от новоосвободените области (Тракия и Македония).“

В своя доклад Бекерле препоръчва на министерството в Берлин да разгледа идеята на Габровски за изложбата в София. След като прочита доклада на Бекерле, Адолф Айхман, началникът на еврейската секция при Гестапо, съобщава[440], че възнамерява да изпрати в София хауптщурмфюрера Теодор Данекер, експерт по еврейските въпроси. Наистина Данекер пристига в София през януари 1943 г. с поръчение от Айхман да ликвидира българските евреи, изпращайки ги в Полша. Данекер има добра практика в това отношение първо във Виена (1938) и след това в Париж (1940), където организира депортацията на местните евреи. В София той работи тясно с Александър Белев, комисаря по еврейските въпроси, чиято омраза към евреите е пословична. Относно таксата, която германците искат от българското правителство да плати за превоза на всеки евреин, Айхман заявява, че този въпрос е второстепенен за него. Ако съществуват други спорове, Айхман препоръчва да се разрешат чрез двустранни преговори.

Германците гледат на депортацията на тракийските и македонските евреи като начало на депортацията на всички евреи, живеещи в старите предели на България. За българското правителство (царя) това схващане отваря пътя за отлагане. Трябва да се избира между двете злини, царят избира по-малката.

Данекер е представен на министър Петър Габровски на 2 февруари 1943 г. Както Данекер отбелязва в доклада си до своя началник Адолф Айхман[441], разговорът се е водил около еврейския въпрос в България. Габровски изразил готовност да се депортират евреите от Тракия и Македония, но подчертал, че трябва да се изключат от депортацията евреите от старото царство, защото тези евреи щели да бъдат използвани в държавни строежи (подчертано от автора). Според Габровски депортацията от Тракия и Македония щяла да засегне от 10000 до 12000 евреи, които, добавил той, са чужди поданици.

На 16 февруари 1943 г. Данекер изпраща на Айхман втори доклад, приподписан от пълномощния министър Бекерле[442]. В него се казва, че българският Министерски съвет приел предложението на Александър Белев да се започне с депортацията от Тракия и Македония, като в същото време всичките евреи мъже от старата територия се мобилизират в трудови бригади. „За да се стигне до цифрата 20000, означена в споразумението Белев-Данекер – пише Данекер, Белев по мое внушение ще включи така наречените „нежелателни елементи“ от стара България“ (разбирай евреи саботьори, атентатори, черноборсаджии и пр. – б. м.). На 20 февруари 1943 г. Белев и Данекер подписват споразумение за депортацията на 20000 евреи. Спогодбата споменава за евреи изключително от Тракия и Македония, но Белев, знаейки, че в двете провинции не могат да се съберат толкова евреи, фалшифицира споразумението, като зачерква със същото зелено мастило, с което са написани, думите „евреи от новоосвободените области“.

С наредба № 127 от 2 март 1943 г. Министерският съвет одобрява споразумението, като казва изрично, че то засяга изключително евреите, живеещи в Тракия и Македония. За да се избегнат публични протести, споразумението не се публикува в Държавен вестник. Българското общество не знае още нищо за готвената депортация. В заседанието на Министерския съвет, одобрило споразумението, взимат участие следните министри: Богдан Филов – министър-председател и министър на външните работи, Петър Габровски – министър на вътрешните работи, Борис Йоцов – министър на просветата, Добри Божилов – министър на финансите, генерал Никола Михов – министър на войната, Никола Захариев – министър на търговията, Христо Петров – министър на земеделието, Димитър Василев – министър на благоустройството, и Васил Радославов – министър на железниците. Отсъства д-р Константин Партов, министър на правосъдието. Ето текста на споразумението Белев–Данекер[443]:

„Споразумение по изселването най-първо на 20000 евреи (следва зачеркнатият текст: „от новите български земи Тракия и Македония – б. м.) в източните германски области, постигнато между българския комисар за еврейските въпроси г-н Александър Белев и германския пълномощник, капитан от защитните отряди (СС хауптщурмфюрер) Теодор Данекер:

1. След потвърждение от страна на Министерския съвет ще се приготвят за изселване 20000 евреи без разлика на възраст и пол. Германският райх е готов да приеме тези евреи в източните области.

2. Изходните гари, числата и броят на влаковете се установяват както следва:

а) в Скопие 5000 души с 5 влака

б) в Битоля 3000 души с 3 влака

в) в Пирот 2000 души с 2 влака

г) в Горна Джумая 3000 души с 3 влака

д) в Дупница 3000 души с 3 влака

е) в Радомир 4000 души с 4 влака

Тъй като цялостното настаняване на последните 12000 евреи в лагери е възможно само до 15 април 1943 г., то германският пълномощник ще издейства тия 12 влака, колкото това ще бъде възможно технически, да бъдат готови да заминат в периода от края на март до април 1943 г.

Така съсредоточените евреи в Скопие и Битоля ще бъдат изселени след 15 април 1943 г.

3. Българският комисариат за еврейските въпроси като орган на Министерството на вътрешните работи и народното здраве се задължава пред Германския райх да изпълни следните основни условия:

а) позволен е превозът изключително на евреи;

б) не се допускат лица от смесени бракове;

в) ако изселващите се евреи не са още лишени от поданство, това да стане при напускането им на българската територия;

г) евреи със заразителни болести да не се приемат;

д) евреите не могат да носят оръжие, отрова, девизи, скъпоценни камъни и др.

4. За всеки транспорт ще се изработи списък на лицата, влизащи в него, съдържащ име, презиме, дата и месторождение, последно местожителство и професия.

Списъкът се съставя в три екземпляра, два се предават на германците, придружаващи транспорта, и третият на германския пълномощник в София.

Българското правителство поставя на разположение хранителни припаси за 15 дни, считани от деня на заминаването на влака, както и нужното число водни бъчви.

5. Въпросът за охраната на транспортите ще се реши допълнително. Евентуално германска охранителна команда ще приеме транспортите още на изходната гара.

6.

а) Размерът на обезщетението, което България трябва да плати за всяка изселена глава, ще се реши със специално споразумение. Движението на транспортите не ще зависи от тази клауза.

б) Разноските по транспортите от изходната гара до местоназначението са в тежест на България.

7. Българските държавни железници и Германските държавни железници ще се споразумеят направо по разписанието на влаковете, както и по поставянето на разположение на транспортните средства.

8. В никой случай българското правителство няма да изисква връщането на изселени евреи.

9. Настоящето споразумение ще се изготви в два екземпляра на български и немски език, като всеки ще важи като оригинал, (п) Ал. Белев (п) Т. Данекер“

С това споразумение близо 12.000 души бяха осъдени на смърт само за това, че бяха евреи. Главният град в Западна Тракия е Солун. Той е бил духовният център на сефардитските евреи, живеещи на Балканския полуостров. Евреите процъфтяват там през вековете. Въпреки българските претенции през Втората световна война да се включи Солун в областите, окупирани от българските войски, градът остава в германски ръце до края на войната. Този факт позволява на германците да унищожат живеещите в Солун 50 000 евреи, изпращайки ги в лагерите в Полша.

Американският журналист Хенри Кам посещава Солун четиридесет години по-късно и пише в „Ню Йорк таймс“ от 6 декември 1983 г., че през 1943 т. нацистите изпращат на унищожение всичките евреи, живеещи в Солун. В 1945 г. от тях остават живи само 800, към тях могат да се прибавят още около 400 скрити от приятели или забегнали при партизаните. Това е всичко, което е спасено от 50000 евреи, живеещи в Солун преди войната. Ако желаеха, нацистите можеха лесно да включат в групата на солунските евреи и тези от Тракия и Македония. Никой не би могъл да им попречи.

В Западна Тракия през нощта на 3 март 1943 г. всички живеещи там евреи на брой 4219 са арестувани. Арестите са извършени в Гюмюрджина, Дедеагач, Кавала, Драма, Ксанти и Серес, а арестуваните са настанени в празни тютюневи складове. В тях евреите престояват един-два дни, преди да бъдат отправени за Горна Джумая и Дупница. Заедно с 7165 евреи от Македония и 186 от Пирот общият брой на депортираните възлиза на 11384[444]. Условията в складовете са непоносими. Арестуваните са изпратени там без всякакво предупреждение, не им е позволено да вземат и най-необходимите вещи, някои от тях са болни, липсва вода и храна. Всички са претърсени основно за злато и бижута. Конфискувани са оставените от евреите имоти на обща стойност около 250000 долара. След заминаването домовете са разграбени, без полицията да се намеси. Евреите от Тракия и тези от Пирот пристигат в Лом на 18 и 20 март 1943 г. Те са натоварени на шлепове с крайна цел Полша. Транспортите ще минат през Виена. Софийският Червен кръст успява да снабди групата с вода, 300 кг чай и 40 л мляко за децата.

От набелязаните македонски евреи стотина успяват да се спасят, достигайки албанската граница, където се предават на италианските власти. В Скопие са събрани 7381 евреи, от тях 546 са от Щип, 3342 – от Битоля и 3493 – от Скопие. Тяхното местоназначение е Треблинка. Те пътуват с влак на три групи на 22, 25 и 29 март през Сърбия и Унгария за Полша. Трябва да се отбележи, че неколцина тракийски евреи успяват да се спасят като работници в еврейските трудови бригади в България. Началникът им отказва да ги върне в Тракия, както е настоявал Белев. Този началник, полковникът от запаса Цветан Мумджиев, заявява през 1945 г. пред Народния съд: „След влизането в сила на Закона за защита на нацията властите събраха 10000 евреи за отбиване на трудовата повинност. Това стана под мое началство. Между събраните имаше и евреи от Тракия. През зимата на 1942 – 1943 г. евреите трудоваци бяха разпуснати да прекарат няколко месеца при семействата си до идването на пролетта. Еврейското общество в Пловдив избра делегация, която се яви пред мене и помоли да задържа в лагера евреите от Тракия и да ги използвам през зимния сезон. Приех тази молба и така се спасиха доста евреи.“[445]

Реакцията в стара България идва късно. Професор Петко Стайнов научава за депортацията и внася следната интерпелация в Народното събрание[446]:

„Без да бъдат предупредени, евреите в новоосвободените области са били арестувани и затворени в тютюневите складове в Горна Джумая и Дупница. Оттам те са били препратени в Лом, а на 24 март 1943 г. натоварени на шлепове са били изпратени в Германия. Предлагам да се постави на разискване в Народното събрание бруталното третиране на тези лица от еврейски произход, живеещи в България. Ако мярката е била основана на договор с чужда държава, то този договор е трябвало да бъде одобрен предварително от Народното събрание.“

Протестът на проф. Стайнов остава без последствие. Той даже не е поставен на разискване. В момента на арестите в Тракия и Македония са задържани и евреи от старото царство, намиращи се случайно в двете области. Освободени веднага, те се завръщат при семействата си[447].

Бениамин Ардити[448] твърди[449], че между официалния списък на депортираните и броя на тези, които действително са заминали, съществува разлика от около 900 души. Ардити предполага, че някои от тях са умрели по пътя, други са били укрити от гръцки и македонски приятели. Италианските власти снабдяват еврейски семейства с паспорти и улесняват бягството им през Албания даже без паспорти. Правителството на генерал Франсиско Франко спасява испанските евреи в Тракия. Други еврейски семейства са спасени благодарение застъпничеството на царица Йоанна чрез папския нунций в София. (За ролята на българската царица вж. книгата на Стефан Груев „Корона от тръни, царуването на цар Борис III, 1918–1943“.) Груев пише:

„Царицата се намесва дискретно в много случаи, главно чрез Ватикана и чрез италианския пълномощен министър в София. При откриването в столицата на италианска изложба за борба против малария тя се доближава до граф Мажистрати, италианския министър и шурей на министъра на външните работи граф Галеацо Чиано, пошепвайки му: „Нуждая се незабавно от италиански паспорти за някои евреи.“ Мажистрати отговаря: „Невъзможно е да се приемат евреи в Италия.“ Царицата продължава: „Мога да ви уверя, че те няма да останат в Италия, а ще продължат за Аржентина.“

На другия ден италианската легация издава необходимите визи[450]. Други евреи също са спасени от царицата чрез намесата на нунция. Децата на тези евреи са ученици в католическите училища в Драма и Кавала. Спасяват се също и евреите с турски паспорти. До падането на Мусолини евреите, живеещи в окупираните от италианците гръцки области, не са обезпокоявани. Веднага след това германците изпращат тези евреи в лагерите на смъртта.

По време на срещата на швейцарския пълномощен министър в София Чарлс Редар с министър-председателя Богдан Филов последният отбелязва в дневника си на 11 март 1943 г.:

„Относно депортацията на евреите от Тракия и Македония Редар предложи помощта си, като изпрати телеграма, настоявайки те да се приемат в Палестина. Филов му казва, че е много късно. Евреите ще отпътуват след няколко дни. „Закъде?“ – пита Редар. Отговор: „За Полша.“ „Но това означава смърт за тях“ – възрази Редар. Обясних му, че заключението му е прекалено. Те ще бъдат използвани там като работници, както това става с българските работници, които изпращаме да работят в Германия. Той отговори: „Не е същото. Евреите се третират най-безчовечно!“ Аз казах, че не може да се говори за човечност, когато мирни хора загиват при бомбардировки.“

Мнозина ще се запитат, могло ли е да се предотврати тази трагедия? Някои изтъкват, че жертвите не са били български поданици, че юрисдикцията на България над двете области е била само номинална. Македония и Тракия бяха загубени от България след балканските войни през 1912–1913 г. и след Първата световна война 1915–1918 г. След подписването на тристранния пакт във Виена на 1 март 1941 г.[451] германците разрешават на България да окупира Тракия и Македония с изключителната задача да пази реда и спокойствието там. Окончателният статут според германците щял да се реши след края на войната. Човек може да се запита дали царят, изоставяйки тракийските и македонските евреи на произвола на съдбата, не е платил цената за спасяването на българските евреи, четири пъти по-многобройни[452], и в същото време живота на хиляди български младежи, които Хитлер настояваше да бъдат изпратени на Източния фронт?

Мнозина автори изказват мнението си по този въпрос. Бениамин Ардити[453] смята, че статусът на Тракия и Македония е изиграл главна роля. Тези провинции са завоювани от германските войски, като гражданската и военната власт е предадена на българските власти. Българският суверенитет е само толериран, но никога не е признат официално от Третия райх. Д-р Хелмут Хенер коментира[454], че България е знаела добре, че окупацията на Тракия и Македония е била възможна само със съгласието на германците. Третият райх предупредил София, че окончателното приобщаване може да стане само след края на войната. „По този начин, пише д-р Хенер, България се чувства зависима от Германия и се отнася много по-строго към евреите от тези области, отколкото към тези в стара България.“ Той заключава, че в гръцките и югославските територии, окупирани от български войски, България действа под германски натиск.“ Проф. Ханс Йоаким Хоппе[455] пише, че България приема по принцип германското искане за депортация на евреите от новоосвободените области с цел да печели време. Българското правителство постоянно отлага да предаде своите евреи под предлог, че се нуждае от тях за строежа на пътища. Без съмнение в този момент животът на 8000 евреи от старите предели е сериозно застрашен.

В началото на 1989 г. авторът на настоящата книга получи следното писмо от д-р Аврам Бен Яков, литератор, бивш български поданик, сега живеещ в Ерусалим: „България трябва да бъде освободена от всякаква отговорност за предаването на тракийските и македонските евреи. Тя получи тези две области от Германия изключително за да ги администрира. Германците не подписаха и не можаха да подпишат какъвто и да е договор, установяващ окончателния статус на Тракия и Македония. Българският суверенитет никога не се разпростря над тези области. Хората, живеещи там, не добиха българско поданство.“

Един български историк и виден комунист, имащ титлата министър при Министерството на просветата, в свой доклад от 1989 г.[456] също поддържа тезата, че присъединяването на двете области към България е било временно, до подписването на мирния договор. За Волф Оклис[457] Вардарска Македония беше предадена на България като „подарък“ от военните придобивки на Германия. Това разширение на България означава увеличение на германското влияние. Оклис подчертава, че цар Борис е „играл“, за да печели време. Позволявайки на германците да задигнат тракийските и македонските евреи, той търсил да опази българските евреи. Оклис заключава: „Въпреки тези трагични мисли остава горчивото съмнение, че за спасението на българските евреи е трябвало да се пожертват тези от Тракия и Македония.“

Съгласно протоколите на Народния съд от 1945 г.[458] по делото на лицата, обвинени в насилия срещу евреите през Втората световна война, министърът на пропагандата Димо Казасов, призован като свидетел, на въпроса на защитата: „Могъл ли е българският народ да се намеси за спасението на тракийските и македонските евреи?“, отговаря: „Каквато и да е намеса беше невъзможна, защото мерките бяха взети внезапно, изненадвайки всички. Когато българският народ научи за тях, беше много късно. Специалните влакове пристигаха вече в Лом. Политическото влияние на българския народ не беше достигнало до новоосвободените области.“ Адвокатът на защитата пита: „Чия беше инициативата за тази депортация?“ Казасов: „Нямаше инициатива, депортацията беше дело на германските агенти.“ Проф. Нисан Орен писа[459]: „Тъй като на евреите в тези области не беше дадено българско поданство, българското правителство не можеше да се противопостави на германския натиск.“ Друг български политик, Григор Чешмеджиев[460], един от водачите на Социалдемократическата партия (обединена), опозиционер през време на войната, е разпитан също от Народния съд. На въпроса на председателя на съда: „Кой е бил отговорен за депортацията?“, той отговаря: „Това стана по заповед на германците.“ По време на същия процес един от обвиняемите, Христо Стоманяков, заместник в края на 1943 г. на Александър Белев като комисар за еврейските въпроси, твърди: „Сигурен съм, че нищо нямаше да се случи в Тракия и Македония, ако германците не действаха в София.“ Остава висящ въпросът, дали нещата нямаше да бъдат още по-лоши, ако царят беше действал по друг начин.

Източник

ХРИСТО БОЯДЖИЕВ

Христо Бояджиев – още един автор, за когото не ми се удаде да намеря информация в мрежата. Ако някой би могъл да ми помогне, ще му бъда благодарен.

Коментари (3)

- 12-10-2012|Гост

Аз съм чел протокола от конференцията във Ванзее, но там никъде не се разглеждат в прав текст, а още по-малко са приети конкретни решения заунищожаване на еврейското население на териториите под немска окупация. Ако има някакви писмени документи, които да свидетелстват за приемане на курс за терминация на евреите (каквито досега не са известни нито на мен, нито на света), то протоколът от споменатата конференция не се явява такъв. Единственото определено решение на еврейския въпрос, прието тогава, е формулирано така: „Изселване на евреите на изток“. Вероятно някои хора имат особено силно желание да представят документално доказателство за институционазизирането на холокоста от немските власти, щом под тази формулировка виждат „кодово наименование на плана за изтребване на евреите в концлагери на територията на Полша“. На мен лично ми изглежда доста перверзно да се заблуждават хората по този начин. Ако са извършени престъпления срещу евреите, то те не са получили официална санкция на конференцията във Ванзее. Кога е станало това е въпрос, който трябва да изяснят историците и изследователите, а не политически и идейно обременени индивиди, за какъвто намирам авторът на горния текст.

- 12-10-2012|Златко

А ако вместо „изселване от немското жизнено пространство“ беше написано „замеряне на евреите с пасти“, какво точно щеше да се промени във факта на изтреблението ма шестте милиона евреи? Или пък в твоето желание да кажеш „няма пък, аз ще си имам свое собствено мнение?“

И що така те е страх да си напишеш именцето, пък ако ще и да е измислено? Интересно защо тоя вид коментари идват все от хора с манталитет на хлебарки…

- 12-10-2012|Kiril Ivanov

Нема да е лошо да помогнем на Ghost да си изясни проблема.

Книгата е:

Памет за злото,

Изкушение на доброто

анкета върху века

Нема да споменавам автора умишлено.

Да се размръда Ghost да се не излага.

Левски, Ботев, робството и присъствието

Автор: Иво Беров

Съществува едно привидно противоречие, което всъщност не е никакво противоречие.

Или ако все пак го има, то по никакъв начин не е там, където повечето българи го виждат.

Ботев пише срещу турското робство и турците. И ги проклина. И робството и турците.

Турско робство обаче не е имало. Нито в буквалния, нито в историческия смисъл на думата. Имало е в иносказателния смисъл. Иго.

Но не става въпрос и за присъствие, както го наричат някои.

Може би най-точната дума за тия петстотин години, които наричаме робство, е турско владичество. Така най-големият български историк Васил Златарски е нарекъл годините на ромейско управление в България – Византийско владичество.

Откъде се появява изкуственото противоречие. И защо?

Ами от там, откъдето се появяват повечето противоречия. От глупост, от недобронамереност, от невежество и всякакви подобни. (А също от подлост и алчност)

Поначало турското владичество в България въобще не се изучава. Сякаш през тези пет века България не е съществувала.

Или е съществувала само доколкото е трябвало да се освободи.

И само защото е щяла да се освободи.

И се е освободила.

От турското робство, което въобще не е било робство. Само че през тия петстотин години за въстание и освобождение българите са мислели сравнително рядко. Живели са някак и без подобни помисли. С всекидневие неописано в читанки и летописи. Петстотин години.

…

Някак необяснимо и дори извратено е желанието на доста хора в България, всъщност на повечето, да настояват, че петстотин години сме роби. Да смятат робството за свое национално своеобразие. Нещо, с което могат да се гордеят едва ли не. Нещо, което са длъжни да изтъкват. И пред свои, и пред чужди. Като оправдание. Като утеха. Като обяснение. Като желание да предизвикат съжаление. Като довод, че светът им е длъжен с нещо.

И да го използват като цяр срещу нежелани духовни и душевни, тоест психически своеобразия.

На такива не би било толкова страшно, нито укоримо да се рече:

„Нямате повод за гордост, милички. Нито за оплакване или оправдание. Нито пък можете да обясните с робството сегашните си и бъдещи неволи и злополуки. Нито пък някой нещо ви дължи, защото предците ви са били роби.

Робство в България не е имало.

Робство е имало във Франция. Във Френската империя.

В края на 18-ти и началото на 19-ти век Наполеон разпространява из цяла Европа основните начала на новия граждански договор със защитата на човешките права. В същото време воините му се издържат и от търговията с африкански роби.

Робство, както се знае, е имало в Америка. В истинския смисъл на думата. Чак до Гражданската война. Робство е имало и в Англия до началото на 19 век чак. Пак в истинския смисъл на думата. In the United Kingdom, trading in slaves was made illegal by an Act of Parliament, „An Act for the Abolition of the Slave Trade“ passed on 25th March 1807. Обединеното кралство обявява за незаконна търговията с роби чак на 25 март 1807-ма година.

Робство в истинския смисъл на думата е имало и в Руската империя.

Дали си дават сметка радетелите и почитателите на турското робство в България, че руските селяни, тоест деветдесет процента от руското население, не са имали право да се женят без разрешението и одобрението на помешчика? Дали си дават сметка радетелите и почитателите на турското робство в България, че руските мужици са били съвсем законно бити, продавани, изселвани и местени от място на място като добитък. Хиляди хора, цели села са били произволно натирвани от губерния в губерния по прищявка на господарите-дворяни и помешчици.

Дали знаят радетелите и почитателите на турското робство в България, че колкото статии е написал Ботев срещу турците – двойно, че и тройно повече е написал срещу Русия.

Ами откъде ще знаят. Те Ботев не четат. Само му се прекланят. И декламират стиховете му. Само някои от тях, обаче. Две-три само. И не целите. Само първите редове.

Защото и Ботев използват като лек срещу лични и обществени безпокойства. А също за прикритие за невежеството си и умствения си мързел.

А доста руснаци напоследък усилено обясняват, че въобще не са били под татарско иго. Били им само съюзници. Дори татарите им се подчинявали. Пък и Чингиз хан май бил руснак (има такова предположение в Ютюба).

Докога продължава руското робство в Русия? Някой казват – до 1861-а година, когато Александър II премахва крепостничеството. Само че руските крепостни, прекоросани век по-късно на колхозници, не са имали право да напускат селата си без разрешение на властите чак до средата на 80-те години на 20-ти век.

Всъщност те не са имали право на нищо чак до 90-те години на 20-ти век. (При турците всеки селянин е имал право, като си плати глобата, да се мести и да живее където си ще – ако ще в Цариград, ако ще в Солун. И селяните са се местили и са живели там. В Цариград и Солун).

Обстоятелства, които би трябвало да припомнят друго едно робство под което попадат българите. Робство в истинския смисъл на думата. Робство, при което робите не са имали право нито до говорят, нито да мислят, нито да разсъждават, нито да се сдружават, нито да пътуват, нито да вярват свободно в Господа-Бога, нито свободно да възпитават децата си дори.

Защо ли за това робство никой не говори? Защо ли не се празнува тържествено освобождението на България от българското комунистическо робство? Може би защото си е наше. Българско и родно.

Което по никакъв начин не го прави по-малко гадно, отблъскващо, срамно и унизително. Напротив, прави го още по-гадно, отблъскващо, срамно и унизително.

В книгата на поп Минчо Кънчев „Видрица“ има една прелюбопитна преживелица.

Поп Минчо е поборник, радетел за освобождението на България от „турско робство“ и като такъв е бил заточен в Анадола и нейните страшни зандани. В книгата му това заточение е описано с надлежните и неизбежни оплаквания от турските зверства, включително и от жестокостта на тъмничарите, които не позволявали на една ханъма да му носи сутрин мляко срещу заплащане.

Какво ли би си казал горкият изтерзан поп, ако можеше да прочете „Записки от мъртвия дом“, например. („Записки от мъртвия дом“ е книга. Написал я е Достоевски след преживелиците си в сибирската каторга).

А с какво е плащал поп Минчо Кънчев сутрешното си мляко? Онова дето проклетите турци забранявали на ханъмата да му носи?

И тук идва изненадата.

Той тръгва на заточение с един кемер жълтици, опасан под дрехите около кръста.

След няколко години заточение се връща в родното си село пак със същия тоя кемер жълтици. Непокътнат. С една жълтица повече дори. Щото успял да позавърти и търговийка на заточение.

Ха сега кажете и дайте пример за една единствена съвременна страна и за един единствен съвременен зандан, където затворника няма да бъде съблечен гол, където няма да му бъдат преровени всички дупки и на който няма да бъде иззето всичко без изключение.

Един кемер жълтици – цяло богатство. И сега и тогава…

…

Историята ни не се изучава и тайните ѝ остават неразкрити, сякаш са нещо срамно.

Няма обаче нищо особено срамно, или странно в това, че българите не са оказали особена съпротива на турските нашественици и дори нещо повече – помагали са им. В битката на Косово поле са участвали и българи. Ама не на страната на християните. Хич не се дивете, нито подскачайте от възмущение или изненада – българите са се били срещу обединеното християнско войнство на сърби, албанци, унгарци, власи и други (малко италианци и поляци). На страната на турците са се били. Начело с болярина Константи от Велбъжд.

А Шишман наистина е водил войските си – кон до коня, мила моя майно льо, юнак до юнака. Само че не срещу турските завоеватели, а на тяхна страна. Шишман е водил кон до коня, мила моя майно льо, юнак до юнака, срещу враговете на султана – анадолския род на Караманите. Защото е бил негов васал. А как се е държал Шишман при няколкодневната обсада на Търново, по-добре да не знаете. Както е рекъл Един: „Аз още много мога да ви разкажа, ама можете ли го понесе…“

Всъщност най-упорита, най-продължителна и най-юнашка съпротива срещу турците са оказали албанците. Това също е слабо известно, обикновено ги смятат за турски съюзници, защото са мюсюлмани (такива стават по-късно). Турски съюзници са били българите, не албанците. А по-късно и сърбите са им били съюзници.

…

В това, че българите са помагали на турците (е, има няколко малки крепости, оказали съпротива) при завладяването на Балканския полуостров няма нищо срамно. Никой не е могъл да предвиди бъдещето. Нито да направи едно по-смислено и по умно тълкуване на това, което се случва (геополитически анализ му викат). Българската държава е имала един отколешен враг – Византийската империя. И се появява племе, което има друга вяра, но иначе си е по-скоро като нас, не като ромеите. Това племе също е враг на Византия. Воюва успешно срещу нея. Ми дайте да му помогнем, какво толкова. Пък после ще му мислим.

Това „пък после ще му мислим“ и „леле каква я мислехме, пък каква стана“ не е някогашна особеност на българския разсъдък. Сегашна си е.

Освен това има и друго.

Когато един болярин не окаже съпротива на турците и приеме да бъде султански васал, той запазва всичките си права и предимства на велможа. По-късно е трябвало да избира – да изгуби тия права и предимства, или да приеме чуждата вяра. Ако я приеме – всички врати пред него са отворени. Включително към най-висшите длъжности на империята.

За тогавашните, пък и за сегашните нрави, изборът е ясен и недвусмислен. Особено за сегашните нрави. Които са следствие на тогавашните, разбира се…

А има и друго. Нещо основно.

То се пренебрегва. Подминава се. Не се изучава. Не се познава.

Как са живели хората

Селяните които са били 99,99% от тогавашното население. Народът тоест. Какво е било всекидневието му. Как са изтърпели игото на тия проклети турци толкова години не, ами векове.

Всъщност е нямало какво толкова да изтърпяват. Доста от тях са прекарвали целия си живот без да видят нито един турчин. Или са го виждали само отдалеч.

Работата е там, че в Османската империя различните народности са живели отделно една от друга. В различни села, а при градовете – в различни махали. По българските села, някъде в края на есента са идвали турци – спахията и дружината му от катили да си приберат десятъка. Толкоз. Това е бил досегът на народа със злодеите и потисниците.

Спахията не е имал право да остане в едно село повече от три дена, най-много седмица. Ако остане повече или вземе повече отколкото му се полага, селяните са се оплаквали на кадията. А кадиите – хич не се дивете, тук няма никакви чудеса, обикновено са вземали страната са селяните.

Защото българските селяни, също както и турските, са били рая на султана. А рая, това ще рече не някакви потиснати и унизени роби, а чисто и просто данъкоплатци. И кадията, ако е бил почтен (криво седи право съди стар кадия – не е случаен този израз в народните песни) е защитавал данъкоплатците на султана срещу произвола на спахията – нищо чудно и поразително няма тук.

Та това е. Идва веднъж годишно страшния поробител да си прибере десятъка.

А сега какво е? Платихте ли си този месец тока, парното, водата, осигуровките, пътния данък, данъка смет, имотния данък и глобите?

Можете ли, като по турско, да скриете половината си овце в гората, та беглика да ви излезе двойно и тройно по-малък. Възмущавате ли се от изедниците кръвопийци? Или ходите покорно, като овце и роби в „ийзи пей“ да си платите колкото ви кажат?…

Страшният кръвен данък. Отнемането на млади момчета от семействата им за еничарската войска и за султанските служби. Данъкът, който бил една от причините за народното недоволство и въстанията против турците.

Народното недоволство (отделен е въпросът доколко е общонародно това недоволство), национализмът и бунтовете против турците се случват главно през втората половина на 19-ти век. „Кръвният“ данък е отменен през 1637 година – два века по-рано.

С този данък били събирани около три хиляди момчета годишно. От цялата Османска империя. Цялата. От всичките Балкани, от цяла Мала Азия и от Египет. Което показва, че отнетите от турската власт деца тогава не са били повече на брой от тези, които майките изоставят по домовете за сираци сега.

Освен това, когато едно семейство отглежда средно от пет до седем деца, по-лесно може да се разделиш с едно. И да храни едно гърло по-малко.

Още повече, когато знае, че детето не само ще оцелее, но ще бъде осигурено откъм битови удобства и рахатлъци цял живот.

Нещо повече – като знае, че това е единственият начин това дете да се издигне. Да станеш богаташ, управник, велможа. Да достигне до най-високия сан в империята – велик везир. Нещо като министър председател тоест.

Между 1453 и 1623 година от 47 последователни велики везири 37 са били от християнски произход и почти всички са били събрани от „кръвния“ данък – девширме.

И в това пак няма нищо чудно. Да избере султанът за служители и сановници хора от старите турски родове значи да си сложи таралеж в гащите. Да храни заговорници и душмани. А виж – събраните от християнските села придворни имат само една опора и само един благодетел-султана.

Вярата…

Първото нещо, което прави Мехмед Втори Завоевателят, след като превзема Цариград и след като дава за три дена града на развилнялата се войска (световен адет още от римско време) е да възстанови християнската Църква като институция (учреждение) и да назначи патриарх. (Назначава Генадий. Ех, цялото писание става много дълго, но ще си позволя да вмъкна и една странична смешка. Настояват православните, че патриарсите им са несменяеми, защото са помазани, тоест защото носят светия дух, който им се предал бил чрез ръкополагане от патриарх на патриарх още от времената на светите апостоли. Е да, ама не. Първият патриарх от турските времена е назначен и „ръкоположен“ от турския мюсюлмански султан Мехмед Втори.)

При турското владичество висшите християнски свещеници са имали правата на висшите турски велможи – на пашите, на бейовете, на спахиите и тимариотите. Имали са право да притежават земя и да събират данъци, например. Без да имат отговорностите на турските велможи. Не са ходили на война, например.

Затова християнската църква като учреждение (институция) е била сътрудник и помагач на турските власти. Била е част от тогавашната олигархия, на тогавашната управленска върхушка.

Паисий не е бил част от тази олигархия. Той, както точно го описва Вазов, е бил монах тъмен, непознат и бледен. Софроний Врачански е бил гонен и преследван колкото от турците, толкова и от християнската църковна върхушка.

А що се отнася до селските попчета – поп Груйо Бански, поп Минчо Кънчев, Иларион Макариополски (като изключение) и още мнозина други, които въстават заедно с народа си през 1876-та година, те са на толкова ниско стъпало в църковните зависимости и толкова отдалечени от големите ѝ началници, че действията им по никакъв начин не могат да свидетелстват за някаква църковна подкрепа на българските стремежи към независимост. (Четете Ботев бе хора, ама всичко негово, не само откъсите в читанките. Абе защо ли тоя човек нарича някои хора „православни скотове“).

…

Църквата била допринесла за националното, племенното и езиково оцеляване на българите.

Да, разбира се. Толкова, колкото и Ахмед Втори завоевателят, който я възражда. Църквата де. Християнската. Колкото и турското законодателство, което допуска съществуването на всички вери от „Книгата“ – тоест и на християнството, и на юдаизма.

Потурчването

Сега ще ви кажа кой е бил най-страшният потурчител. Оня, който е накарал най-много християни да сменят вярата си с „поганската“ вяра.

Казва се джизие.

Джизието не е турски злодей, чер арап, кожодер и главорез.

Това е данък.

Хората в Османската империя по никакъв начин не са били равнопоставени. Били са неравнопоставени по вяра. Християнството е било позволено, но това, че християните са били задължени да строят църквите си по определен начин и че са им били забранени определен вид дрехи, е вярно.

Освен това са плащали данък джизие за това, че са християни. И това е причина мнозина да сменят вярата си с турска. Имало е и насилствено потурчване в Родопите. То става по време на Критската война, когато в империята се разпалва верския фанатизъм. Но това потурчване е изключение. И никак не е било така масово, както го описват по читанките и както показват по филмите.

„Време разделно“, например, е поръчков филм, направен въз основа на следното свидетелство от летописа на поп Методи Драгинов от село Корова:

„И на Гергювден се потурчиха бан Велю, протопоп Константин, поп Гюрге и поп Димитър ва Костантово, и сите кметове и попове от друзите села. И като бьеше много гладия, пашата остави още четири оджи да ни турчат и кои се потурчат, да им дадат жито за яденье…Нашите се турчиха до Богородица (августа). Кои се не изтурчиха, едни изклаха, друзи бегаха по гората и тям изгореха кащите“

Една подробност: Потурчването започва след един донос, направен от „пловдивския митрополит проклет Гаврил“, както го нарича отец Методи. А Гаврил обвинява селяните, че „не му давали“. Ето какво пише отчето:

И пашата каза: „Вие лажете. Мене обади карабашот ва Филибе (Пловдивски митрополит проклет Гаврил – б. а).“ И тье казаха: „Он нас не заповеда, та че оти му не даваме, та ни клевети.“

Какво ли не се му дали селяните на митрополита, та да се почне потурчването?… – това във фила „Време разделно“ не е обяснено, разбира се.

Но това потурчване в Родопите по никакъв начин не може да бъде показател и свидетелство за някаква цялостна, целенасочена, постоянна и принудителна смяна на вярата. А доказателство, че такава принуда не е имало, е самото запазване на вярата.

На султана му трябват и християни. Иначе кой ще плаща проклетото джизие…

Геноцид

Тоест целенасочено изтребление на една народност, на един човешки вид, на един ген.

Е, това вече са съвсем празни приказки. Няма такова нещо при турското (османското) владичество.

Султанът не избива своите християнски поданици. Пази ги. Ясно защо. Че нали от тях идва всичко. Нали те му произвеждат всичко.

През турското робство се получава тъкмо обратното на геноцида. Българите се увеличават по брой. Дори казано грубо, но точно и по научному, те се размножават много по-бързо от турците. Причината е пак данъкът джизие. Християните го плащат за това, че не ходят на война. Джизието е всъщност кръвен данък с обратен знак.

Времето от 15 до 18 век, а и след това, е било време на войни. Из цяла Европа са се водили войни. Без прекъсване Не се побират в читанките, толкова са много. И хората са измирали. От войни, глад и болести – най-вече чума.

През всичките тези векове българите не са ходили на война. Не са умирали от глад – по нашенско гладни гробища няма. Чумата е косяла най-вече градовете, българите са живели по селата.

И са се увеличавали по брой.

Клането в Батак е жестоко, но няма как да надмине по брой жертвите от постоянните войни и кланета в християнска Европа. (Четете Захари Стоянов, бе хора, ама всичко негово, не се само това, което пише в читанките.)

…

Е, да стигнем и до най-важното. Най-същностното. Онова за което никой не се сеща и за което никой не говори. Пълното и цялостното самоуправление на българските общини по време на турското владичество.

В Османската империя действа един адет, един закон, наложен от още от византийския император Лъв Трети Исавър. Този закон е бил съобразен със славянския начин на живот и е имал за цел да привлече славяните към Ромейската държава, за да не бягат те при българите на Тервел. Според този закон (номос георгикос) селските общини, които обхващат едно, или няколко села отговарят общо пред държавата за данъците и действията си, като техен представител е кметът или чорбаджията. И се самоуправляват. Живеят по своите си закони. По обичайното си право.

В Османската империя цялата земя принадлежи на султана, това е отглас от чергарското минало на турците. Чергарите нямат нужда от своя земя, земята принадлежи на Господа и на неговия земен представител – хана или султана.

На общините се предоставя султанска земя, в замяна на което те са длъжни да си плащат данъците. А какво ще правят със земята, как ще я обработват, как ще я разпределят – това си е тяхна, общинска работа и никой не им се меси.

Животновъдството и земеделието е последното нещо, с което един спахия би се занимавал. И селяните обработват и разпределят земята така, както са го правили от неолита още.

Земята бива частна – купува се, продава се и се предава по наследство (вътре в общината, между селяните). Земята е и общинска – горите, реките и пашата. Като цяло земевладението е такова, каквото винаги е било при славяните и каквото е общо взето и сега в развития свят.

И както става по целия свят, нещата се променят при появата на едри земевладения – в случая с Турската империя – при появата на чифлиците. Когато бейовете и спахиите решават, че султанската (господювата) земя трябва да бъде тяхна. В България това става чак през18- 19 век и само в някои области като Добруджа.

Важното е друго.

Получава се значи, нещо причудливо. Получава се така, че по време на турското „робство“ общините имат пълно, цялостно и неоспорвано от никого самоуправление. Те живеят така, както винаги са живели и както са искали да живеят.

Турците са дали на българските земевладелци онова, което те винаги са искали да имат, което винаги са имали и което не друг а някои български царе (Симеон) и някой български велможи (тези от края на Второто българско царство) са се опитвали да им отнемат. Свободата при общинското самоуправление до голяма степен обяснява липсата на всенародна съпротива срещу турското нашествие. Обяснява също и липсата на някакви по-забележителни въстанически пориви през вековете на турско владичество.

Въстания вдига по-често турските селяни – чергари от Анадола, нежели българските.

Априлското въстание го прави нововъзникналата българска гражданственост. Селяните са били по- склонни да предават въстаниците, нежели да им помагат. (Четете Захари Стоянов, бе хора, ама всичко което е написал, не това, което читанките преразказват).

...

Защо за тези неща историците ни нищо не пишат и нищо не казват? Дали защото не им е изгодно? Или пък защото не ги знаят?

Ще излезе май, че Вера Мутафчиева, Бога да я прости, е последната познавачка на тази част от историята ни.

Общинско самоуправление е разковниче и обяснение за много неща. В доста отношения то е било благословия за земеделците. За народа тоест. Но е било и проклятие. Както и цялото турско присъствие, или владичество, или робство – както искате го наричайте. То, робството или присъствието, е било проклятие не заради причините, описани в читанките – тежкото положение на народа, непосилните данъци, еничарството, потурчването, изтреблението на хиляди хора, или пък геноцида срещу българите – това последното твърдение се дължи на въпиющо невежество.

Турското владичество е било проклятие за България поради други причини

Заради турското владичество България пропуска европейското развитие. Цялото. Пропуска основни, решителни, съдбоносни достижения на европейската и човешка цивилизация. Пропуска Възраждането, пропуска Великите географски открития и отварянето към света, пропуска научните открития – Коперник, Бруно, Нютон, пропуска реформацията, църковните преобразувания), пропуска забележителни достиженията на музиката, живописта, литературата, театъра и философията. Пропуска печата, книгоиздаването и книгоразпространението. Пропуска готиката, барока и класицизма. Пропуска века на разума и века на просвещението. Пропуска индустриализацията. Пропуска големите обществените борби и преобразувания, пропуска великите идеи за правата на човека, за гражданските (не селските) свободи и равенството пред закона.

Ето за това бива да се съжалява и да се проклина (в иносказателния или в буквалния смисъл) турското присъствие, турското владичество, или турското робство, не заради глупостите в читанките. (В читанките тия пропуски не се споменават, там се казва че европейското възраждане не е започнало с незначителните открития на Колумб, а с величествените стенописи на Боянската църква).

Не бива да се забравя, че заедно с българите, всичко това пропускат и турците. И турците, и гърците, и румънците, и сърбите, и албанците, и босненците, и херцеговците, и черногорците.

Ботев и няколкото десетки възрожденци, будители и просветители него е трябвало да наваксват всичко.

През своя живот, за десетина години само, Ботев е трябвало да навакса пропуснатото от българите през всичките тези четири-пет века. И пропуснатото през реформацията (православните скотове), и пропуснатото през века на разума (и ти, Боже, на разума), и пропуснатото в поезията и литературата, наваксвал е изоставането в обществените отношения свобода, равенство и човешките права (плачете за Париж), наваксвал е пропуснатата ренесансова представа за силата на личността и човешкия дух, наваксвал е изоставането в книгоиздаването и печатарството, писал е вестници, превеждал е от френски и е съставял задачи дори.

За десетина години само Ботев се е опитал и в много отношения е успял да извлече, да събере, да представи, да изрази, да предложи и да разпространи непознати за България и Балканите достижения на европейската и световната цивилизация.

Отделен е въпросът, че от целия му възрожденски дух и непомерна дейност българите почитат само въстаническо-хайдушките му скитнИ и неизбежните (а също смислени и величави за времето си) националистически пориви.

Затова от всичко, което е написал не бива да се променя нито дума или запетая.

Нито пък бива да се притулват същностни страни на творчеството, както се прави сега. Да се прикриват писанията му срещу руския (казашки) ботуш, например.

Ами писал е срещу миризливия казашки ботуш“, както определя образно тогавашното руско общество, защото това общество е било робско и мракобесно. (В много отношения то и сега си е такова).

Ами писал е че, турците са проклети, защото наистина са били такива.(В много отношения те вече не са такива).

Ами писал е, че българите се идиоти, защото наистина са били такива. (В много отношения и сега са такива).

Представете си само на какво невежо, захлупено, назадничаво, затъпяло природонаселение е трябвало Ботев да натрапва 500 века европейско и световно развитие.

Все едно Айнщайн да направи във Фейсбук страница за Общата теория на относителността, посещавана предимно, ако не и само от малоумни хейтъри (Омрази, както им викат на Северозапад), които по никакъв начин не могат да бъдат убедени, че земята е кръгла след като нощем, бидейки с главата надолу, не изпопадат в бездната на пространство-времевите кривини. (А бе защо ли това състояние на неразбиране ми е познато?)…

През всичките тези векове на турско владичество българите си живеят в своите общини – далеч от обществените бури, стълкновения и достижения. Живеят като чушки в буркан безметежното си живуркане – сгушено, битово, земно, без пориви, възходи или падения, без войни и достижения.

Без възможността да влияят върху обществения и държавния живот на света в който живеят.

Нещо повече. Без надеждата, че биха могли да влияят.

Нещо повече. Без представата, че биха могли да влияят.

Тази представа се посъбужда едва през втората половина на 19 век /църковните борби/, след четири века и половина сън. Сън дълбок, както се пее и в бунтовническите песни.

Това състояния, тези адети, привички и обичаи предопределят завинаги общественото и гражданското поведение на българите. Робската психика не е празно понятие.

Ние тук ще си живеем с хитрости и далавери (ще крием добитъка в гората, за да пестим от данъка), кметът ще си прокара джаде до къщата, щото ни представя пред властите, а пък когато дойде пашата, ще му целунем ръка, белким ни направи някой себап – къде чешма (построена от НДСВ), къде спортна зала, къде магистрала…

Не преди триста, или четиристотин години, а преди три месеца селяните от Сапарева баня (нарочно пиша селяните), паднаха на колене пред портрета на Бойко Борисов, белким им уреди нещо си там. Наистина изпопадаха на колене – случката я даваха по телевизора, има я и в Мрежата.

Дойдат ли пък нашите на власт, дошло му е значи времето да уредим нашата община, нашата махала, нашата рода и въобще нашите си хора. За държавата има кой да мисли. Пашата, бея, великия везир и султана. Или продължителят на тяхното дело – Бойко Борисов. Нали това им е работата – да мислят вместо нас.

И така е във всичките страни на Балканския полуостров били под османско владичество. Включително и в Турция.

Казват, че Левски бил закононарушител.

Естествено, че е бил закононарушител. Сега ще ви кажа още трима закононарушители.

Султан Селим Трети, решил да направи някои преобразувания и да замени еничерския корпус (той вече не се попълва с кръвен данък) с редовна армия по западен образец. Удушен.

Султан Абдул Азис (по негово време избухва Априлското въстание), обявил финансовия крах на империята и по тази причина решил да направи преобразувания по западен образец. Убит.

И третият – най-големият. Кемал Ататюрк.

Всъщност най-големият закононарушител и душманин на османската империя, най-големият рушител и губител на нейните адети и на нейното наследство е не Васил Левски, а бащата на всички турци Кемал Ататюрк.

В преобразувателското си ровене и в желанието си да изстърже османското наследство от родината си той стига до там, че забранява отколешната турско-арабска писменост и я замени с латиница. Дотам, че изгаря голяма част от архивите на империята. Като шега на съдбата част от тези архиви са спасени от български офицери и тайно прекарани в България с камион – това е сравнително известна случка.

Хайде да си въобразим невъобразимото – султан Селим Трети, Васил Левски, султан Абдул Азис, Христо Ботев и Кемал Ататюрк като съратници.

А всъщност защо пък да е чак толкова невъобразимо.

Четиримата действително са имали някои общи разбирания. Имали са и едно общо виждане (идеал).

Страните им да се отърват от назадничавите, овехтели и пагубни за народите им османски табиети, да догонят Европа и да бъдат част от развития свят.

Разбира се, на Турция ѝ е най-трудно да се отърси, от това наследство. Тя все още не се е отърсила.

Но и България не се е отърсила. Не съвсем.

Взаимната омраза, раздухвана по примера на националните пориви от втората половина на 19 век е част от това наследство.

Едни хора предложиха да се построи огромен, ама много огромен паметник на Левски и да се забучи някъде при турската граница, та Левски да гледа строго към турчолята, да ги плаши като едно време джингибито както ги е плашил, а пък ние, българите, да се гордеем национално.

Турците пък, ако решат и те да се покажат ербап, могат и те на границата, баш срещу паметника на Левски да издигнат един свои си огромен, ама още по-огромен паметник, примерно на Сюлейман от „при Шипка“ или на адаша му Сюлейман Великолепни.

Пък ние да не им се дадем и да издигнем нов, още по-огромен паметник на Левски.

Пък те, ако щат да се покажат още по-ербап, да издигнат един още по-нов, още по-огромен паметника на Сюлейман.

И така нататък, докато…

Изследователите вече разбраха защо са изчезнали племената от Великденските острови. Изчезнали са заради огромните каменни истукани. За да изправят тези истукани близо до брега на морето, на местните хора са им били нужни много дървени трупи (подлагали са трупите отдолу, та да търкалят истуканите). И затова са изсекли всички дървета. Като следствие изворите пресъхват и островът опустява.

А за какво са им били тези истукани, не е съвсем сигурно.

Може би за да ги види откъм морето някое божество, или някой баш юнак, та да дойде и да им оправи а бакиите.

А може би истуканите са били издигнати, за да се види, че племето на дългоухите е било по-велико от племето на късоухите. (Или обратното, няма значение, но такива две племена е имало на острова).

Но каквито и съмнения да има по въпроса паметник на какво са тия истукани, няма съмнения за това паметник на какво са станали.

На човешката глупост, разбира се.

Ама ще кажете, че това е било много отдавна, било е много далеч, някъде по средата на Тихия океан и сега такива щуротии не стават.

Ами не ходете чак в средата на Тихия океан, идете в съседно Скопие и ще видите дали не стават такива щуротии.

То не си оправило водопроводите, кръстовищата и транспорта, то не си е изнесло боклука, ами строи каменни истукани на кой ли не, включително на император Юстиниан (sic), та да си повдигне самочувствието.

А сега да ви кажа какъв би бил най-подходящият паметник и за България, за Османската империя и за българо-турските взаимоотношения.

Двама души от бронз. Ама не големи, малки, като ония на площад Славейков, дето децата им викат „чичковците“ а Симеон СакскКобургготски „братя Славейкови“

Да седят кротко един до друг някъде на българо-турската или на турско-българската граница, да си приказват, да разтягат локуми и да се наддумват.

Настрадин Ходжа и Хитър Петър, разбира се. А може също Хитър Петър и Настрадин Ходжа. А може Настрадин Петър и Хитър Ходжа. Само да не е Левски и палачите му. Те вече си имат паметници където трябва.

Преди време вековните врагове Франция и Германия по предложение на съответните министрите на културата и образованието и с благословията на Франсоа Митеран и Хелмут Кол направиха общи изложби за миналото на двете страни, за това как едните си представят другите, за заблудите и недоразуменията, за глупавите предубеждения и предразсъдъци, както и за откровените лъжи.

И хората не се хванаха за гушите, когато видяха, че в немската част на изложбата Карл Велики е представен като велик германски император, а във френската – велик френски император. Смяха се.

Преди време двамата големи държавници Франсоа Митеран и Хелмут Кол заедно, хванати за ръце отдадоха почит на загиналите при Вердюн.

Сега Франция и Германия не са вековни врагове. За омраза между французи и германци е смешно дори да се говори дори. Сега Франция и Германия са двете водещи европейски държави, които имат най-голямо влияние при определяне политиката на Съюза.

А толкова ли е страшно и невъобразимо българският и турският държавен глава заедно, хванати за ръце да отдадат почит на загиналите при Шипка. На всички загинали – и българи и турци.

Ами в края на краищата на „турчолята“, пратени да се бият при Шипка им е било внушавано, че се бият за царщината си, тоест за султанщината си и изпълняват свещения си дълг.

Ами толкова ли е страшно и невъобразимо българският и турският държавен глава заедно, хванати за ръце да отдадат почит на загиналите при Чаталджа.

Ами в края на краищата на „българята“, пратени от Кобурггота да завладяват Цариград е било внушавано, че се бият за родината си.

Ами толкова ли е страшно и невъобразимо да се напише една обща история на турското владичество по нашите земи. Най-малкото поради това, че тази история наистина е обща. Не за да се преподава по училищата, това скоро няма да стане. Но като опит за взаимно разбиране поне.

Ами изглежда чак толкова. Страшно и невъобразимо.

Защото вместо умни, образовани и далновидни държавни мъже, вместо истински водачи, способни да осмислят миналото и да осветлят бъдещето, народът си е избрал за властници (по свой образ и подобие) полуобразовани тарикати, чиито умствени и държавнически способности се изчерпват предимно със способността им да се възползват от хорските предразсъдъци и заблуди. Да ръсят тъпни от рода на тази, че всякакви изказвания за Ботев и Левски извън общоприетите, ще се приемат като заплаха за националната сигурност – Боже, каква посредственост и първичност. И то не от министър на войната, или полицията, а от министър на образованието.

Но, както е рекъл Оня – „Млъкни сърце“.

Публикувано със съкращения.

Източник

Иво Беров е български журналист, автор и политически активист.

Коментари (75)

- 06-10-2012|Златко

Както казваше Алексис Зорбас, „добрата стопанка и с лъжица преде“. Нека пък да опитаме с един такъв текст, след като твърдата наука на Евгени Радушев не е точно лъжица за устата на редовия читател…

(При всички уговорки относно открито спорни или не дотам точни твърдения в текста, като например приемането за автентичен текста на поп Методи Драгинов – вече отдавна доказан като по-късен фалшификат, или не чак дотам доброто познаване на икономическата история на империята – след 17 век тимарите постепенно се заменят от чифлици и в хода на времето земята престава да бъде собственост на султана, в резултат на което има силно вторично закрепостяване на селяните по целия Балкански полуостров; това обаче са неточности, които съм склонен да игнорирам, тъй като споделям цялостния патос на текста, пък и ми се струва очевидно, че това е нивото, на което днес изглежда се постига някакъв ефект; след 50 години и при една по-образована публика – повече).

- 06-10-2012|Петър Петров – Събудете се невежи

Къде хора в България с подобно мислене!

Тази е интересна статия ама не за нашите ширини.

Дано повече хора да я прочетат

- 06-10-2012|Иван – Ислям великолепни

Ако замениш тук „турски“ и „османски“ с „ислямски“ може и да улучиш истината. „Ислямско робство“ е доста по-близо до истината от „турско робство“. „Робство“ наистина не е технически точен термин. Технически точният термин е „зимитюд“ (от английски „dhimmitude“). Но психологически, „робство“ е напълно подходящ термин. Зимитюдът е създаден с цел да бъдат унижавани неверниците. Също така, в корана мюсюлманите са призовани да прилагат творчество в унижаването на гяурите. Което и правели. Освен това, джизието не е десятък, а данък, който се плаща само от неверниците.

- 07-10-2012|Силвърмен

Златко, като не е имало робство, а присъствие, защо не сме имали ренесанс като този извън Османската империя?

- 07-10-2012|Гост

Блестяща статия!

- 07-10-2012|Мая

Леле, голям натиск Турция да влезе в Европейския съюз, при това на бял кон! Карайте я по-спокойно, господа писачи, че може да постигнете точно обратния ефект на този, който искате. И с по-малко думи. Че в тая вълна от нравоучения аз, обикновеният читател, който иска да се образова, не разбрах в крайна сметка какво общо има с темата това, че Ботев е писал и за „казашкия ботуш“, нито какво общо има между заточението и каторгата?

И какво толкова се пенявите за тая дума „робство“? Добре де, юридически не е било такова, ама защо ще учите народа как да го възприема за себе си? Човекът (коментар „Иван – Ислям великолепни“) ви го е казал: всичко опира до религията, до исляма и до психологическото усещане. Те западноевропейците ни смятат за чужди заради православието, а вие искате да кажете, че две толкова различни религии и култури като ислямът и християнството просто ей така са си съжителствали векове наред.

- 07-10-2012|Златко

Силвъре, търсиш си белята, миличък. Не ми задавай открито тъпи или провокативни въпроси (къде в текста се говори за „присъствие“?), тъй като следващия път престоят на скамейката няма да е само за една седмица…

- 07-10-2012|velitcka georgieva

Kakvoto se pishe v tazi sta tiia e istina.

Loshoto e chte sme giveli v laga.

- 07-10-2012|Златко – re:
Мая писа:

Че в тая вълна от нравоучения аз, обикновеният читател, който иска да се образова…

В какво точно се изразява „желанието да се образовате“, Мая? Ако четете, но отказвате да възприемате, желанието е точно обратното на онова, което заявявате, нали? В тази статия просто се опровергават много от агресивните, остарели, ретроградни и в края на краищата затъпяващи, клишета на българската национална идеология (= национализъм с особено остра анти-турска нота), която не е направила нито крачка напред през последните 150 години. Такива хора тук в Германия се наричат „вечно вчерашни“. В България фразата е „каквото си баба знае, това си бае“. Хубаво, но кой тогава ще я прави, тая европейска България? То не става само със заявления, иска си и реални усилия за промяна на чугуненото гюлле там в черепа…

П. П. Замисляли ли сте се някога над това коя е ЕДИНСТВЕНАТА обща черта, която имат ВСИЧКИ български правителства и управления от Освобождението насам (тоест, продължител на КАКВО именно в края на краищата се оказа българският комунизъм)? И какво точно не сменя никога българското вълче озъбено, колкото и други кожи да сменя? Няма демокрация, няма фашизъм, няма комунизъм! Единствената непроменлива идеология в това общество е национализмът.

Това първо. Второ, след като от 150 години насам тази страна върши само грешка след грешка и подскача от една катастрофа на друга, то кое тогава е обяснението за това, при условие, че има само ЕДНО общо нещо между всички нейни политически опити и превъплъщения? Ха сега се замислете малко и се опитайте да видите в какво точно се състои проблемът на ретроградната българска идеология, която отказва да направи какъвто и да било опит за промяна вече толкова време?

В математиката това май се казва уравнение с едно неизвестно и се учи, доколкото си спомням, в четвърти клас. Да видим сега дали ще можем да се справим с урока от началното училище…

Ако пък не – колко му е? На европейската опашка – докато ви дойде ума в черепите непробиваеми (вече нямам дори желание да използвам малко по-учтивото „ние“ вместо „вие“; аз НЕ СЪМ един от вас, точка!)

- 07-10-2012|Мая

Златко, това ли са ви доводите? Обиди, високомерие, пак стокилометрови словесни излияния, които нищо не казват? Кой сте вие и с кое право назидавате читателя си? Че после му искате и да ви плаща за това. Партийните секретари навремето се държаха така – всяко мнение, различно от моето (на Партията, демек), е неправилно и се наказва.

Извинете, на това вашето в Германия не зная как му казват, но в България е: „Пази Боже, сляпо да прогледа!“

- 07-10-2012|кирил кръстев

За да не досаждам никому с моя, моля, прочетете поне два пъти коментара на Златко Енев. Единственият недостатък на Ивоберовите захарни петлета е, че – както винаги – е попрекалил с боите. Но това е лудостта по сигналните цветове, която той не може, не иска и не трябва да пести. („Хайде, хора, тука спрете и петлета си купете! Който купи – ще повтори, продавач прочут говори.“). Иво Беров – самотният Продавач на горчиви (не само исторически), а и бъдещи истини.

- 07-10-2012|Златко

Първо, две думи към Мая:

В коментара ви се съдържа поне една реалистична оценка на нещата, които се случват напоследък и с мен, и със съдържанието на форума тук. А именно: вече отказвам да водя дискусии с хора, които не са достигнали дори елементарно ниво на просвещение относно собствените и националните си предразсъдъци. Това е абсолютно вярно и обяснението за него е много просто: тук вече сме доста напред с материала и аз просто нямам време да влача с останалата част от форума двойкаджиите, които с тъпо дебелоглавие отказват да научат нещо ново и само пречат на процеса на взаимно просвещение с непрестанните си, повтарящи все едно и също забележки. Тук просто сме малко по-напред, това е всичко. С други думи: тук се отхвърля не „всяко“ мнение, а само двойкаджийското. Към него вече нямам ни най-малка толерантност, а хората, които настояват на правото си да бъдат двойкаджии, изхвърлям оттук. Останалото просто би ме върнало назад с няколко години, което пък не мога да си позволя.

Един от афоризмите, които бях написал преди време, гласи така: „Ако ни разделя пропаст, няма смисъл да правим крачка един към друг. Това няма да бъде приближаване“.

Толкова по този въпрос.

Оттук нататък, нека да опитаме все пак да свършим малко работа с не-двойкаджиите, каквото и да означава това.

Нека да помислим малко върху това какъв е основният начин, по който се използва и консумира българската история в настоящия, а и, както изглежда, във всички останали моменти от най-новото ни време. Ако ми позволите тук една метафора, тя играе ролята на хапче-обезболител, или, казано другояче, нарицателния „опиум за народа, въздишка на угнетената душа“, знаете от кого. Какво имам пред вид? Ами, просто е: историята българска се поднася и консумира само и единствено във вид, който служи за оправдание на собствената леност, инертност и всеобща ненавист към по-напредналите, под мотото: „ами какво може да се очаква от народ и хора с такава история, с такива гигантски потисници, открай време? Не сме виновни ние, виновни са…“, след което следва изреждане на собствените любими виновници, според личния вкус.

Същевременно обаче, бидейки опиум, тя играе точно ролята, която играе и всяка дрога: тя служи като основно оръжие срещу опитите за промяна, под – отново „логичното“ мото, „след като и без това вече съм жертва, то значи имам пълното право да изисквам и очаквам ВИНОВНИЦИТЕ, а не аз самият, тоест жертвата, да се заемат с оправянето на проблемите“. С един куршум – два заека, както се казва. От една страна българската история обосновава нашата позиция на жертва в световните дела, а от друга тя ни дава перфектното право да настояваме на собствената си леност, непроменливост и ретроградност, защото ни дава индулгенция за „жертвеност“, тоест, ни освобождава от каквато и да е отговорност за собствения живот, съдба и бъдеще. Други да се блъскат и тормозят, ние тук сме жертви и имаме право на репарации. Дайте ни европейски парички, ние български акъл си имаме достатъчно.

Но дали всичко е точно толкова просто? Нека да разгледаме, примерно, само един по-очеваден пример за избирателно представяне на историята и да помислим докъде ни води той.

Истина е, че българите, както и всички останали балкански народи, са пропуснали възможността да вземат каквото и да е участие във феномените на европейската модернизация от 15 век насам. Истина е също, че това в немалка степен се дължи на особеностите на Османското управление и начин на живот, който е изключително ретрограден чак до края на 19 век (султанът официално забранява въвеждането на печатни преси в империята някъде през 18 век, не си спомням точната дата). Погледнато така, с голям мащаб, всичко пасва точно в шаблона на българския историцизъм: „ами какво може да се направи при такива тежки исторически условия?“ В същото време обаче напълно се игнорира факта, че вътре в самата империя има доста ясни различия в развитието на отделните покорени народи и че, откъдето и да се погледне, българското развитие – икономическо, културно и политическо, винаги е на последния край на последната опашка. Тоест, оказва се, че, ако и всички да са под един и същи хомот, то все пак някои се оказват по-изобретателни от другите и все пак успяват да развият наченки на култура и самостоятелност по време, когато в България овцете са единствената публика на културния живот (цялата ни революционно-литературна и просветителска класика, примерно, се печата на машини и по места, намиращи се извън България; Раковски – в Сърбия, Каравелов и сие – в Румъния, а по-умерено-буржоазните издания – в Цариград). И докато Ферайос, Кораис, Колокотронис и останалите ранни гръцки революционери успешно формират първата революционна гръцка идеология, по модела на френската – говорим за началото на 19 век – у нас няма почти никакви кълнове на просвещение или дори национално съзнание чак до 1860-те (в замяна на което пък ги има в изобилие днес, когато отдавна вече са се превърнали в абсолютно ретроградна и анти-равитийна сила навсякъде в Европа, а и по целия свят).

Всичко това би било само част от историята, ако то не продължаваше да се възпроизвежда и до днес, със същото дебелоглавие и упоритост от онова време, и с абсолютно същите резултати. От всички балкански държави България е единствената, която все още не притежава каквото и да е забележимо присъствие в европейския културен живот. Българската литература не е произвела НИТО ЕДИН автор, известен от малко-малко извън границите на страната си, докато българите или продължават дебелоглаво да настояват на правото си да бъдат „различни“, тоест двойкаджии, или, ако успеят да научат по нещичко, загърбват страната си и не правят нищо повече за нея, освен да пращат по някой лев на бедната рода, останала там в блатото. А блатото продължава да поглъща всичко и да не изпуска от себе си ни звук, ни лъч доловим. Пълна тишина, пълен мрак и взаимно изяждане в тъмното.

И накрая, „ами какво друго може да се очаква от един народ с толкова нещастна история, с толкова мощни потисници? Такива сме си били и такива ще си останем!“

- 07-10-2012|Мая

Защо ми отговаряте тогава, и то с все по-дълги постове, след като така скоропостижно ме категоризирахте? Може би защото знаете, че тезите, застъпвани в тази и подобни поръчкови статии, дори да са верни в основата си, са компрометирани от неубедителен патос и непрецизирана аргументация? Както и от вашите километрични писания. Които нямам намерение вече да чета. Подобно на доста други бивши читатели, които изгонихте с дебелоглавието и фелдфебелщината си.

- 07-10-2012|Мая – re:
кирил кръстев писа:

За да не досаждам никому с моя, моля, прочетете поне два пъти коментара на Златко Енев. Единственият недостатък на Ивоберовите захарни петлета е, че – както винаги – е попрекалил с боите. Но това е лудостта по сигналните цветове, която той не може, не иска и не трябва да пести. („Хайде, хора, тука спрете и петлета си купете! Който купи – ще повтори, продавач прочут говори.“). Иво Беров – самотният Продавач на горчиви (не само исторически), а и бъдещи истини.

Коментарите на Златко Енев се четат трудно дори веднъж и то не заради високия стил, както той си мисли. Просто са графомански, това е.

За сигналните бои, да, прав сте. А идеята за граничен паметник на Настрадин Ходжа и Хитър Петър е просто невероятна, адмирирам! Но нека бъдем по-коректни с историческите препратки. Тогава ще бъдем и по-убедителни. Това е всичко, което исках да кажа. Желая ви приятни раздумки!

- 07-10-2012|Златко

Една от спецификите на това издание се състои в това, че то абсолютно отказва да се съобразява с вкусовете на читателите си и дори нерядко им се противопоставя фронтално. Това – що се отнася до цялостната картина. А инак, че тук има непрекъсната смяна на публики и всъщност едва ли може да се говори за някаква по-постоянна аудитория, също и поради факта на непрекъсната и дори търсена конфронтация, ми се струва очевидно. Едни си отиват, идват други… Повечето хора дочуват нещичко, идват тук може би с любопитство, след което много бързо осъзнават, че са попаднали на място, където ги очаква доста неприкрито презрение – и си отиват, по живо, по здраво. Един по-дипломатичен – или може би просто по-зрял – от мен човек сигурно би видял някаква ценност в опита за привличане на по-широка аудитория. Аз, напротив, вярвам единствено в качеството, не ме интересуват никакви количества (бих могъл да утроя обема на изданието, ако бих публикувал всички глупости, които ми се изпращат откъде ли не – и това е още една изключително важна разлика между „Либерален преглед“ и доста всеядните културни издания в българската мрежа, които публикуват каквото им падне, само да става сеир). Така че, хайде да си кажем истината в очите и след това да си тръгнем всеки по пътя, разделени в обичта си, по прастар български тертип. Аз поне отказвам да играя игричката на флиртуване, тук се процедира твърдо и, м-да, малко грубичко. Българин съм и, повярвайте ми, се гордея с това…

- 07-10-2012|Петър Славов

Такива троянски коне като Иво Инджев ще вкарат Турция в Европа на бял кон.

- 07-10-2012|Петър Славов

Иво Беров … пардон

- 07-10-2012|Здравка

Страхотна статия!!! В същия ред на мисли се радвам всеки път, когато срещна и интерпретации на по-новата ни история от „небогуугоден“ ъгъл. Но, в крайна сметка, винаги има официална и неофициална история и страната ни не прави никакво изключение от това – примери бол. Което само потвърждава правилото, че всеки държавен апарат чрез своите инструменти си написва историята такава, каквато му е удобна/ необходима. После само издига паметници и реже ленти:)… Веднага ми хрумва примерът с евреите от „новите български земи“, за което се писа и тук – като че ли отскоро се заговори публично за това (или поне на мен така ми се струва, понеже отдавна престанах да чета българска преса), а баща ми, лека му пръст, ми е разказвал за събитията сигурно преди повече от двайсет години… Неотдавна прочетох някъде, не помня къде, една мисъл, която страшно ми хареса (цитирам по смисъл): „Тежко и горко на народа, който има нужда от герои“

- 07-10-2012|Radka Falk

Smiah se i plakah. Tolkova dobre napisana statia po boleznen vapros. Izpalvam se s kuraj i nadejda za Balgaria, vijdaiki, che horata zapochvat da misliat razlichno ot klishetata.

Maia me iznenada tozi pat. Chela sam otvorenomisleshti izkazvania ot neia.

Chuh vednaj saprugat mi da kazva na svoi priatel:

Ako pitash balgarin, kakva e maika mu, shte ti kaje balgarka. A bashta ti-balgarin, baba ti, diado ti…vsichki sa balgari. I sa mnogo gordi ot tova!

Biah obeshtala da pisha na kirilica. Shte go napravia, nai-skoro vreme.

- 07-10-2012|Анна Малешкова – Левски, Ботев…

Страхотен поглед върху българската история! Възхитена съм от умението на автора да пише. (нали е журналист и политик) След написаното напълно съм готова да зачеркна миналото си; клането на едната ми прабаба, бремена в последния месец, избягалата ми друга прабаба на 14 години от „възможността“ да живее охолно в турския харем. Забравям как се предава от поколение в поколение как са се конквали по селата по време на турско „владичество“ в потайно време, забравям историческите песни на бесарабските българи, мъката по изоставените места. Забравям, че във Великобритания през 1821 година е построен големия железен мост през реката Ейвън в Бристъл, а моите предци са се окопавали в сухата Буджакска степ. Забравям за разцвета на Европа през тези векове и започвам да се радвам на нашето метро, построено 200 години след западното, няма да споменавам и за Лондонското, забравям, че Русия е приела да обучава първите български момчета, а не Турция, забавям всичките предания и легенди и съм напълно готова да сложа фереджето. Ами то сме живели в тотален разцвет и разкош. Ами имало си е робство, другарю журналист. Българите са били продавани по пазарите, има спомени все още за тази „щастлива страничка“ в Украйна и Молдова. Трябва ли да забравя своето минало? Предатели имало през всички времена и особено днес. Нима разоряването на България не е предателство срещу собствения ни народ? Що се отнася до четенето на Ботев и Левски то тук имате пълното право. Идва време на масова неграмотност. Незаинтересованост от една част от населението за прогрес. И едва ли ще се родят в близките години такива патриоти като Ботев и Левски Останалото е ПРОДАЖНИЧЕСТВО! И тази ваша статия ми навява много тъжни мисли… Това е моето мнение.

- 07-10-2012|Radka Falk

Ne stava vapros da zabravim. Stava vapros DA POGLEDNEM s drugi ochi. Stava vapros DA PROSTIM, za da prodaljim napred.

Avtorat, sigurno, se e podgotvil za reakciata na mnozinstvoto.

Naskoro prochetoh (moje bi, pak v tukashnia forum)“Ne otnemaite na balgarite robstvoto, to e edinstvenata im gordost…“

- 07-10-2012|Нено – Дьонме

Със сигурност времената днес не са лесни, и особено от писане не може да се изкарат достатъчно пари … така че в днешно време всеки пише това за което му се плаща. Важното е човек като чете сам да прецени за себе си кое е вярно и кое не. Има народи които се опитват да откраднат историята ни, а ние не само че не я пазим а и някой от нас я продават … обработена във вид за ползване и завита в шарени рекламни опаковки.

- 07-10-2012|Веселин Анчев

Интересни съждения. Излиза че през тези времена българския народ е живял много добре(поне като елементарни потребности)не е участвал във воини, не е имало и големи епидемии. Интересно защо при тези благоприятни условия няма значителен ръст на населението при дадените благоприятни климатични условия, подобно на огромния демографски ръст в Европа през тези векове(където е имало непрекъснато воини а също и епидемии)? веднага след освобождението българите са били около 3,5 милиона тоест една от най малоброините европеиски нации. а интересно защо около половината сръбско население се преселва в австрииската империя през 18 и 19 век(в замяна то трябва да участва във всички воини на Австрия срещу османската империя) какво ги е накарало да го направят при съществуващите благоприятни условия в Османската империя?

- 07-10-2012|Златко

Не знам дали трябва да се радвам или ужасявам от единственото нещо, което ИМА значение в този форум – а то е КОИ всъщност са единствените теми, които предизвикват тук коментари и водят до някакви дискусии (или по-скоро кратки партизански битки; сблъсъци от засада, при които няма голямомащабно разгръщане на сили, няма стратегии, няма и предварителни учения; нашето тук си остава guerrilla war, каквото и друго да можем да кажем за себе си).

Ако ще от пиле мляко да предложа, пак единствените неща, които успяват да достигнат до съзнанието на МАСАТА, си остават дълбоко кодираните, изгорени с пословичното нажежено желязо в националното съзнание идеи и митологии. Единственото нещо, на което хората тук – а предполагам и навсякъде – са способни да реагират, са няколко ключови теми, няколко болезнени въпроса. Култура ли? Книги ли? Филми ли? Световна и европейска политика ли? Дай ни ти тук Балканджи Йово и неговите изедници, братко, а пък после ела, та ни гледай сеира! Единственият въпрос, който раздвижва българите от настоящето, е „Кой е виновен?“Друго по принцип няма. И, опита ли се човек за миг да откъсне погледа отдежурните за деня виновници (турци, руснаци, комунисти – в тази или малко по-различно подредена поредица), опита ли се да заговори дори и само за миг за собствената отговорност, за собствената неспособност за промяна и възприемане на по-различен, по-малко обременен от комплекси и усещания за несправедливо разпределение на картите, поглед към света и живота, резултатът е един и същ, без нито грам промяна! Най-големите диванета започват да говорят за пари (кажи ми кой ти плаща? – сякаш има някой, който плаща на парче, някой член на световния антибългарски заговор, някой „чифутин“, „турчин“ или дори „европеец“, има и такива представи). Другите започват да говорят за липса на пиетет и уважение към Родината, сякаш единствената форма на българско уважение е непрестанния поток от себеизвинения и обвинения към бивши и настоящи изедници. Липсва само едно – спокойно посрещане на реалната, безпощадна истина за живота ни открай време. Която се изразява с пет или шест думички: „на каквото си постелеш – на такова лягаш“.

А инак аз ще продължавам да превеждам и предлагам тук малко по-очеловечени, по-изискани и, надявам се, по-възвисяващи теми. Няма как, трябва да се копае градинката, ако и единствената твърдо предсказуема реколта все още да си остават плевелите. Но пък какво друго му остава на човека, който не се интересува от изкушенията на някаква митична, богата реколта? Естествено, че ще бъде така. Естествено, че в момента алтернатива няма. В края на краищата българската история започна преди пет години (плюс тринадесет века на предхождащ я, перманентно претоварен, перманентно възпален и спукан апендикс, наричан у нас с гордото име „история“). Да видим каква ще я сколасаме оттук нататък. Да видим, наистина…

- 07-10-2012|Милена

Изумява ме виждането на много хора, че тази статия е като „троянски кон“, целяща да се вкара Турция в ЕС. А за какво ѝ е на Турция да влезе в ЕС?! За да проима криза и в там ли?

А и къде прочетохте, че има хвалба по отношение на Турция в горния материал?! Не, хвалба нямаше към никого – нито към Турция, нито към Османската Империя, нито към България и българите (тогавашни и сегашни) – просто един интелигентен гневен изблик…

За което благодаря, защото рядко някой не пее в „хора“

- 07-10-2012|иван обретенов

И полезен и обнадеждващ текст. Че можем да видим и „по-далеч от пъпа си“. Четиво, с неизненадваща оригиналност поднесено, ако не е известно на някои читатели как пише Иво Беров. Как пише само! Молба към Беров: Иво, моля те, прати ми пълния текст, понеже порасналите ми деца поискаха да прочетат материала без съкращения.

- 08-10-2012|Златко

Пълният текст може да се намери на адреса, посочен в линка „Източник“, най-долу вляво.

- 08-10-2012|Плетящият Холандец

А мен пък ме изумява тази упоритост, с която различни интелектуалци продължават да се борят против… против какво? Против думата „робство“?

И какъв е смисълът от цялата тази борба?

Ами не е ли ясно, че щом българите са християни, и щом в християнските писания имаме библейския разказ за „египетското робство“ (от което Моисей извел евреите) – какво чудно има, че същата дума („робство“) се употребява и от българите – за тяхното тегло, за тяхната мъка?

Или, когато Ботев пише:

Кажи ми, кажи ми, бедний народе,

кой те в таз робска люлка люлее?

– ние днес трябва да му се сърдим, че е писал именно „робска люлка“, вместо още тогава да се усети, че по-правилно би било да пише „демократична люлка“??

Наистина, какъв е смисълът във всичко това: да се повтаря и потретва, че „робство всъщност не е имало“, че „робството не е никакво робство“?

Това е все едно да твърдищ, че „Трети Райх“ не е съществувал … Ами да, как ще да е съществувал? Ами нито е „трети“, нито е точно „райх“, защото „райх“ всъщност значи нещо съвсем друго, и т. н…

Подобни статии могат да се напищат на всяка историческа тема, включително и от световната история. Да вземем Древна Гърция. В учебниците пише, че имало „демокрация“. Да, „антична полисна демокрация“ – и ведната може Иво Беров да седне и да напише една статия, за да разясни на всички, че това не е била никаква „демокрация“, че там всъщност половината население изобщо не е имало право нито да гласува, нито да бъде избирано на някакви постове, и т. н.

- 08-10-2012|Плетящият Холандец

Иначе, в дългите коментари на Златко по-горе има и някои ценни места.

Например това:

„вътре в самата империя има доста ясни различия в развитието на отделните покорени народи и че, откъдето и да се погледне, българското развитие – икономическо, културно и политическо, винаги е на последния край на последната опашка.“

Само че тук вярна е първата част („вътре в самата империя има доста ясни различия в развитието на отделните покорени народи“) – и същевременно напълно невярна е втората част: „откъдето и да се погледне, българското развитие – икономическо, културно и политическо, винаги е на последния край на последната опашка.“

Достатъчно е да проследим икономическо, културно и политическо развитие на ТУРСКИЯ народ в рамките на империята (който при това не и от ПОКОРЕНИТЕ народи) – за да видим съвсем ясно, че цялостното развитие към онзи момент на БЪЛГАРСКИЯ народ изпреварва това на ТУРСКИЯ.

(Да, в рамките на една и съща „система“, която изначално е била направена така, че да облагодетелства повече мюсюлманите, включително и турците…)

- 08-10-2012|Майя Маркова – re:
Radka Falk писа:

Maia me iznenada tozi pat. Chela sam otvorenomisleshti izkazvania ot neia.

Радке, вероятно имаш предвид мен, а по-горе пише моя адашка. За робството в Османската империя мисля, че както привържениците, така и противниците на израза „османско (или турско) робство“ подценяват страданията на „синджирите роби“, на тези относително малко хора, които наистина са били превръщани в роби:

here

- 08-10-2012|Златко – re:
Плетящият Холандец писа:

А мен пък ме изумява тази упоритост, с която различни интелектуалци продължават да се борят против… против какво? Против думата „робство“?

Безпокоя се да не прозвуча отново някак пренебрежително, защото понякога и на самия мен ми идва нанагорно… И все пак, нека дам тук абсолютно баналното пояснение, че когато говорим за „робство“, ние всъщност говорим не за робство, а за едно много специфично, много определено отношение към историята и към самите себе си. За историята като нова религия и дрога писах по-горе. А думата „робство“, както и понятийните тънежи, свързани с нея, са напълно второстепенна работа, разбира се. Онова, за което става дума тук е, че не можем да станем европейци, докато продължаваме да търсим обясненията и основанията за собствената си съдба – историческа и настояща – в обстоятелства, независещи от самите нас. „Робството“ като умонагласа просто е израз на един традиционно пасивен и ленив мироглед, който води до липса на активност, участие в обществените процеси и всеобщо очакване на „спасение“ някъде отвън. (При което, с неизбежност, се създават и напълно предсказуеми чувства на остра ненавист към „спасителя“, по-късно, тъй като тази умонагласа винаги е свързана с несъзнателни чувства за малоценност и отмъстителност – „спасителят“, освен всичко друго, е и най-очевидното доказателство за собствената ти неспособност и слабост да се освободиш със собствени сили).

Така че, несъзнателно или не, нека не се правим на по-глупави, отколкото сме, и да продължаваме да мислим, че тук се спори и дискутира около празни думички и понятия. Онова, за което говорим, когато говорим за „робството“, не са нито турците, нито руснаците, нито комунистите или марсианците, а самите ние. Какви сме, кои сме, защо сме такива и по какъв начин бихме могли да станем по-различни. Когато живееш със самопонятното разбиране, че си наследник на роби (което не е вярно), то няма как да не носиш и в самия себе си частица от душата на роба. А робът – това е човек, който е приел, че е нещо по-долно от господарите, независимо дали съзнателно или не. И който седи, гледа тъпо и чака да дойде юнака на бял кон, който ще му оправи живота и съдбата. Независимо дали с руска сабя или с европейски фондове. Резултатът ще бъде винаги един и същ, докато приемникът на благодеянието възприема себе си като роб, тоест като човек, който е неспособен да се справи с живота сам, със собствените си усилия.

Аннадънму, юнаци?

- 08-10-2012|Donovan – До Веселин Анчев

Данните Ви са доста неточни. След освобождението цялото население на България и Източна Румелия е около 2,5 млн. Т. е. българите са около 1,4 – 1,6 млн. Не знам, как правите заключение за естествения ръст на населението. Да не би да е имало преброяване по времето на Хан Крум?

- 08-10-2012|Плетящият Холандец

С риск и аз да прозвуча някак учебникарски, ще се постарая да разясня своята позиция.

На първо място имаме тук статия от Иво Беров, който е счел за необходимо не просто да твърди,

че „Робство в България не е имало“, но и по-нататък да разяснява какъв точно бил „истинският смисъл“ на тази дума, и че всъщност робство имало на други места (във Франция, в САЩ и т. н.)…

Всичко това щеше да има някакъв смисъл, само ако представата за „робство“ беше у нас, в днешна България, някаква изкуствена рожба на някакви наши съвременни „учени“, или беше изобретена със специална политическа цел от днешните националисти…

А то нещата просто не стоят така. Думата „робство“ са употребявали на първо място самите хора, които са живяли и писали в онази епоха – през Възраждането. Та думата „робство“ се употребява и от Ботев, и от Каравелов и вероятно от много други пишещи по онова време! Не съм правил сега пълни справки, но ми е достатъчно да видя, че на една глава от своето „Българи от старо време“ Любен Каравелов е турил точно такъв надслов: „И У ОНИЯ ХОРА, КОИТО СА ПОРАСЛИ В РОБСТВО, ПОНЯКОГА СЕ ПОЯВЛЯВА ЕНЕРГИЯ“ (глава 7).

Нещо повече: стихотворението на Ботев „Елегия“ (от което съм сложил един цитат по-горе, за да илюстрирам употребата на роб/раб и производните у Ботев) по своя дух е напълно в тон с думите на Златко по-горе за традиционно пасивния и ленив мироглед, характерен за народа ни в определени исторически периоди.

Всъщност, същият този традиционно пасивен и ленив мироглед (проявил се и по ботево време) е описан от Ботев така:

„… Мълчи народа!

Глухо и страшно гърмят окови,

не чуй се от тях глас за свобода:

намръщен само с глава той сочи

на сган избрана – рояк скотове,

в сюртуци, в реси и слепци с очи.“

Така че дотук можем да установим един очевиден паралел между стремежите на Златко и на Ботев – и двамата автори смятат, че народът не е достатъчно активен, че не надига глас…

Разликата е, че самият Ботев не е смятал, че употребата от негова страна на думи като „робство“, „роб“, „робски“ само по себе си създава някаква такава пасивна нагласа у народа – напротив, всички знаем, че Ботев е бил привърженик на активната, въоръжена борба – заедно с това употребявайки, в един глас с много от тогавашните наши интелектуалци, думата „робство“. На него тя не му е пречела да буди народа.

- 08-10-2012|Ilko – За понятията

Като историческа категория Робство-то си има определени дефиниция и съдържание. Така че ако дискусията е историческа, нека да се съобразяваме с общоприетите термини и квалификации.

Ако дискусията е от типа на Какво е искал да каже авторът, защо тогава да не говорим и за комунистическо робство?!?

Концепцията за турското робство единствено има живот и смисъл за да се държи жива една друга също толкова измислена концепция – за освободителната роля на братсктата Русия

- 09-10-2012|Radka Falk

Maia, prava si, obarkala sam vi s „adashkata“.

Molia za izvinenie!

- 09-10-2012|Парпулов

Браво, Беров! Това, което си написал е толкова точно, че не може да се побере в чутурите на много умници! Доживях да се говори за тези пет века, когато не сме имали самостоятелна държава, със знание, взаимно уважение и известно примирение.

Браво, Беров!

- 10-10-2012|Роберт Леви – За умниците,

които не успяват аргументирано да опровергаят Иво Беров, затова пък здраво пръскат слюнки, ето какво мислят за „робството“ освободителите:

http://www. extremecentrepoint. com/? p=703. Това е през устата на Достоевски, не на някой либерал.

Понякога си мисля, че България се е освободила от Османската империя, защото султанът не е спретнал един референдум. Страх ме е да си помисля какви щяха да са резултатите.

Впрочем, има един уникален български израз – „чорбаджия-изедник“.

Антрополозите отдавна знаят, че първо се появява национализмът и едва след това, като следствие – нацията.

Именно т. нар. „изедници“, най-производителната класа, първи са заговорили за нация. И са пращали на свое иждивение българчета да се учат в чужбина – от Санкт Петербург до Париж, Виена и Прага.

А образовалите се се връщат и веднага се обръщат срещу благодетелите си. Защото са наследили от тях и национализмът, но вече го разбират като „европейци“ – ние и те, не ние и света.

Но – както казва Иво Беров – четете, ама не само това, дето го пише в читанките.

- 11-10-2012|Kiril Ivanov

„Понятията не съществуват в природата, в очакване ние да ги открием. Следователно за никое понятие не може да се каже, че е вярно, а само, че е повече или по малко полезно.“ Пише го Цветан Тодоров. Според него, ако понятието „ни помага да определим същностните черти“ на дадено събитие, проблем или състояние на обществото в даден исторически момент „неговата употреба ще бъде изясняваща; ако обхваща само повърхностните характеристики, можем да минем без него.“ В този порядък, Иво Беров успява да снеме „робството“ като понятие допринасящо яснота в опитите да разберем живота на българите в границите на Отоманската империя. В повечето случаи „робството“ е метафора, употребявана за посочване мястото ни в някаква йерархия, отколкото поясняване на състояние. Парадоксът е, че в Отоманската империя робството е институция до 1846 г. когато е затворен пазарът за роби. (Slavery among the Ottomans NIKI GAMM ISTANBUL – Hürriyet Daily News)

- 13-10-2012|Beeg Ewe – Интересна либерална идея

Писаното ме накара да се замисля … оригинална идея, добро писане.

Прочетох и коментарите …

И след това, ме накара да гугълна …

И попаднах измежду много неща като например писаното от Достоевски „Дневник на писателя“, Най-лакейският възможен случай“ за рая който заварват руснаците, когато влизат в България.

… след това реших да постна и избрах заглавието на поста си.

- 13-10-2012|Beeg Ewe – ПС Интересна либерална идея

Само че писаното от Достоевски трябва да се прочете цялото, а не само това дето е дадено на http://www. extremecentrepoint. com/? p=703 от постващия Робърт Лели, а тук

- 14-10-2012|Джони

Иво Беров е порозовил османското управление, обаче като се има предвид небивалиците, които обикновено се говорят и пишат от официалните дежурни ченгесари /изключвам специалистите, които никой не чете, то пък кво ли се чете освен жълто, чакри, рейки и кондолини/, е направо реалилист. Аз самият не симпатизирам на османската империя, обаче съм алергичен към дежурните митологии, които се представят за история. Много са интересни 500 годишните прогонзи на миналото в някои коментари, които са масово споделяни: че българите, ако били под собствен гнет щели да бъдат моного развити европейци. Тези розови сценарии, изхождат само от вариянта, че е можело да бъде само по- добре и никога не се взема песимистичен вариант. Всъщност по-реалистичен сценарии за прогнозиране е като се се вземат предвид сходни държави – държави от бившата ромейска православна културна общност, които са в пряк контакт със запада. Сещам се за Русия, Беларус, Украйна и не виждам основание за подобен оптимизъм по отношение на миналото. Още по реалистичен сценарии е икономическото сравнение /културното е доста хлъзгаво/ с тези от които сме се освободени- турците, които твърдят, че последни се „освободили“ от османската власт -50 години след нас. Та тези мракобесници имат БВП на глава от населението 10 000 долара срещу 7 000 долара у нас. излиза, че не можем да стигнем тези, които сме си набедили за виновници за неуспехите ни. Което предизвиква сериозни размисли, дали сме наясно, какво сме постигнали през тези 134 години самостоятелно развитие и кои въобще сме.

- 14-10-2012|Ц

„To paraphrase an old critic of Renan, a nation is a group of people united by a mistaken view about the past, a hatred of their present neighbours, and dangerous illusions about their future…“

— Slavoj Žižek

- 14-10-2012|Don Pedro

СТРЕЛБА ДЛЯ СЕБЯ

На Светла Караянева заради подтика да го напиша

„Няма какво да се умува. Първо завладейте една страна, после ще се намерят достатъчно продажни историци, юристи и писатели, които ще доказват историческите ви права над нея.“ Карл Велики

Както винаги, шипионажът заимства похвати за надиграване от всякакви области на човешката дейност, най-вече-от апашите и проституцията, където бързата и непрестанна смяна на ситуации и действащи фигури налага изпреварващи отреагирвания. В бокса му викат засрещане, а даже и философите от 70-те години на ХХ век се вместват в това асоциативно поле с неологизма „изпреварващо отражение“ като доразвиване на теорията за отражението на академик Тодор Павлов. Крайната цел е идеята за постигане на вечния двигател, което рядко сполучват запалените играчи на дама-да спретнат ПЪРЦАЛО, където при всяко местене печелят до пълен разгром на противника. В случая един сполучлив начин за стрелба на поражение от артилерията е станал актуален термин в тайните служби. Става дума за изхитряне от страна на артилерийските разузнавачи, които проникват близо до целта за обстрел(най-често остров в река, нощем се промъкват скришом, заран откриват стрелба) и повикват огъня в същия квадрат, в който са и те, много рисковано и се изисква изключително прецизно огнево обслужване, но затова пък ефектът е неотразим-поражението е от упор… Несвойствено е за тайните служби да си служат с метафорични словоупотреби, но със „стрелба по или за себе си“ са постигани невероятни успехи, а подхвърлените трохи и до ден днешен задоволяват средностатистическите наивници, които се предоверяват на „официалните мнения и версии“-нещо като доверие на вересия. Едно задължително отклонение: не е нужно да се чака мнението на някой витиеват писач да подсказва ходовете на мисълта, умен човек(„Хитрият е до живот, мъдрият до век“,“Умният е нещастен-знае крайния резултат“) с лекота ще пусне пунктири на обратни проекции от дадена точка и ще нанесе невидимите полета(пак термини от артилерията) и с помощта на индуктивния метод(една индукция е вярна, когато е пълна) неминуемо ще стигне до доста нелицеприятни изводи, за да му просветне и се отврати от околните си, на които всичко им е ясно(„Стане ли ти всичко ясно, ти се отваря път за болница „Свети Наум“-тъжна песничка на пациенти), без да има кой да му помогне в самотата, потънал в тъга от собственото си небитие…

Повод за размисъл в тази насока ми дадоха две статии на Борис Цветанов-едната за залавянето на Васил Иванов Кунчев(не обичам да говоря с прозвища от уважение спрямо всяка личност), другата е за процеса на Никола Йонков Вапцаров. Пак позната до баналност картинка: влизане с взлом в отворена врата, като се вее и байряче, сякаш напикано тригодишно детенце по навик проплаква „да му даде мама цице“. Приемам този акт и като косвена обида спрямо прозорливите хора в Отечеството ни. Може би преди автора да съм прочел Документите по делото на Васил Левски, двете книги на Данаил Кацев-Бурски, който е близък роднина на В. Кунчев от село Кочмалари, сегашното Отец Паисиево, а малко по-късно изследването на проф. Димитър Панчовски „Последните дни на Васил Левски“. За отбелязване е важен факт, че и двамата автори са духовни лица, явно нямат намерение да премълчават, а още по-зле -да преиначават фактите. И като гавра с честните хора Ал. Йорданов от трибуната на народното събрание изтърси баналната и изтъркана измишльотина за някакви си двама пияни заптии. Осемнадесет са били, драги председателю на Народното събрание, акцията е перфектна от полицейска гледна точка за професионализъм. Втората лъжа е за хаджи Иванчо Хаджипенчович, че какво е можел да направи-освен него има още един с хаджи пред името си наедно с още двама българи като декоративни фигури, за да не се гневят чуждестранните консули, а преди това Мидхат паша поради същата причина прекратява арестите, иначе в по-предишно време дете в корема на майка ще проплаче… Смешки… И защо един поне „честен“ наш списовател не изчете протоколите от тези разследвания(съд няма, само следствие с мнение до великия везир за одобрение, наспроти на един килиец, наш драскач, който изпипа“драма“, където имаше прокурор, съдия, адвокати…), за да види как го „топят“ на Васил Кунчев тъкмо хора от неговото обкръжение и скрития въпрос в думите към него от страна на един от разследващите:“С тия ли си се събрал?“, та и по-нататък в една от очните ставки турският служител се провиква към назлобения спрямо В. Кунчев:“Полека бе, аланколоу, та ти го окачи на бесилото!“. Пак друг от следствието пита:“Защо при явни данни отново отричаш?“, В. Кунчев отвръща:“Има пет деца човекът, къщата му ли да подпаля?“… Нека ме упрекват, както си щат, но от прочита на протоколите ми се наслои убеждението, че хора като Мазхар паша и другите от следствието са имали респект спрямо Васил Иванов Кунчев, което не долових в сънародниците му, които направо ачик си го предават. Ако един от тия селски хитреци сам не се разприказва пред следствието, едва ли ще се е стигнало до научаване за участието на В. Кунчев при онзи злополучен момент в Ловеч… Споделям едно голямо уважение спрямо пренебрегваната и до днес книга на Димитър Панчовски. Васил Иванов Кунчев е бил предаден от много места и изобщо нямало да му се размине: Ната Каравелова предава архива на БТЦРК на сръбския консул в Букурещ, той като „достоен комшия“-право на турските служби, без имена-един косул дава снимката на посланик, той на същите служби и по нея издирват лице с прозвищата Левски, Дякона, Апостола, да не говорим за кадровия разузнавач Теофан Райнов, който е внедрен извътре в БТЦРК, и великият Христо Ботев казва за него:“До там ли стигнахте, с тоя турски шпионин да си имате работа“(по памет цитирам, прося извинение), а той си знае повече от добре работата-пари на Каравелов да списва вестник, пари на В. Кунчев да прави комитети по турско…Е, ако на това не се вика разработка… СТРЕЛБА ДЛЯ СЕБЯ! След време същите служби тъкмо в македонските чети наливат пари, за да имат претекст да ги подрежат с глава по-ниско и разширят периметъра на гробищата. Та и на Гоце Делчев малко му е оставало до ликвидацията, при една империя с две основни професии-полиция и военни празните ходове срещу прохождащи в политическите борби са сведени до минимум. Тези“будали“ османлиите дори много умело са подготвяли за сеч павликяните и католиците от пловдивско по време на панагюрското въстание срещу братята си християни, жив късмет, че не се накървяват до лактите, както сторват помаците в Батак. Това е триумф на идеята за Стрелба для себя! Нека идем и по-нататък-много от „народните ни партизани“ с изявени частнособственически ламтежи, напълно заслужили поговорката:“Добре че беше социализмът, някои се отядоха…“, също са били разработки на Обществена безопасност с главен координатор Никола Христов Гешев. Ето защо те първи изгарят архивите в селищните общини на 9./Х.1944г. И после успяват да се издигнат до върха на пирамидата във властта…… Но и тук не казвам нищо ново-имаме си незаменима „Книга за българския народ“ на Стоян Михайловски, там много добре са предадени тъкмо такива разигравания…

По повод случая Никола Йонков Вапцаров без самохвалство ще река, че близките ми още преди 50! години си го говореха открито на маса в Горна Джумая. Не че ни е съгражданка Бойка Вапцарова, а заради окалването на личността. И за тъпака е повече от ясно, че една сама жена, и то бременна с второ дете тогава, което нещастно загубва, да ПРЕДАДЕ 62! човека наведнъж! Тогава един иманяр вметна, че когато имат късмет, иманярите оставят една жълтица на дъното за омилостивяване на злите сили(симпатикова магия-виж академик Михаил Арнаудов“Студии върху българските обреди и легенди“)…Същото се прави с Бойка и Багряна-обругаване без право на отговор. Тъкмо по това време битуваше сред хулиганите много по-достойното:“Паднал човек не се рита, вързан не се бие“. И малко извеждане с метода на математическата индукция: разузнаването и всяка конспирация имат пирамидален строеж-аз знам тебе, но онзи до теб не зная, т. е. по тройки. Крайните окончания на веригите, които се сплитат спираловидно до върха на пирамидата, бързо изгарят, но и лесно се възстановяват, върхът си остава със стъпаловидните си структури. Нищо ново. Но когато всичко се сгромоляса от върха до основите, повече от ясно е, че е провокирано от горе надолу, а не обратно. Типологията с разследването на Васил Кунчев е видна: и в двата процеса обвиняемите са 62 и 66. Първоначално се искат смъртни присъди за всички, но в единия случай двама бесят, в другия-шестима разстрелват. Общото помежду им е, че в основата им е предателство от Москва. Граф Игнатиев предава снимката на турските служби. Като психични епидемии(и тук едно незаслужено пренебрегвано име-Добран Гарвалов“Психичните епидемии“, както и неговият колега и изящен писател и естет Любомир Канов) периодично се подклаждат все тези теми за Вапцаров и Васил Кунчев. И една лъжа се сменя с полуистини, а всичко отново се втъква в някаква фолклорна рамка, като че ли сме фолклорни субекти и битуваме по наколни жилища. Винаги ме е погнусявало, когато някой пишещ си втълпява без никакви наблюдения и задълбочени анализи, че читателите му са по-тъпи от него. На практика е тъкмо обратното. Още 60-те на ХХ век за мен и моите приятели тези въпроси бяха приключени. Наш е и вицът:“Мандра? Что такое? Это немецкая часть?“ за онези хвалипръцковци „народните борци“, страдащи от запек от крадения кашкавал и освен ексцесивния онанизъм и содомията с домашни животни няма случай да са се сбили някъде си с немците. По-наивни ми са и от черешовото топче, дори един лаик артилерист би се изсмял от сърце на такъв неграмотен опит за сплашване на редовния турски аскер, но ония в шумата са самодейци от помощно училище. И защо авторът измества центъра на статията си с периферния въпрос за ЗЗД? Що не спомене за бандите след войните-Дойно Белев, В. Икономов и онзи „последния войвода“…, а да види тогава обкръжението-по същото време Антоанеску край Запорожие се прощава во веки с 22 дивизии румънски войници!(Виж Ерих фон Майнщайн“Проиграни победи“ в два тома). Някой представя ли си как щяхме да стоим като участници на източния фронт-един нямаше да се върне, и то с право! А тъкмо тогава в тила конспирация и пари от Албион в десетки хиляди(виж Катя Зографова в книгата ѝ за Вапцаров), като винаги е подчертавано, че Н. Вапцаров никой и не го е закачал като поет, те и днес само посветени го четат-големият творец изисква големи и прозорливи читатели. И всичко това е възможно, тази хватка и занапред ще ни се прилага от Галиматий Демецио, платен драскач при съответните служби, защото така е намерил и ние му позволяваме. Позволихме да обругаят Иванчо Андреов Богоров, Александър Теодоров-Балан, ние си забравихме Матвей Вълев и Александър Вутимски, никой не поменува Борис Шивачев, младите не са и чули за Цветан Стоянов… Много, много са имената за гордост в Отечеството. И какво ровичкат още В. Кунчев и Вапцаров? Платили са с най-ценното живота си! А ние позорно сме мълчали, когато камиони на съветските тайни служби разграбват архивите на Обществена безопасност до Лъвов мост в столицата и оттогава не сме държава в пълния смисъл на това понятие, а сме прегънати на лакти и колене да просим снизхождение от някакви си сили(уж велики), казано още по-остро-направо сме си колония с неустановен статут. Да не би някой пияница да ни прекрои последните две строфи на химна ни и да плещеше до умопобъркване за някакво си братство и „втора родина“. Ще спра от уважение спрямо паметта на достойните синове на България. Нека само, ако е толкова смел авторът, да каже гласно пред народа си кой обруга на два, три пъти в парк в град Добрич паметника на генерал Колев. Ще има ли доблест да спомене, че рамо до рамо като бойни другари на източния фронт 1918г. наедно с нашите войни се бият две турски дивизии срещу руснаците-на война като на война…И нека спомене броя на падналите ни противници. Пък после да упомене кой обругава паметници и кой преди нашето Възраждане с 30-40 мулета обира църквите ни и манастирите ни, а ни предлага кухата версия за „турския вандализъм“, а сега дори с цялата си наглост неговите правнуци не ни позволяват в хранилищата на Москва, Киев и Петербург да изследваме собствените си паметници. А като за финал ще надцакам: на източния фронт тогава по желание е отишъл Йордан Йовков като военен кореспондент. Останалите пишещи са пили служебно вино и нагъвали кебабчета, заран за проясняване от махмурлък с ракия върла от двореца, за да не се уригват от киселини в стомаха, са надавали патриотарски вой за увеличение на дажбите… Няма насит за алчния, но вината, пак повтарям, си е лично наша-човек не може да бъде унижен, ако не се себеунижава… Картината на такава стратегия на писане е повече от ясна-както в ултрапарадоксалната фаза на съня слабите сигнали стават силни, така и тези писачи си мислят, че няма умни хора сред нас, а мнозинството бълнува наяве денем.

P. S. Предизвикателствата на предизвикания и неизбежен послепис спрямо изказването ми ме задължават не да издумам премълчавания, а да допълня с факти, които първия път ми са се видели не чак толкова належащи с оглед подкарания разговор. Мисля, че насрещната страна подразбира що значи в нашенските условия фолклорна рамка, в която до неузнаваемост се преиначават бодещи очите събития и обстоятелства, но не би. Даже и списователете(златна му уста на дядо Либен Каравелов за чутните(с т е написано, с д е друго) думи), като че ли са си плюли в устата, плещят недомислия, а други, май по-умни и схватливи, не им се вижда чак толкова значимо преживяното в миналото и не без свое основание са подмятали, че „имало заради какво да бъдат забравени“ поборниците ни, възпети в „Епопея на забравените „от Иван Вазов. Нека си спорят школарите и като настоящи килийци се провикват в сумрака на окаяното си битие досущ като изоставени и ревливи дечица, които

врещят, не че плашат някого си, а да не се подмокрят под пояса, треперещи от стреснушка в тъмното. Малко отклонение: в жаргона, който неизменно казва истината и поради това само у нас и в съветска Русия е преследван, има израз за легендата-“сламка в задника на жаба и да надуват най-малкото професори или писатели“(важи най-вече за нашенския „затънтен провинциален пущинак“ по думите на великия Фьодор Михайлович Достоевски), което намери превъплъщение в най-перверзния изказ от това време:“роден в бедно селско семейство“, прикачен, сякаш заплют, връз скъпия костюм на някоя особа, а читателят се диви като сащисан в отеснелите си панталони от „Намалени цени“ и си дава „вид на изглед“, ужким вярва на всякакви лъжи.(През 60-те години „Сатирите“ на Константин Павлов бяха факт с „Крах на митологията“, но и до днес не са угодни именно заради антилегендарността си-“и по този начин обезсмислят целия процес“; светла му памет на големия творец!!!). Но май че един случай от детинството ми е много повече показателен. Увличах се от фотография и в една градинка изненадах припичащите се пенсионери, като ги щракнах с апаратчето. И като ревнаха: „ще ни снима, без да пита“, но като разбраха, че е без пари и ще получат снимки, кандисаха, но…“Давай сега!“. Станаха прави, надуха се като гушести гълъби, вдървиха се в поза „мирно“ и така се изцъклиха, сякаш насреща им е каменното лице на Бъстър Кийтън и те ще му покажат, че „могат да се чекнат къде-къде отгоре спрямо холивудските маймуни“. Та, когато и да видя писания с измишльотини за миналото ни, винаги се насмивам, щото ми напомнят онези мили старчоци…

В книгата си със спомени П. Нейков споменава за гостуванията на Евлоги Георгиев при баща му и как дълги години след Освобождението милионерът с къща в Букурещ не е преставал да ругае „младите“ от скорошното минало, а брат му Христо Георгиев споменава за Васил Иванов Кунчев, че“ това…(казва някакъв пейоратив, не си заслужава позоваване) е готов за пари да продаде и майка си“. Племенникът и на двамата милионери големият поет на Отечеството Христо Ботев след идването си от Одеса в Букурещ при майка си баба Иванка и „своите братя невръстни“ от крайна болка в неописуемия си недоимък се обръща с кратко писмо до Христо Георгиев за помощ, отговорът е –ядец! Но Ботев заради това е голям, защото не остава длъжен никому, отборчил се е повече от подобаващо-“проклет човек е вуйка ми…“. А брат му Кирил Ботев след разгрома на четата в съда в Русчук на литературен турски държи неподражаема реч в защита на човешкото право за свобода на съществуването и неприкосновеността на личността. По-късно дъщерята на Христо Ботев Иванка, няма на кого да се метне, при първото честване на връх Вола в кратко слово изправя на пръсти поклонниците, без да споменава „царе, папи, париарси“, а отдава заслужена почит на реалните герои, бойни братя на погиналия ѝ баща. Петър Манджуков в „Предвестници на бурята“, която може би само редакторите са я чели за срам на невтасалото ни тесто с измъченото учебникарско название „нация“, споменава за Георги Николов Делчев(Гоце) как една заран близо до Серес си чопли зъбите със сламка и на автора му става ясно, че „се е принизил до нивото на околните си…“(нещо такова, цитирам по памет), а преди това обширно говори за женевския кръжок, където членуват дъщерята на Христо Ботев, писателят Георги Стаматов, Дойчинов, авторът Петър Манджуков…, все безвластници, продължители на заветите на големия поет Христо Ботев, когото изкараха дори комунист(виж книгата на Евгений Волков за възгледите на Ботев и връзката му с руските анархисти от кръга на Нечаев…) По-късно Петър Манджуков споменава за 200 златни лири, дадени от Борис Сарафов на Попйорданов, потънали в кафаните на Виена, а народът, склонен да обвайва в легенди героите си, песни за тях подкарва. По едно съвпадение тези 200 златни лири се повтарят при Л. Каравелов, дадени му от Теофан Райнов да списва вестник, пак за толкова обвиняват поп Кръстьо Никифоров, което се е равнявало на 40 средно хубави къщи, а свещеникът само си е баданосал външно къщурката. Поплуканов и Величка Хашнова са били повече от злостни в сравнение със сегашните мутри и яко са намазали от военни доставки за руснаците и турците през войната, после с гешефти около имоти на избягали турци… Не си заслужава да се изброяват още факти от въпиющи истини, но де ги баш белетристите да натопят в тях перата си както Балзак, Флобер, Хайнрих Бьол и руските реалисти(голям отбор са и за поименно споменаване не стигат векове) и спретнат една наистина прилична проза без изкривявания на фактите, а в диалектическо единство на противоположностите разположат разноезично(в значение на мислене и поведение) общуващите си персонажи, които споделят най-разнообразни ценностни ориентации…

В книгата си за Левски Данаил Кацев-Бурски изрично подчертава, че поп Кръстьо не е предател, посочва и твърдението на Петър Кунчев, който с нож от сестра си Яна отива до Ловеч да възмезди за брат си, но се връща покрусен и изрича, че „предателе биле сегашните чорбаджии“, което на днешен език му викаме рекетьори, пък и малко ли са се награбили от далавери по време на войната между Русия и Турция. Даже Тодор Живков като на майтап е подмятал на Андрей Луканов, че дядо му е предал Васил Левски. И къде, драги витиевати наши белетристи, потънаха тези злополучни 200 златни лири. Някой от вас да е отворил зъркели и в книгата на Бурски да е доогледал една фотография на „привременното правителство в Ловеч“, където едни опулени физиономии са си разпределили дори бъдещите министерства и не им е оставало нищо друго, освен да се чукнат наздравици с ракийца. С тях ли е работел Левски и какви са им били отношенията? По същото време с Каравелов, поне по кореспонденцията, отношенията не са били никак добри. А в този прочут Букурещ хъшовете взаимно са се обвинявали кой от кои централи е вземал пари. Пак тогава Христо Ботев отива при премиера да урежда неразбория, създадена от байо му Либен, когото до последно цени и уважава, та там министърът, който е видял превъплъщението на Ботев като адвокат в защита на съотечественици, изобразено е от Вазов по действителен случай в „Немили недраги“, от симпатия към белязания със знак от БОГА млад човек съдейства в добра посока, но го пита, както и Левски са упрекнали пред следствието нещо като „с тия ли си се събрал?“, същото ще прочетем и в спомените на капитана на „Радецки“, който дори е направил разстановка на екипажа и щял като мокри пилци да ги овърже на четниците още на палубата, но Ботев му е направил неизразимо впечатление, та даже заради него упорито мълчи пред пристанищните власти във Видин, но…и той се чуди на обкръжението на този интелигентен млад мъж, говорещ така изискано френски. Само от фактите пищи готова проза, но нашенци си знаят своето и тънат уютно в натъкмената си схема както глист в тор.

И най-накрая-кабаретният актьор Димитър Косовац-Общия. При обира в Арабаконак сварват 375 килограма медни монети. След една неделя го хващат с една парясница в някакви колиби, а сподвижниците му са упоени от вино и ракия като гъски. На следствието се държи отвратително, както подобава на един пенсионер наемник, на когото е плащано да убива. И НИКЪДЕ В ТАЗИ ГАЛИМАТИЯ НЕ СТАВА И ДУМА ЗА БОРБА НА ИДЕИ, А САМО И САМО ЗА НЯКАКВИ ДРЕБНИ БОРИЧКАНИЯ ЗА ПОДХВЪРЛЕНИ ОТ СЪОТВЕТНИТЕ СЛУЖБИ ПАРИ, ЗА ДА ИМ ГЛЕДАТ СЕИРА, КАКТО НЕРОН Е ХВЪРЛЯЛ КЪСОВЕ МЕСО ОТ РОБИТЕ СИ НА РАЗЯРЕНИТЕ И СТРЪВНИ МУРЕНИ ВЪВ ВОДАТА … Имат думата бъдещите по-мъдри от нас поколения…

Послепис втори, повече от задължителен. Обикновено фотографии на известни люде се ретушират, за да може някое здраво селско добиче с глинеста предна част на главата, трудно ми е да нарека безформен като цвекло израстък на тялото като лице, да заприлича като хората и поне в читанката да не пълни устата на гледащите го със слюнка и не го заплюят. Докарваха ги някак си до поносимост, но едва на 60 години станах свидетел на тъкмо обратното. В книгата си за Никола Йонков Вапцаров Катя Зографова, уредник на къщата музей Никола Вапцаров, дава автентични снимки на Никола Вапцаров и Антон Попов. Дрехи по последна мода и красиви мъже, на заден план хубавици…Но в учебниците от мое време така мърляво ги бяха зацапали, сякаш действително Никола Вапцаров излиза от екарисажа, където е работел, без да се измие. В книгата е обяснено кое как е.

Една добавка за обира в Арабаконак. Васил Кунчев е против тази авантюра. Д. Косовац-Общи упорства и събира някаква измет, с която осъществява намеренията си, които поне пред следствието изтъква. Преди прякото действие той и хората му обират някакви запасняци помаци с нови сиви шаячни потури, които обирджиите нахлузват на себе си. С тия помаци са брали ядове не само османлиите, но и нашенци християни …

- 14-10-2012|Don Pedro – Poslepis

Да благодарим на Иво Беров за опита да помръдне побитите камъни в Отечеството. Ядец, драги, поне моите разбъркани писания в случая са опит да се покаже ЕДНА ТИПОЛОГИЯ НА МИСЛЕНЕТО ПО НАШИТЕ ЧУКАРИ, която в психологията е терминът-инерция на установката. Всякъде, където нашето население се докосва до други, се чуждее, не е още видяно комшиите ни да се българеят… Идваш си у дома и те сепват с:“Будала си бил, че си работил“, а насред мегдана мортоз пияни хоро вият и припяват:“Е…л Тодорчо баба си“…И все някой ни е виновен отвън, но и то си има засрещане:“Изгарям от желание за работа, ама ми пречат ръцете…“Май не си заслужаваме чистите си и извисени люде в Родината…

- 15-10-2012|Don Pedro

Една добавка за обира в Арабаконак. Васил Кунчев е против тази авантюра. Д. Косовац-Общи упорства и събира някаква измет, с която осъществява намеренията си, които поне пред следствието изтъква. Преди прякото действие той и хората му обират някакви запасняци помаци с нови сиви шаячни потури, които обирджиите нахлузват на себе си. С тия помаци са брали ядове не само османлиите, но и нашенци християни са пропищели. От Чеч са се сурвали в златна и богата Тракия, да бастисват де що свърнат. Людмил Стоянов има повест „Мехмед Синап“, която дори и даскалите не четяха, а „изследователите на Родопите“ умишлено подминават и си съчиняват удобни версии за пресилените си тези. При надлъгването за Руфинка, че“ била от коляното на Орфей“, никой и не разгърна „Хатидже“,“Леговището на звяра“ на Людмил Стоянов, чиято „Холера“ стои къде по-високо от филмираните разгърнати белетристични платна на „списователете баталисти“…Та, потомци на тези помаци, които след разгрома в Кримската война се прибират пешком за родните си места и по пътя им всичко е пропищяло-големият писател Йордан Йовков дава отглас от тия неразбории в „Индже“… Този детайл е много съществен, защото при нападението в Арабаконак старшията гърми във въздуха и подвива с коня си. Не се наемам да изсилвам с тълкувания, но едно е ясно-по потурите, прототип на боен клин от шаяк, си личи, че са тъдявашни и няма къде да избягат, а и нещо много важно-в каруцата се мъдри близо половин тон мед-375 килограма медни акчета… Този факт, изложен от Панчовски, мнозина подминават. И Косовац с присъщата му на произхода наглост-в неговите родни краища и сега са си землянкаджии, се юрва наедно с глутницата си, свалят тези знаменити потури и почват да ги пълнят. Тук професионален наш списовател не може да ви е на помощ, щото не знае колко килограма товар може да се мъкне по чукарите в планината. Едно награбват, повечето зариват в пясъка. ПО МОЕМУ-ПРЕЧУДЕСЕН ДЕТАЙЛ ЗА КОМЕДИЯ НА ХОЛИВУДСКИТЕ ПАВИАНИ, КЪДЕТО ПУБЛИКАТА ЩЕ СЕ ОБМИВА С ВЕРО, А НАРКОМАНИ С ДЖАВРЕСТИ ТРАПЕЦОВИДНО РАЗЗИНАТИ МУТРИ ЩЕ СЕ РАЗСЪБЛЕКАТ ДО ГОЛО И В ПОТУРИТЕ ЩЕ НАПЪХАТ ОТКРАДНАТОТО. Като на кино… Потурите отвличат вниманието на разследващите встрани, те търсят помаци запасняци. Бая народ от тази паплач е сритана тогава заслужено. Ония на гол задник си отнасят по сто войнишки колана за назидание. Но… след две недели някъде из тетевенско се чуе дааре, кларинет и зурни. Косовац е до тук-ядене, пиене, гьобеци… Професионалните турски полицаи по сигнал на пъдарите ги сварват направо на калъп. По-нататък, ако някой му липсва усещане, че се е нагълтал неволево с морска вода, нека прочете Документите по делото на Левски и ги засипе с бълвоча си. Те друго и не заслужават, пък и аз се чудя на тогавашните турски следователи какво има да си кажат с Вътьо Ветьов- без професия, основно занимание: полски апаш и сметкаджия. Е, малко са по-сдържани от сегашните мутри, понеже са имали имот и семейство, та някак са правели нещо за очи пред хората. За мен впечатлението ми от прочита на Докуметите е само едно-НЕПЪЛНОЦЕННА СГАН! За Васил Иванов Кунчев и до днес не мога да си обясня как се е вмествал в тази неразбория- та тази измет не е заслужавала и плюнката да си метнеш връз сурата ѝ, камо ли да правиш „революция“ с нея. …Май че повече от прав е бил тогава, а и сега дядо Либен Каравелов с настояването му за повишаване на знанието в хората. …И въпреки всички зигзаги на тогавашната им реалност Любен Каравелов, Христо Ботев и Васил Иванов Кунчев и до днес си остават недостижими в последователността си да осъществят до краен предел своето верую за нравствено пречистване на хората от народа си…

- 16-10-2012|Гост – re:
Джони писа:

… Та тези мракобесници имат БВП на глава от населението 10 000 долара срещу 7 000 долара у нас. излиза, че не можем да стигнем тези, които сме си набедили за виновници за неуспехите ни. Което предизвиква сериозни размисли, дали сме наясно, какво сме постигнали през тези 134 години самостоятелно развитие и кои въобще сме.

Ми нека да помислим … много силна теза, но те (турците) нямат 50 години комунизъм:)

- 16-10-2012|Самолет 005 – re:
Мая писа:

===

…всичко опира до религията, до исляма и до психологическото усещане.

Те западноевропейците ни смятат за чужди заради православието, а вие искате да кажете, че две толкова различни религии и култури като ислямът и християнството просто ей така са си съжителствали векове наред.

Ако трябва да настоявам за прагматистката теза, което с удоволствие ще направя, то тогава е редно да изтъкна, че психологията за един народ е редно да вземе предвид, че знанието за себе си този народ има от предишен опит. Това моментално ни прави доста различни от западноевропейците, защото те никога не са съжителствали с мюсюлмани. А ние сме били на ежедневна нога в общение. Това прави балканският човек ислямски опитен. И според мен – ислямски приспособим. Трагедията тръгва не от българският национализъм, който е антигръцки в своя генезис, а от турския национализъм. Тогава, както и г-н Леви спомена, турците казват ние сме турци, а вие сте останалите. И останалите им го натопорчат (какъв блестящ научен термин!). Съответно империята се разпада и отвътре…

И нека малко да споделя личен опит. Въодушевен от холандското гей общество, аз решвам да посетя най-бруталното фетишистко събитие от ултрамачистки вид, наречено „яллъ гюреш“ – в превод „мазните борби“. Ако някога стана цар на България, разбира се авторитарист, ще издам свръх строг указ. В него ще се казва: „Ако някой проговори за турско робство и българско оцеляване, без да е присъствал на яллъ гюреш, то на този учен да му бъде забучван биволси мъжки орган в задника публично!“ Благодаря ви за разбирането! Просто човек трябва да присъства на събитие като мазните борби, за да види какво значи да оцелееш в онова време, наследило по турски всичко най-брутално от Римската империя още… Не забравяйте – в историята няма пръкване от само себе си, а всичко се наследява и преобразува… Дори и мутациите…

- 17-10-2012|Свилен ГАВАЗОВ

Браво! Не мога да повярвам, че един такъв блестящ анализ се появява! Поздравявам автора за доброто познаване на историята-не на учебникарската история! Такива статии са нужни, за да се отървем от заблудите си и да осмислим спокойно историята си-просто като история, а не като извор на фалшиво самочуствие и омраза към всички заобикалящи ни народи.

П. П. Летописът на поп Драгинов от село Корова Велинградско е съчинен от него в края на Възраждането, като патриотичен опит за „накървяване „на българите. И въпреки, че е известно вече, че е с неистинско съдържание, в началото на 80-те години ЦКна БКП поръчва написването на книгата „Време разделно“ и филма след това-също за „насъскване“ преди преименуването на турците…

- 18-10-2012|Боян – За думите и понятията

Е-е-х, Перуне, колко мъка има на тоя свят, Перуне … И какви е деца раждала, ражда и сега българска майка … Всуе се морите, автори и коментатори -- не се пали туй, що не гори! Майната ѝ на историята (видях как се преподава в ИФ на СУ още когато Николай Генчев беше декан), едно е ясно: от всеко дърво свирка не става, а има такииива дървета … дето и чеп за зеле от тях няма да стане.

Та, на въпроса на Златко, защо сме били такива пасивни и прочие. Много е просто и не изисква аутопсия -- достатъчно е да си погледнем чиниите в мивката, от огледало няма нужда. Казано с други думи: какъвто народът, такава му и страната.

- 18-10-2012|Боян – Кратък послепис

Златко явно смята, че с оборването на „мита за робството“ ще предизвика европеизирането на сънародниците си. Грешка: мексиканците не са имали „османско присъствие“, обаче това не ги е направило американци, нали? Как ще направим от България Швейцария/Германия? Ами много просто: като заменим българите с швейцарци или немци, друг начин няма.

- 18-10-2012|Самолет 005 – re: Кратък послепис
Боян писа:

Златко явно смята, че с оборването на „мита за робството“ ще предизвика европеизирането на сънародниците…

Иска ми се да попитам, а гърците европеизирани ли са. Говоря за съвременните гърци…:) Тия са още по-голяма трагедия и от нас…

А руснаците, украинците и т. н. европейзирани ли са? Значи това, което ни отделия от Европа са гръцкото присъствие, турското присъствие и руското присъствие. А американското присъствие… Всъщност кой не е присъствал тук?

- 18-10-2012|Свилен ГАВАЗОВ – До Анна Малешкова …преди всичко

Явно Вашите познания по история наистина се формират от песни, легенди и митове:

–Бесарабските българи са отведени там (включително насила!)от ген. Дибич Забалкански и войските му през 1928 г. след двегодишният му престой в България(със щабквартира Сливен) за да насели обезлюдената територия след споразумението с Портата за изгонването на Ногайските татари оттам; веднъж влезли в Русия -и край, те са закрепостени по селата си

–Буджака си е същото-Бесарабия

–интересно как се продават българки момичета от турците по пазарите в Молдова и Украйна когато там не е имало Османско присъствие-преди Руската империя там е бил Ногай

Както казва Беров-четете Захари Стоянов-и не само него…

- 18-10-2012|Свилен ГАВАЗОВ – поравка

Извинявам се-годината е 1828по-горе поста

- 18-10-2012|Джони

Съгласен съм с госта за комунизма, обаче гледано от 1878 година той не съществува и по оптимистичен сенарий за 2012г. трябваше турците да ни дишат праха. Оказва се, че популярните розови сценарии за прогнозиране на алтернативно минало, които вземат предвид само само оптимистични очаквания, не важат за къде по кратки периоди /131г./, пък какво остава за 500 години. По тази линия, любима ми е популярната прогноза /с нея основно се изявява бат Волен/, че трябвало да станем към 70 милиона души, ако не ни били клали турците и да получим извинение за геноцида над неродените 60 милиона. Прогонзата много връзва и гали слуха, безпомощни сме пред изкушението да се видим повече от англичаните и възмущението от убитите неродени. Споделя се масово и от хора с 3 висши, които съм чувал ревностно да я бранят. Ако прехвърлим тази прогноза и върху съседите, би трябвало България, Румъния, Сърбия и Гърция да са най-малко 350 милиона /Румъния пропоционално я слагам 2 по 70 милиона/. Най-вероятно щяхме да сме един град в четири държави, балканските войни щяха да са квартални междуособици и възишките по Япония като страна в която живеят два пъти по – нашироко от нас нямаше да са рядкост. Силна прогноза, реалистична и непредубедена добре, че има хора, които никога не оставят да ти е скучно.

- 18-10-2012|Боян

Самолете, не си ли чувал оная приказка на тираджиите от байтошово време, че Европа започва след Любляна? Какви тука гърци, руснаци, па украинци?

Апропо, понеже вчера не засегнах темата на мат›ряла на Беров и ако ще Главният да се засегне, да подскочи и пак да раздава бележници с двойки (типично по „европейски“), ще се опитам да споделя скромно мнение.

На Беров можем да му простим, донякъде, глаголстването и парадирането с обща култура -- все пак човекът е журналист. При всичкия си патос, обаче, пропуснал е да види това, дето е най-близкото, а именно: под турско робство у нас се разбира положението, в което всеки султански поданик-гяурин, независимо от общественото или имотното му положение, е бил по-долу и от най-простия правоверен турчин само поради факта на гяурството, т. е. -- негърът си е негър, независимо дали е учен или прост. Българите са били роби не в Южняшкощатския смисъл на думата, за съжаление, а в чисто ориенталския: същество от низш произход, следователно -- несъщество, а вещ. Тая вещ може и да е принадлежала номинално на султана, обаче ползването ѝ е поверено на правоверните, за които знаем как са се ползвали: след като са изгонени от страната, след тяхното 500год. присъствие(!), не остава никаква материална следа! Нищо ново не е построено, всичко старо е разрушено. Е, как да не ти домилее за „райските години“?

Тъпо е да е правят исторически проекции със задна дата, обаче фактът, че българските земи са били най-процъфтяващата част на гнилата турска империя си остава. Не можем да гадаем как би се развила историята ни без родолюбивата наивност на Апостола и без анархотероризма на Ботев-Бенковски, но безкрайните дитирамби за „лайфа“ по турско време, които постояннo пълнят страниците на www. librev. com наистина са силно дразнещи.

- 19-10-2012|Кирил Иванов
Цитат:

Българите са били роби не в Южняшкощатския смисъл на думата, за съжаление, а в чисто ориенталския: същество от низш произход, следователно -- несъщество, а вещ……

Тъпо е да е правят исторически проекции със задна дата, обаче фактът, че българските земи са били най-процъфтяващата част на гнилата турска империя си остава.

Е това ме много затруднява, как „несъществото…вещ“ процъфтява блгарските земи.

Щото аз помна как докато бех „парии презрен“ и „роб на труда“ помогнах много да процъфтат некои изключително заслужили „парии презрени“ и „роби на труда“. Сега даже ше им праат и разни научни конференции по СУ–тата. Ама блгарските земи хич не щеха да цъфтат тогава. Цъфтеха, ма не толкова колкото много заслужилите „парии презрени“ и „роби на труда“.

- 19-10-2012|Кирил Иванов

Eдин въпрос към Док.

Требва да има справедливост, то е ясно. Ма откъде толку бици? Това сметам, ше е голем проблем.

- 19-10-2012|Златко

Сега, в един по-горен пост вече стана дума за това, че въпросът за робството не е просто някаква игричка с думи и понятия. Онова, което казва Боян, е по принцип вярно, тъй като цялата мюсюлманска доктрина се държи на три неравенства, които са постулирани в Корана: Воинът е нещо повече от земеделеца; мъжът е нещо повече от жената; вярващият е нещо повече от неверника. Такъв е начинът, по който мюсюлманските общества са функционирали през по-голямата част от историята и в тези по принцип ретроградни постулати се крие като минимум някаква частица от обяснението на факта, че в края на краищата мюсюлманският свят запада и губи надпреварата с малко по-либералния християнски свят от късното средновековие (за Ренесанса и по-късния буржоазно-демократичен възход на Запада изобщо да не говорим). Това са исторически факти, а не опити за оплюване. Нашите тук „дебати“, които по принцип тежнеят към изключително изпростяване и злонамереност, напълно смазват всякакви опити за някакво по-балансирано, по-сдържано интерпретиране на исторически факти и изтъквани тук тези. Казано опростено, 90% от дискутиращите изхождат от максимата „щом не си на моето мнение, значи си враг“. В случая, примерно Боян, очевидно смята, че щом някой си тук отказва да види в „робството“ нещо по-малко от тотално обяснение за всичките ни проблеми – исторически и настоящи – той или тя следователно представя някаква напълно изкривена картина на националната ни история, в която Османското владичество изведнъж се оказва нещо като неосъзнаван до този момент земен рай. И това със злобичка, с ярост и дребнавост, която прави разговора напълно невъзможен (не че самият аз не давам достатъчно храна за подобни емоции със собствените си гневни изблици, разбира се).

Така. Това, що се отнася до „изчистването“ на принципните положения. Нито Иво Беров, нито аз или някой друг от разумно говорещите тук хора се опитва да представи Османското владичество като нещо хубаво и неоценявано до този момент. Онова, което се опитваме да посочим, са само огромните поражения, които нанася върху собствената ни психика – и лична, и колективна – упоритото търсене на обяснения за проблемите ни ИЗВЪН самите нас. Не че в историята ни няма достатъчно основания за песимизъм и мирска скръб. Просто тези неща не водят доникъде, особено когато се превърнат в доминантен обществен тон, в непрестанно повтарян рефрен, който напълно отклонява и вниманието, и енергията на обществото от реалната му задача, която е да гради основите не едно ново, ПОЛОЖИТЕЛНО отношение към самите себе си, към мястото, от което произхождаме, към историята и корените ни. Неспособността ни да се идентифицираме с нещо друго българско, освен с тази непрестанна омраза към съседите и нещата, които те „са ни причинили“, ни лишава от всякакви шансове за положително, свободно, неспъвано развитие, за изграждане на нещо, с което можем да се гордеем, а не само неща, които да ненавиждаме. Това е смисъла и патоса на всички тези дискусии тук, а не дали през 1600-та година хората са живели по-добре, отколкото са ни учили в училище (макар че и това последното не е маловажно). Нещото, което ТРЯБВА да разберем е, че в новите, модерни времена, шансове имат само ония, които успеят да допринесат с нещо собствено, интересно и заслужаващо уважение и възхищение, за ОБЩИЯ ЕВРОПЕЙСКИ ДОМ. С отрицание и кавги не можем да постигнем нищо значително. Ето защо е необходимо да успеем да видим по нов, непознат до този момент начин, самите себе си – което у нас означава да ПРЕОЦЕНИМ историята си. Каквито и да са причините за историческото ни изоставане, ние не можем повече да си позволим да лежим на мързеливия хълбок на омразата!

Това е смисълът на тази и много други тукашни дискусии, а не дали „са ни клали“, и колко…

- 19-10-2012|Златко
Цитат:

Тъпо е да е правят исторически проекции със задна дата, обаче фактът, че българските земи са били най-процъфтяващата част на гнилата турска империя си остава.

А това тук вече наистина ме удивява. Откъде точно я черпиш тази информация, Бояне? Аз поне не съм чел в никакви сериозни изследвания (а всъщност никъде) някакво подобно твърдение. Румъния, Сърбия и Гърция са имали далеч по-напреднали култури (факт!), което ми се струва трудно постижимо без някаква материална база. Странна компенсаторна логика – от една страна да се изкарваме най-големите жертви, а от друга – най-успешните. Единственото нещо, което свързва тези две логически несъвместими твърдения е търсенето на думичката „най“, независимо дали с положителен или отрицателен знак отпред.

- 19-10-2012|Изследовател

Едно изследване, което изрично посочва по-високата бизнес-култура в Българските земи (в сравнение с други части на Балканския полуостров), е това

The Balkan Economies c.1800-1914

„Chapter 6 explores economic aspects of the Bulgarian ‘Rennaissance’ of the mid nineteenth century, and contrasts the diffusion of an indigeneous Bulgarian enterprise culture with the near-absence of any equivalent culture in Bosnia or Serbia“

Който иска да чете – има какво да чете.

- 19-10-2012|Златко

Благодаря МНОГО за посочването на този текст (ще го коментирам след като съм прочел нещо).

- 19-10-2012|Златко
Цитат:

Който иска да чете – има какво да чете.

Оказва се, че май няма. (Това тук е само парченце от цялата книга, от което не може да се прочете нищо.):(Някой има ли представа къде може да се намери цялата книга?

- 20-10-2012|Боян

Признавам си, че не бях чел горното произведение. Тезата за България като „най-процъфтяващата част на турската империя“ ни я преподаваха в средното училище и съм я контрастирал по-късно сам практически във всичко прочетено. Няма противоречие в това политическото потисничество да не се изразява непременно в икономическа нищета -- примери много. Подобни бунтове и въстания на бедни народности, ръководени от най-богатите измежду тях, докато са част от чужди тям държави -- бол.

Явно е обаче едно: Главният си набелязва „врагове“, нарича ги „двойкаджии“ и им лепи етикетите в движение, без да слиза от автобуса. Жалко. Щеше да забележи, дето никъде в споделените мисли не твърдя, че робството е тотално обяснение за всичките ни проблеми. Напротив -- винаги съм твърдял, че проблемите ни са в самите нас, също както и робството е функция от нашата собствена безпомощност (покрай редица други по-маловажни причини). Ще се повторя или потретя с любимия си цитат:“Благосъстоянието на едно общество и справедливостта на неговото устройство зависят от характерите на неговите членове.“ Хърбърт Спенсър, Човекът срещу държавата

- 20-10-2012|Златко

Ок, в такъв случай ще преглътна личната си неприязън и ще се съглася. Здрави да сме всички…

- 24-10-2012|ИК

Я, Златко да те питам, че нещо не съм в час! Как се очаква след освобождението да се бележи растеж след като са избити и опожарени толкова населени места? Като ги развяваш тия статии земи намери нещо за Старозагорското клане! И после обясни как сме белязали икономически растеж след толкова войни до 1935!

- 24-10-2012|Златко

Изглежда не владееш английски език, драги (а аз за съжаление нямам време да преведа горния текст, който и без това е силно специализиран). Във всеки случай икономическите причини за спада в развитието са ясно описани в него. Що се отнася до демографското развитие на страната след Освобождението, то едва ли може да се говори за някакъв сериозен спад в прираста на населението. С други думи – тук очевидно става думата за обичайното „ти ли ще ми кажеш бе, такъв-онакъв?“, толкова характерно за разговорите тук. Нищо де, ако не нахалстваш прекомерно, проблем няма. Аз съм свикнал, пък и не съм злобен човек, минава ми…

- 02-11-2012|Atilla – ГЛЕДАМ И НЕ ВЯРВАМ НА УШИТЕ СИ!!!!!

Още, когато видях цитирания „велик историк“Монгола Златарски и схванах идеята, но народа е казал-“Кръвта вода не става“, а моя пра-пра дядо е клал фесовете през Априлското въстание, а на И. Б. дедо му явно е носел ибрика на пашата!

- 19-11-2012|ДЖОРО ОРО – А сега, де

„Който владее миналото, той владее и бъдещето. Който владее настоящето, владее миналото“

- 02-02-2013|Лъчезар

Molya za izvinenie ne mi raboti kirilicata, no ne moga da ne kajha: Da se opravdavat politicheski platformi v nastoyashteto s tova, koeto se e sluchilo predi 5 veka e neosnovatelno i dori smehotvorno. Tova e, obache samo ednata strana na neshtata. Ne mojhe nie da vikame i kreshtim za Velika Bulgaria dnes, da plachem za Macedonia i Solun – v 21 vek, zashtoto nyakoga si nashite zemi „celuvani bili ot tri moreta“. Ami te i susedite ni togava shte revnat i shte go podplatyat s oshte po pachi „dokazatelstva“. Kray nyama. Kray na razumnoto mirno suvmestno sushtestvuvane. Tova e prelivane ot pusto v prazno. (By the way, a mejhdu drugoto zashto togava vse oshte 3-ti mart e Nacionalen praznik? Idealut za Velika Bulgarska Naciya v ramkite na estestvenite istoricheski granici na bulgarskata narodhnost: Miziya, Trakiya Macedonia – vse oshte e OK, no nyama tursko robstvo? Really?!? OK: v tozi red na misli bi tryabvalo Nezavisimostta na Bulgaria 22 septemvri da e Nacionalen Praznik; Pak OK:) No da se otricha istoriyata ni i FAKTITE NA robstvoto v imeto na nyakakva ili po-tochno – Nechiya – dneshna politicheska conyunktura v Bulgaria- e prosto jhalko, nishtojhno i Svetotatstveno. I Tezi, koito go pravyat obslujhvat edinstveno panturkistkite zabejhki na bulgarskata istoriografiya ot poslednite pone 3 desetiletiya, ashkolsun! Sveshteno nevejhestvo i neosnovatelno podlizurstvo – komu i zashto – Tya (tozi vid istoriographiya i pseudo suvremenna journalistica)nay-dobre si znae!

- 18-02-2013|Славов – Komentar

Иво жалки сте ти и твойта статия…

- 19-02-2013|Георги Гочев – Иво Беров, не Инджев

За малко да пропусна впечатляващата статия заради името „Инджев“!

Медиите и наследството на комунизма

Автор: Юлиана Методиева

Може, ако това се случва в тоталитарни режими. По време на комунизма българските средства за масова информация бяха точно това. Във Факултета по журналистика се застъпваше теорията на Ленин за ролята на печата като организатор и пропагандатор на държавните интереси. Абревиатурата К. А. П. О (колективен агитатор, пропагандатор и организатор) поглъщаше в себе си илюзиите за свобода и индивидуален подход към фактите. Журналистите не информираха обществото. Те пропагандираха политическите задачи на Партията-Държава.

Психологическата схема на държавните организатори на пропагандата тогава бе основана на добър предварителен анализ: колективното безсъзнателно. То е неизтощима база за предразсъдъци, особено към непопулярните етнически и религиозни етноси. До нежната революция през 1989 г. например, обществото твърдо вярваше в опасността от автономна република във Варна, която турците у нас искат да направят. Бяха осигурени и „факти“: през 1985 г. турски терористи бяха взривили влак на гара Буново. Имаше загинали майки и деца (след разкриване на архивите на бившата Държавна сигурност тази фактология се прецизира и първоначално изнесените цифри се оказаха други). Държавните медии имаха задача от Политбюро да представят „възродителния процес“ като неизбежен в полза на българския етнос. Този „мажоритарен“ етнос имаше солиден бекграунд на негативизъм към турците, обусловен от вековното Османско робство. Лично партийният и държавен ръководител Тодор Живков обгрижваше общественото мнение да остане трайно антитурско, а верноподанни историци му помагаха за това. Така журналистиката биваше улеснена в пропагандата си – враждебните нагласи срещу мюсюлманския етнос бяха прекрасна среда, в която вирусите на пропагандата и агитацията се радваха на буен живот под „вещото“ ръководство на политика и наука.

През 2012 г. могат да се проследят твърде аналогични процеси. Въпреки демократичния пейзаж и наличието на независими средства за комуникация.

Умишлени и антималцинствени медийни интерпретации бяха провокирани през лятото от терористичния атентат край Бургас. Фокусът на пропаганда на държавната политика бе върху хората, които изповядват исляма.

Медиите пропуснаха Мустафа, а после го превърнаха в кампания

След атентата край летище Сарафово първото, което вестниците поднесоха, беше предполагаемото име на камикадзето – Мехди Мохамед Гезали. Министерството на вътрешните работи и различните служби за сигурност заедно с чуждестранни експерти лансираха бързо хипотезата за зловещия пръст на шиитската групировка „Хизбулла“. От тази хипотеза преходът към наличието на радикален ислям у нас като потенциална среда на съмишленици на ливанските терористи бе прост: „Работи се по вероятността камикадзето Мехди Мохамед Гезали или съучастникът му да са осъществявали контакт с мюсюлмански общности на Пиринско, в които битуват ислямистки идеи“, пише вестник Стандарт на 22.07.2012 г. „В Гоцеделчевско под лупа са поставени последните седмици на всички, които могат да имат пряка или косвена съпричастност към кървавото деяние“, добавя сайтът Помак. бг.

Внушението на медиите се изгражда по отлично отработена пропагандна схема. Обществото „знае“ за своите турци или помаци онова, което винаги е „знаело“: че косъмът им не е чист. Че не са достатъчно лоялни граждани. Че етническата малцинствена плът по правило е разяждана от микробите на исляма, за който ние като православни християни знаем, че е „варварска“ религия. Цитати като следния са типични: „Благоевградска област със своите компактни селища е един от районите, където съществува потенциална възможност за спящи клетки на терористичните организации“ (Струма). Мисленето на населението от времето на т. нар. „възродителен процес“ не се е променило (Виж Михаил Иванов, поредицата „Като на празник“, сп. Обектив, 2080-2010; както и Михаил Груев, Насилие, политика, памет, София: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011 – бел. авт.). „Тогава“ мразехме турците защото искаха автономия и щяха да ни „вземат“ Варна. Днес рецепцията на турското население е улеснена в същата посока на подозрителност и дискриминация. Мюсюлманите са потенциален съюзник на „Ал Кайда“, „Хизбулла“ или на други неясни ислямски субекти. Дразнят ни протяжните гласове на мюезините по време на петъчната молитва, считаме за фундаменталистки исканията ученичките да ходят забрадени на училище.

Службите за сигурност, американски „източници“ и израелският „Мосад“ казваха пред медиите по повод на извършителя на терористичния акт в Сарафово неща, които твърде бегло се доближаваха до фактите. Разследването на извършителите на атентата бе в началото си, когато независимият Стандарт написа: „Това не е нова хипотеза, но тя придоби по-голяма релефност след стряскащото предупреждение на неназован американски висш служител, който заяви, че има българско крило на „Хизбулла“, което се активизира“. Регионалните медии и сайтове съсредоточиха вниманието си върху стигматизираните от години места като селата Сърница, Лъжница, Рибново. Сред най-четените материали в онлайн медиите през юли 2012 г. бяха публикации, свързани с повдигнатите обвинения за разпространение на салафитска литерутара от Пазарджишката прокуратура срещу 13 имами (Повече за проблема и характера на делото виж в публикуваната дискусия „13 мюсюлмани от Родопите на съд наесен. Как и защо започна делото“, сп. Обектив, бр. 201 – бел. авт.). Връзката между Мурат Бошнак (имам от Рибново), или Неджми Дъбов (районен мюфтия от Смолян) с камикадзето Мехди Мохамед Гезали системно се натрапваше на публиката. Без нито ден изключение класическите медии заедно с онлайн изданията повтаряха за опасността от българския клон на ислямската организация „Ал Уакф ал Ислями“, предизвикала бдителността на ДАНС още през 2010 г., когато бе извършен обиск в домовете на въпросните 13 имами и иззета литература, мобилни телефони, лични вещи. Никому не минаваше през ум въпросът дали действията на служителите на реда са в съответствие със закона. Никой не се запита дали в тези силови действия няма нарушение на правата на човека. Религиозната принадлежност към исляма бе изваждана от журналистите пред скоби като уличаващо обстоятелство. Посланията бяха семпли: ако е мюсюлманин от южните Родопи – внимателно. Ако твърде много посещава джамията, ако децата му учат Корана прекалено всеотдайно – be careful. Щом имамът, който води курсовете по коран е много запален, значи е подозрителен. Пред микрофоните старите ходжи споделяха какво мислят за популярността на младите имами от Лъжница или Сърница. Учили са в Саудитска Арабия, книгите им не са ясни, казваха те. Журналистите разтълкуваха казаното в дописките си: „За 30-годишния тогава имам Мохамед Камбер се знаеше, че преди да дойде в Лъжница, 7 години е учил в Саудитска Арабия. В домовете си държат книги, издадени от странни фондации“ (в. Струма).

В създаването на пропаганден контекст, през който внушенията за връзката между терористите от Бургас и местните мюсюлмани се характеризира с особена устойчивост, в. 168 часа посвети три страници с подробно описание на имамите: „Спящи терористични клетки у нас“, „Възможно е и Ал Кайда да стои зад атаката“, „Защо избират за бази Родопите“, „Имало ги е в миналото, вероятно ги има и сега“. Цитират се експерти по тероризъм от ГДБОП. Цитира се небезизвестният отец Боян Саръев, който предупреждава: „Един ден Европа ще бъде ислямизирана“. Илюстрацията агресивно натрапва портретите на хора с дълги бради и с обезпокоително фанатичен поглед. Дори когато МВР оттегли подозрението си за местни последователи на „Хизбулла“, медиите продължиха да се упражняват в антимюсюлманско говорене.

В тази среда трагичната участ на семейството на шофьора на взривения автобус Мустафа се сдоби с много крехко внимание. Първите дни дори никой не поднесе информация за членовете на семейството му, никой не попита държавните хора какво мислят за загубата на близките му. Едва когато някой подсети премиера Бойко Борисов, че е неприлично и трябва да се изрази съчувствие, името на Мустафа заля страниците на вестниците. „Даряват 5000 лв. за семейството на загиналия Мустафа“, „Държавата даде 10 000 лв. на загиналия при атентата“, „Откриха кампания за подпомагане на семейството“ (Монитор, Новинар). Смъртта на Мустафа не стана новина. Новина се оказа дарителската щедрост на държавата.

Еврейската тема между изтласкването от паметта и прагматиката

Безспорно посещението през септември 2012 г. на българска правителствена делегация в Израел за провеждането на съвместно заседание с кабинета на Бенямин Натаняху мобилизира печатни и електронни медии. Вниманието им бе насочено към визитата заради подписването на договори за сътрудничество между двете страни. Очаквани бяха знаци и послания, които израелският и българският премиер трябваше да дадат по повод на предстоящото отбелязване на 70-годишнината от решението на нацистките съюзници за екстраминация на евреите от Централна и Източна Европа. През 1943 г. фашистките страни извършиха най-масовите убийства по етнически и расови причини, наречени впоследствие от международното право престъпление срещу човечността. В предстоящите възпоминателни церемонии България заема особено място – между високата доблест и еднозначния трагизъм.

Цитиран в медиите, премиерът Борисов заяви: „Има опити на кръгове по света да преиначават, да тълкуват, да коментират историята. Но аз мисля, че България е държава, спасила всичките си евреи по времето на Хитлер“. Тази фраза съдържа цялата антиномия на колективната памет за случилото се между българите и еврейското малцинство по време на Втората световна война. Медиатизацията на думите на министър-председателя, произнесени в Израел, включи високия патос на самочувствието ни на толерантен народ и напълно затъмни срамните факти от март 1943 г., дело на същия този народ и неговите управници. Особено в проправителствените вестници и телевизии журналистическата продукция носеше всички симптоми на дългогодишната практика: да бъдат оповестявани и осмисляни прагматически САМО действията на българите, довели до спасяване на 48 хиляди евреи от „старите“ земи на Царство България! Другият аспект на политиките през 1943 г., довели до депортацията на 11 342 евреи от „новите“ земи на Вардарска Македония и Беломорска Тракия, просто отсъстваха.

Трябва да припомним нещо много съществено. Тази деформирана колективна памет е и резултат от активна медийна пропаганда още от време на комунизма. Тогава вестниците рисуваха всеотдайно образа на Тодор Живков и комунистическата партия като единствени герои в сагата със спасяването на еврейската общност от вагоните за нацисткия концентрационен лагер Треблинка.

Оказа се възможно през 2012 г. демократичните и плуралистични медии да възпроизвеждат същия еднозначен образ на „спасителите“. Разбира се, без Тодор Живков и комунистическата партия.

Заглавията на много вестници и агенции са показателни. От „Борисов разказа в Израел как сме се опълчили на Хитлер“ (news. bg) до „Защо спасените евреи не защитиха спасителите си“ (bnews. bg). Докато британската обществена телевизия BBC излъчваше интервюта с неколцината оцелели от депортацията през 1943 г. евреи от Битоля, мейнстрийм медиите у нас продължиха с експонацията на „светлите“ страници от историята ни. Медиите изградиха музей, в който не може повече нищо да се положи, всичко е съхранено, описано, етикетирано. Текстове със заглавия „Опитвали се да преиначават историята, но ние сме спасили евреите си“ (dnes. bg) или „Българин пита Бойко за наша героиня сред евреите“ (Стандарт) не въвеждат дори косвени съмнения дали това е цялата истина за драматичните събития през 1940–1943 г. Не се подхваща анализ за антисемитския Закон за защита на нацията, приет преди България да стане съюзник на Адолф Хитлер. Не беше интервюиран нито един наш съгражданин евреин да сподели какво мисли за станалото с неговите роднини по време на нацизма, как се чувства в България днес, чувства ли ни негови „спасители“, трябва ли да ни благодари, че е оцелял.

Фразата на премиера Борисов: „Благодарение на това, че се е вдигнал като стена, благодарение на парламентаристите, на Българската православна църква, на българските интелектуалци, на целия народ“, показа своята контрапродуктивност, провинциалност и цинизъм. Придворни историци като Божидар Димитров и Георги Марков поднасяха на читателите си прагматичното съждение, че историята с нашите евреи през Втората световна война трябва да носи дивиденти за българското самочувствие. Журналистите от електронни и печатни издания отиваха още по-далеч. Толерантни сме, защото евреите са живи. Евреите от „новите“ земи във Вардарска Македония и Беломорска Тракия са загинали в газовите камери, защото са „чужди“, защото не са имали поданство, защото България не е имала там юрисдикция. Симплификацията, редукционизмът, дори фалшификациите на исторически факти са типичен белег на днешната българска публичност по този въпрос. По схемата на Damnatio memoriae (Проклятие върху паметта – специална форма на следсмъртно наказание, прилагано в Древен Рим спрямо държавните престъпници. Наказанието се изпълнява като се заличават всички следи за живота на престъпника – бел. авт.) паметта ни напълно изоставя страшните факти, а именно че българско правителството е извършило геноцид над евреите от новоприсъединените земи. Че българската администрация и български войски натовариха евреи във влакове на БДЖ, конвоираха ги от Скопие до Лом и с кораби през Дунав ги изпратиха на смърт в Треблинка!

Повече от ясни са два извода. Първият е, че медиите напълно са се идентифицирали с официалната държавна визия за тази проблемна част от историята ни. Вторият извод се съдържа във видимата неспособност да се правят новини в съвременен контекст. Контекстът е свързан с политическите, изследователски, писателски и граждански усилия на целия Европейски съюз, в това число Дания, също спасила своите евреи, да се разсъждава върху същината на злото, наречено Холокост. Ако след визитата в Израел правителствените среди неизбежно, поради предизборни цели, използваха патриотични клишета, то българските медии останаха длъжни на обществото, защото не успяха да имплицират темите за съдбата на евреите като част от световния дебат. Вестници и телевизии се държаха повече като инструмент за пропаганда, отколкото за осведомяване.

В информационния свят поддържането на държавния дискурс е равнозначно на обезличаване на идентичността на медиите. Преговарянето на негативния комунистически опит на комуникация, опит обратен на нуждите на обществото от информация, е полезен. Дори само поради факта, че новините съществуват вече онлайн. Кликванията отвеждат младия потребител на некомерсиални и неправителствени съобщения в среда с много перспективи. Алтернативата на буквалния политически или националистически конформизъм се нарича нови информационни технологии. Разбира се, доколко човекът онлайн има образованието и потенциала за една модерна, европейска рефлексия, е въпрос на друго изследване.

Източник

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Коментари (6)

- 08-10-2012|кирил кръстев – Какво ли ни казвате? Но защо?

Ако имаше ръкави, (о)плетената от железни пръстени-интереси жилетка на българската журналистика щеше да бъде с два маншета по-омазана.

- 09-10-2012|Плетящият Холандец

Тази авторка и тази нейна статия станаха повод да се поинтересувам какво пишат у нас МАЛЦИНСТВЕНИТЕ медии (все пак има и такива, нали?). Защото авторката се е впуснала да анализира как мейнстрийм-медиите у нас показвали една или друга страна от действителността – та затова аз пък реших да потърся и да погледна как другата страна – малцинствените медии у нас – показват „действителността“…

И попаднах на невероятни неща.

Потърсих в Гугъл и намерих сайт, който е новинарски и който би трябвало да дава „помашката“ гледна точка към нещата.

Сайтът е http://pomaknews. com. И там, вътре, човек може да узнае наистина изумителни неща. В публикация, която е нещо като „програмна“ за сайта и представена от името на неговия „редактор“, намирам следните твърдения:

http://pomaknews. com/bg/? p=669&lang=bg

„Помаците са единствената етническа група в България, която е местно население. Ще се обоснова със следните факти: Турците са преселници от Турция. Българите т. е. прабългарите са преселници от Русия. При помаците миграцията е много малка. Почти няма обезлюдени помашки села, докато такива турски и български има много. Българите не отдават голямо значение за родното си огнище и се преселват според условията на живот в страната и чужбина. Турците правят същото. На основание горепосочените факти може да се приеме, че помаците са аборигените на България и те са етнос, който трябва да има най-големи претенции към тая държава.“

И това не е всичко. В публикацията има и други „интересни“ моменти – дали Юлиана Методиева би се наела да коментира това?

- 09-10-2012|Ирина

Ти, плетящи, стува ми се, не си научил кой знае колко плетки. Не забелязвам плетивото да ти изглежда много сложна работа. Никакви вътрешни противоречия и терзания. Ако ти се занимава с лумпени, отиди на гости на братя Юзеирови, шапката ще ти падне. Но кой го интересуват те, само българските мейнстрийм-медии, когато искат да ни отвлекат вниманието от действителните проблеми. Дело срещу някой престъпник, и в същото време дело срещу ислямски проповедници. С кое ще ни занимаят, с това което ще ни отваря устата, та престъпника да си го оправдаят, че ако се разприказва…

- 09-10-2012|Ирина

Обратното на мейнстрийм-медии не е малцинствени медии, а медии с по слаба популярност, Re: TV беше една интересна медия, този сайт е една медия, струва ми се.

- 11-10-2012|Манол Глишев – Ще си позволя да бъда безкрайно груб.

Не мисля нищо добро за личните мотиви на г-жа Методиева и почти нищо добро за дейността на Хелзинкския комитет у нас.

Разбира се, има невероятни мръсотии срещу турците, помаците и циганите в България. Има я колективната наша простащина и ксенофобщина. Тези неща трябва тепърва да се оценят и превъзмогнат. Възторжената ура-патриотарщина е нещо ужасно.

Но обратната крайност, а именно принизяването на онези (макар и чисто битови) добродетели, които българите понякога действително проявяват в интерес на малцинствата, в никакъв случай няма научна или етична стойност. Става дума за доста неприятна мода, съчетана с кариеризъм.

- 16-10-2012|begem0t

Манол, подкрепям. Точно казано. Е, не е политкоректно, и по-добре.

Отзвуци от конференцията „Да опознаем миналото си“

Автор: Юлиана Методиева

Дойче веле

06.10.2012

България

Лице в лице с историята

Спаси ли България всичките си евреи? – При всички положения е нееднозначно поведението на българската държава спрямо евреите по време на Втората световна война. То подлежи на нов прочит и преосмисляне.

Преди месец в Израел българският премиер каза, че България е спасила всичките си евреи. И предизвика български историци да коментират, че това е поредният пример за инструментализиране на историята. Дори се чу оценка, че „премиерът е невежа“, а държавата има нужда от морални и духовни „патерици“, за да предизвиква у хората положителни емоции.

Всъщност темата за депортацията на 11 838 евреи от Македония и Беломорска Тракия не е табу в България. Тя по-скоро е сред въпросите, обвити в свенливо мълчание, за разлика от широко огласяваното „уникално за европейската история спасяване“ на близо 50 000 евреи.

Една рамка – многопластов разказ

Историческата рамка на случилото се от 1940 до 1944 г. между българската държава и евреите е документирана. Началото е Законът за защита на нацията. Той започва да се обсъжда през септември-октомври 1940 година. Понеже става дума за закон, антисемитизмът става държавна политика, казва икономистът и историкът Румен Аврамов.

На 22.02.1943 г. се подписва споразумението между българския комисар по еврейските въпроси Александър Белев и германския пълномощник Теодор Данекер за депортирането в „германските източни области на най-първо 20 000 евреи“. Изселването е насрочено за 10 март. Но след намесата на Димитър Пешев и група депутати изпълнението на заповедта е отменено. България спасява над 40 000 евреи.

Междувременно (4-11 март) е започнало депортирането на 4 103 евреи от Беломорието и 158 от Пирот. От тях 4 219 са натоварени на влакове и през Лом с 4 кораба напускат България на 20 и 21 март. През Виена те стигат до нацистките лагери на смъртта. 7 123 евреи от Македония са „вдигнати“ на 11 март и директно са изпратени в Треблинка с влакови ешелони на 22, 25 и 29 март. Според официалната версия 11 384 евреи от „новите земи“ са „пожертвани“ за спасението на евреите от пределите на България.

За премиера Борисов България е спасила всичките си евреи

Краят на „спасението и падението“, както определя случилото се с евреите през 1940-44 г. Румен Аврамов, е през август и началото на септември 1944 г., когато започват да се приемат закони и разпоредби, които полека-лека отменят антиеврейското законодателство. Символичният акт е присъдата на 7-ми състав на Народния съд от 2 април 1945 година. Този състав е създаден изрично за съдене на антисемистките прояви на предишните правителства.

Уютната теза

Част от тази фактология е „семейна тайна“ за много от българите. Повечето са чували само удобната теза за уникалното спасяване на „нашите евреи“ и за неспасяването на „другите евреи“. Според Спас Ташев – бивш шеф на Агенцията за българите в чужбина и настоящ политически съветник на Симеон Дянков, след 1941 г. „външните евреи“ не стават български поданици, а остават югославски, респективно гръцки. На практика те са германски военопленници, уточнява в изследването си Ташев. Затова и България не носела отговорност за депортацията и смъртта на повече от 11 хиляди македонски и беломорски евреи.

Ето и аргументите на изследователя: през 1941 г. Югославия и Гърция са победени и окупирани от Германия, като в тези военни действия България не участва. Впоследствие Германия отстъпва на България част от правата си, по силата на подписаната капитулация, но официалният термин, който германците използват по отношение на българското присъствие в Македония, е администриране. През цялото време в „новите земи“ пребивават германски войски, а големите предприятия са германска собственост.

Спас Ташев отбелязва още, че през март 1943 г. български полицаи участват при „вдигането“ на македонските и беломорските евреи и транспортирането им до транзитните лагери в Лом и Скопие. Документите обаче са повече от категорични, според изследователя, че в тези два града германската полиция официално поема контрола над евреите. В Скопие са натоварени на три германски влака, в Лом са качени на три югославски и един австрийски кораб. Германци охраняват депортираните до лагерите на смъртта, нацисти извършват и убийствата. По време на тези събития няма македонски или беломорски евреи, убити от българи, твърди Ташев.

Буридановото двоумене

Българската полиция участва в изпращането на македонските и беломорските евреи до „лагерите на смъртта“

Лесно е да се говори за уникалност и да се правят национални чествания, да се величае нещо, което исторически е неточно, е контрааргументът на Румен Аврамов.

Зад цифрата 11 384, изписана на възпоменателната плоча пред Народното събрание в София, стоят имена на хора от Вардарска Македония и Беломорска Тракия, които представители на българските власти са „вдигнали“ и изпратили към концентрационните лагери, казва проф. Надя Данова. И това са документирани факти. Така че да спрем с Буридановото двоумене, коментира изследователката.

Документирана е и мотивацията и движещите сили на държавната антисемитска политика, според Румен Аврамов. За него именно икономиката е водещият мотив на антисемитизма на българската държавна машина: еврейското съсловие играе негативна роля за българското икономическо развитие. Оттам нататък нещата се отприщват, като минават през два етапа.

Ключът – еврейските капитали

Първият етап е след влизането в слиза от края на януари 1941 г. на Закона за защита на нацията, по силата на който се забраняват определени професии, „предават“ (изземват) се еврейски жилища, българи се сдобиват със забранени еврейски фирми. Спекулата, насилието, грабежът, икономическото мародерство набъбват от средата на 1942 г., кръгът на забранените професии се разширява, а на пазара се предлагат огромно количество еврейски активи, собственост, ценни книжа. И не толкова частни лица, колкото държавни институции, неправителствени и благотворителни организации и съюзи, като напр. Червеният кръст, настървено участват в търгове даже и за мастилници без стъкла или повредени часовници, твърди Румен Аврамов. По същото време България влиза в преговори с Германия за депортацията на българските евреи. В рамките на тази втора фаза попадат и събитията от Беломорието и Македония, където разпоредбите са приложени с пълна сила.

Папка „Ходатайства“

Депортирани евреи пристигат в концентрационния лагер Аушвиц-Биркенау

В архива на Комисарството по европейските въпроси (КЕВ) Румен Аврамов попада и на свидетелства, които разкриват и една друга, паралелна, уродлива, премълчавана действителност – документи, събрани в една папка с ръкописен надпис „Ходатайства“. Това са молби до Комисарството по еврейските въпроси за бартер, протекция и имуществени облаги с движими и недвижими имоти на еврейското малцинство в България. Че даже и в Македония и Тракия.

Ето как звучат някои от молбите: „Моля за г-жа Ботушарова, зъболекарката на Сдружението на финансовите служители, за апартамента на „Гурко“ 38 на Моис Самуил Мушалем. Дай ѝ го!“ Или пък: „Камен Каменов има нужда от жилище. Той е намерил едно еврейско. Моля те, услужи му в кръга на закона.“

В кратките си прошения до тогавашния шеф на комисарството Александър Белев депутати, министри, интелектуалци и духовници посредничат за посегателство върху изкараната на публичната сергия еврейска собственост. Особено след изселването от София „еврейската квартира“ се превръща в особен вид актив, който се раздава според правилата на клиентелизма, а самото комисарство се превръща в агенция за (не)движими имоти. С кратки текстове, обикновено върху визитки, се иска услуга „в рамките на закона“. Фондът на КЕВ е съхранил внушително количество „институционални“ искания за получаване на еврейско имущество, отправяни от държавни служби, учреждения и организации.

„Кадифеният“ регистър на грабежа

Папката „Ходатайства“ е регистър на кадифен и стерилен стил на изнудване. Вършеното от държавната бюрократична машина в центъра се мултиплицира из многобройните разклонения на КЕВ из страната, в Беломорието и Македония. Архивите свидетелстват, че още към 31 март 1943 г., т. е. още преди изселването от София, 364 еврейски апартамента, магазини или кантори са „придобити“ от 160 чиновници, 57 офицери, 10 дипломати, 10 лекари, четирима полицаи, петима депутати, 13 журналисти и адвокати, индустриалци, съдии, отделни учреждения…

Българските историци трябва да разкажат цялата истина, а държавата – да се извини

Но не само държавният елит е замесен в мародерството срещу евреите през 40-те години на миналия век. През юли 1943 година от трибуната на парламента Никола Мушанов говори за това, как из покрайнините на София щъкали селяни с каруци, тръгнали да вземат и те келепир – част от еврейското имущество.

Спасени и неспасени

Изобщо има нещо неморално в делението на „спасени“ и „неспасени“, на наши и други, обобщава Румен Аврамов. Не може да е толкова величаво едно действие, при което една част от хората са спасени, а другите са погубени от същите управници, от същата администрация, от същата държава. Българската държава е длъжна да се извини и да съдейства за разкриване на пълната истина.

Българските историци е редно да седнат на една маса и да разкажат пълната истина, а българската държава да поеме отговорността си. И да не си купува повече историци, допълва проф. Николай Поппетров. Ако държавата мисли за възпроизводството си в паметта на хората в бъдеще, тя не би трябвало да манипулира историята, казва професорът-историк.

Автор: А. Ненкова/Редактор: Е. Лилов

vesti. bg

05.10.2012

Хьопфнер: Историческите факти да се обсъждат, за да продължим напред

Историческите факти трябва да бъдат откривани, публикувани и обсъждани, за да преминем към бъдещето, каза Н. Пр. Матиас Хьопфнер, посланик на Германия в София, предаде репортер на БГНЕС.

Днес почти 70 години след войната ние отново виждаме антисемитски явления, включително и в Германия, събитията във Франция, когато бяха убити млади евреи, някои явления в Близкия изток. В Германия има все още неонацисти и помните, че се откри група, която е убила над 50 турци. Какви изводи можем да си извадим от всички страни затова какво се случва около нас. Много важно е тези неща да се обсъждат с необходимата чувствителност, защото говорим за трагичната съдба на милиони хора и за да можем да продължим в един свят, в който това не може да се случи, заяви посланикът на Германия в София. Той е гост на тридневната конференция „Да опознаем миналото“.

В тези събития, които ще коментираме в нашата конференция се вплитат страсти от цялото човешко поведение – страх и подлост, състрадание и толерантност. 50 000 евреи от старите български територии се спасяват от нацистките лагери на смъртта, благодарение на българското гражданско общество, но повече от 11 хиляди от окупираните в Македония и Беломорска Тракия са депортирани в лагерите на смъртта, каза Красимир Кънев, председател на БХК при откриването на форума.

Депортирани са от профашисткото българското правителството. Тези хора никога не се връщат по родните си места. Ние сме тук, за да разкажем за спасението на българските евреи, но и да говорим за тези депортирани и загинали, които никога не се връщат по домовете си. Повечето хора са чули първата история, което е гордост за българското общество, но трябва и да кажем и за другото, защото то трябва да се знае.

Едно зряло демократично общество трябва да знае какво е за гордост, но и да извади скелетите от гардероба, изрази се метафорично Кънев. БХК не се е бояла от предизвикателствата – обърнахме се към историци, дипломати, представители на БПЦ при подготовката на този форум. Не всички се отзоваха, но това прави по-ценно участието на хората тук. Искаме да чуем гласовете на всички, както се полага в едно демократично общество. За нас е ценно участието на хора, участвали в тези събития, техни потомци. Дебат като този, който предстои е първи по рода си. Нека се заредим с кураж и да се изправим пред нашето минало и въпреки различията да погледнем напред, посочи Красимир Кънев.

Обикновено е странно, появата на посланик на Германия на форум като този, ние обичаме да запазим мълчание в угризение от извършеното от нашите предшественици, каза в началото на словото си Матиас Хьопфнер. Това е немислимо и такова нещо не се беше случвало и преди Втората световна война – такова минало не може да бъде забравено. Толкова европейци унищожени от нацистите, между които 6 млн. евреи, припомни дипломатът. Това минало има своите последствия и поуките – резонира в бъдещето ФРГ продължава да се опитва да компенсира оцелелите – това включва финансови средства, но и начин да продължат живота си нормално, издигнати са много мемориали.

Никога няма да е възможно да осигурим компенсации за това, което е извършено. За някои германци е трудно се справят с това минало, но това е част от нашата идентичност и ни обвързва с големи отговорности, посочи посланикът. Доколко е ценен е този научен анализ на тези събития, имайки предвид ужаса на тези събития, зададе риторичен въпрос Хьопфнер. Но когато го погледнем академично ще получим един малко по-различен поглед, но размерът на тези престъпления към евреите не ни позволяват да се дистанцираме емоционално, категоричен е посланикът и като германец Аз имам огромен респект към хората, които не са допуснали, 50 хиляди български евреи да загинат газовите камери, но винаги трябва да се изследва всичко.

Аз съм част от първото поколение родени в Германия след войната. Моите родители и учители ми дадоха друг поглед. Тогава ученик 20 години след Втората война виждах как се опитваха да се справят с вината. Спомням си, когато обсъждахме процеса срещу Айхман – по – късно, когато учех право в Хайделберг. Въпросът беше дали да има давност за нацистките престъпления. Студентските ми години в началото на 70-те години бяха повлияни от събитията от 1968 година – бунтарско време, в което искахме да се откъснем от поколението на родителите си, припомни си той.

В края на 70 – те години едва започнахме да обсъждаме перверзните престъпления на нацистите. Преди време в Министерството на правосъдието в Германия обсъждахме ролята на Външно министерство на Германия в тези събития. Това беше инициирано от бившия външен министър Йошка Фишер, даде пример за продължаващото изследване по темата в родината му.

Целта на тридневната конференцията „Да опознаем миналото си“ е да се обсъди цялостно дейността на българската държава по отношение на евреите по време на Втората световна война. Досега въпросът се е обсъждал едностранчиво – само във връзка със спасението на българските евреи в рамките на старите територии. Въпросът с отговорността на българската държава в окупираните територии е или пренебрегван, или са правени опити такава отговорност да се отхвърли/намали. Организаторите искат третирането на евреите от българската държава да се разгледа комплексно – да се обсъди както спасяването, така и съучастието в геноцида. На конференцията участват изтъкнати наши и чуждестранни учени и публицисти, както и представители на еврейските общности от трите страни, които са били под юрисдикцията на българската държава – България, Македония и Гърция. /БГНЕС /

eurochicago. com

конференция на БХК

2012.10.04 Един коментар

Предстояща конференция на Българския хелзинкски комитет – опознаване на миналото или продължение на антибългарската пропаганда в Р. Македония?

От прес-съобщение на Българския хелзинкски комитет (БХК) научихме, че на 5 и 6 октомври в хотел „Радисън“ и на 7 октомври в Дома на киното в София организацията ще проведе конференция „Да опознаем миналото си“ с амбицията да разгледа цялостно дейността на българската държава по отношение на евреите по време на Втората световна война.

Като македонски българи, ние приветстваме провеждането на научни прояви и създаването на произведения на изкуството, отразяващи правдиво трагичната съдба на евреите по време на Холокоста, включително и на нашите сънародници-евреи от Македония и Тракия през Втората световна война. Българският културен клуб – Скопие (БККС) решително отхвърля всякакви прояви и рецидиви на расизъм, неофашизъм и антисемитизъм (включително на територията на Република Македония и Република България).

Същевременно, програмата на гореспоменатата конференция поражда сред нас основателни тревоги и опасения, които могат да се резюмират, както следва:

– Доколкото ни е известно, мисията на Българския хелзинкски комитет е да защитава човешките права днес. Не ни е известна никаква роля на БХК нито по отношение на историческата наука, нито за запознаване на българската общественост и младото поколение с миналото на страната.

– Заглавието и дефинираната цел на конференцията подсказват намерение за отъждествяване на съвременния българин с реални или мними вини на българската държава в миналото. Българският народ е известен в Европа и света като уникален народ-спасител на своите сънародници-евреи през Втората световна война и всякакви опити да бъде демонизиран като му се припише със задна дата колективна вина за злодеяния, отдавна осъдени от историята, трябва срещнат решителното противопоставяне на редовите български граждани, организациите на гражданското общество, българската държава, международната демократична общественост и европейските институции.

– Амбициозната цел на конференцията изисква възможно най-широка публичност и прозрачност, с въвличане на водещите представители на българската историческа наука и на гражданското общество. Вместо това виждаме, че форумът ще се проведе при практически закрити врати, с малцина селективно поканени лектори, подбрани слушатели (допускани само със специални покани) и с излъчване на живо по интернет, което поражда съмнения за пропагандна ориентация на проявата. Освен един единствен професор по политология, няма поканен нито един изявен български историк от национален или международен калибър. За сметка на това е поканен Тодор Чепреганов – югославски пропагандист и директор на скопския Институт по национална история, който сред македонските българи има нулева репутация като учен.

– На фона на неотшумелите страсти около македонисткия пропаганден филм „Трето полувреме“, провеждането на такава проява в полусекретна атмосфера и без сериозно българско участие би било крайно контрапродуктивно и би създало допълнително напрежение, вместо да стане повод за размисъл и поуки от историята. Както е добре известно, през мрачните години на Втората световна война еврейското население от всички европейски страни, окупирани от (или съюзени с) хитлеристка Германия, е депортирано в нацистките лагери на смъртта, а щастливите изключения са само две – Дания и България. Извън всякаква човешка логика и дълбоко непочтенно е спасителите днес да бъдат обявявани за палачи, а обвинители да са наследниците на онези, които не са спасили никого!

Имайки предвид всички обстоятелства по-горе, БККС призовава българското гражданско общество да се включи активно в проявата и предлага на организаторите да отворят широко вратите на конференцията за обществеността, осигурявайки повече плурализъм, публичност и прозрачност за всички заинтересовани.

Български културен клуб – Скопие

News. bg

Натискат България да се извини на Скопие за смъртта на 11 хил. евреи

06.10.2012

Соня Колчакова

Българската държава да се извини на еврейския и българския народ за съучастието на българските власти в геноцида по отношение на евреите от Тракия и Македония, призова публицистът Георги Тодоров по време на конференцията „Да опознаем миналото си“ в столичния хотел „Радисън“.

Вече два дни родни и чуждестранни експерти обсъждат дейността на българската държава по отношение на евреите по време на Втората световна война. Събитието се организира от Български хелзинкски комитет и има за цел да се разгледа комплексно третирането на евреите – „Да се обсъди както спасяването, така и участието в геноцида“.

По отношение на събитията от 1943 година Георги Тодоров изтъкна 4 злодеяния и едно праведно дело.

Към „четворката“ той причисли присъединяването на България към Тристранния пакт; приемането на антиеврейски закони; репресии спрямо евреите и депортирането на евреите от т. нар. нови земи. Като праведно дело публицистът посочи спасяването на евреите от старите земи.

Председателят на БХК Красимир Кънев също подкрепи идеята за извинението, отправена от Тодоров. „Разбира се, че трябва да има такова извинение. То донякъде стана… Президентът Първанов мисля, че го направи по време на една сбирка в Израел“, заяви Кънев и добави: „Става дума за много тежко престъпление, което е извършено от българската държава и едно извинение е напълно естествено“.

По думите му извинението трябва да бъде дадено от този, който може да говори от името на българската държава: „Обезателно трябва да има извинение!“.

По време на конференцията Горан Садикардио от скопския мемориален център на Холокост коментира позицията на българските власти по въпроса с депортирането на 11 343 евреи в лагерите на смъртта.

По думите му по време на конференция в Ню Йорк, проведена през миналата година, българският външен министър Николай Младенов е заявил, че много точно се знае какво е участието на България в депортирането.

„Преди седмици пък същият този министър каза, че ще огради историята с червени линии“, коментира Садикардио.

Подобна била реакцията на българския посланик в Македония преди премиерата на филма „Трето полувреме“. По думите на Садикардио аргументите на държавните мъже в България са ехо на това, което се говори през последните 70 години и българското общество все още не е готово да се изправи пред митовете и да признае участието на България в депортирането на тези евреи.

Садикардио призова България да отвори своите архиви най-после и да каже на българското общество каква всъщност е историята. Сред основните теми на конференцията беше дали всъщност българските власти са знаели, че изпращат тези хора на сигурна смърт или са мислели, че отиват да работят.

В подкрепа на първото твърдение беше припомнен разговор между тогавашния български министър-председател Богдан Филов и швейцарския посланик. В него Филов заявява, че тези над 11 000 евреи се качват на влаковете за Германия, за да работят. Швейцарският дипломат обаче му заявил: „Не, те ще бъдат изпратени там, за да умрат“.

Опасни са опитите да се оневинява Хитлер за сметка на България

от Биволъ Петък, 05 Октомври 2012

В х-л „Радисън“ в София се организира научна конференция „Да опознаем миналото си“. Темата е съдбата на 11 000 евреи от Македония и Тракия, станали жертва на Холокоста. Това мероприятие събуди доста сериозна реакция сред част от обществеността. Появиха се мнения, че конференцията е продължение на започналата целенасочена антибългарска пропагандна кампания на Скопие за прехвърляне на цялата отговорност за трагедията с евреите в тези земи върху България. „Да опознаем миналото си“ е свързана пряко с внушенията на македонския филм „Трето полувреме“, който бе обявен от специалисти и историци за манипулативен и грубо фалшифициращ историческата истина. Дебатите оттекнаха дори до Европарламента. Българските евродепутати загърбиха политическите си различия и се обединиха около каузата да не допуснат гавра с националната ни чест.

В самата Македония се чуват гласове, че диктаторското правителство на Никола Груевски се опитва да отклони вниманието от вътрешните проблеми на страната, чрез експлоатирането на Холокоста и „българската вина“ със 70 г. давност. Оказа се, че „Трето полувреме“ е взаимстван от по-стари съветски и югославски соц. филми за Втората световна война, но адаптирани в антибългарска светлина. За да поддържа темата гореща, Скопие наля милиони евро държавна субсидия във филма и построи третия в света музей на Холокоста, след тези в Израел и Ню Йорк. Тъй като догодина предстоят световни чествания на 70 г. юбилей от спасяването на 50 хиляди български евреи от лагерите на смъртта, кампанията за обезценяване на този безпрецедентен акт се засилва. За съжаление, се наблюдава активно пригласяне на македонистката политика от страна на лица и стуктури в самата България.

Разгръщането на тази пропаганда, съчетано с репресии срещу българите в Македония и опитите за подправяне на исторически паметници, ескалира до физическа заплаха и саморазправа с българския посланик в Македония, при опита му да поднесе цветя на гроба на националния ни герой Гоце Делчев. Правителството на Р. България се почувства длъжно най-после да реагира в лицето на Министъра на външните работи Николай Младенов. Преди месец той заяви, че страната ще начертае „червени линии“ на взаимоотношенията си със съседните държави, от които няма да има отстъпление. Тези своеобразни граници на компромисите ще пазят също така историческата ни памет и културна самобитност. Дори премиерът Борисов се принуди да каже в Тел Авив пред колегата си Нетеняху, че „има опити на кръгове по света да преиначават историята“. Държавните ни институции явно усещат грозната заплаха на международен и скъпо платен антибългарски заговор, защото и Президентът Плевнелиев се включи с изявления в общата позиция.

На свой ред българската общност в Скопие реагира чрез официално изявление на Българския културен клуб. В него се изразява тревога от тенденциозност при провеждането на конференцията в „Радисън“. „.. Както е добре известно, през мрачните години на Втората световна война еврейското население от всички европейски страни, окупирани от (или съюзени с) хитлеристка Германия, е депортирано в нацистките лагери на смъртта, а щастливите изключения са само две – Дания и България. Извън всякаква човешка логика и дълбоко непочтено е спасителите днес да бъдат обявявани за палачи, а обвинители да са наследниците на онези, които не са спасили никого!“, завършва комюникето.

Биволъ потърси за мнение един от поканените на скандалната конференция – Спас Ташев. Той е признат изследовател на политическите събития в Западните Балкани, както и темата за Холокоста на полуострова през времето на Втората война. Ташев е издал няколко книги за това. Понастоящем работи като съветник в Министерски съвет.

Спас Ташев е бивш зам. председател на Агенцията за българите в чужбина, създател и пръв директор на Културно-информационния център на Република България в Скопие през 2006 – 2009 г. Той е опитен специалист за политическата ситуация в страните от бивша Югославия и положението на българите в диаспора. Понастоящем е съветник в Политическия кабинет на вицепремиера Симеон Дянков

– Г-н Ташев, от 5 до 7 октомври Българският хелзинкски комитет организира конференция „Да опознаем миналото си“, която е посветена на съдбата на македонските и тракийските евреи. Вие ще присъствате ли на тази конференция?

– Българският хелзинкски комитет наистина организира подобна конференция, получих покана, но предварително поети ангажименти ме възпрепятстват да присъствам и взема участие в докладите и дискусиите.

– В информация в медиите се твърди, че на конференцията се очаква да бъдат отправени обвинения към България като виновник за депортацията и смъртта на македонските и беломорските евреи. Допускате ли да се случи подобно нещо?

– Нека първо да кажа, че според мен българското общество отдавна се нуждаеше от сериозни дебати по тази тема, защото тя вече няколко поредни години се обсъжда по света, но не и у нас. Досега в България, като отзвук от случващото се зад граница, се водиха основно публицистични спорове, но това не е достатъчно. Така че, от тази гледна точка, конференцията „Да опознаем миналото си“, е полезна. В нея са потвърдили участието си изтъкнати български и чуждестранни изследователи и специалисти по еврейската проблематика в България като Ваня Гезенко, Габриеле Нисим и др. В техните трудове се наблюдава един сериозен и последователен научен подход, поради което смятам, че не трябва да изхождаме от една предварително създадена негативна оценка.

– От къде тогава идват опасенията за обвинения към България?

– В конференцията е предвидено да вземат участие някои изследователи, които досега в своите писания са се явявали проводници на неточни и неверни констатации и изводи. Аз съм чел техните статии и неведнъж съм заявявал, че не съм съгласен с тях. Общ за тези писания е фактът, че те не разглеждат събитията в тяхната взаимна връзка и цялост, а взимат отделни елементи извън контекст и се фокусират само върху тях. За останалите обстоятелства мълчат, сякаш те не съществуват. Това пречи на един обективен и безпристрастен анализ. Така се стигна до опитите за налагане на образа на България, като единствен виновник за депортацията и смъртта на македонските, беломорските и пиротските евреи. Ако трябва да посочим фактите с конкретните им имена, анализите на тази група изследователи се крепят на факта, че българска полиция участва във вдигането на евреите от техните домове и транспортирането им до транзитните лагери Скопие и Лом. Тези хора обаче въобще не коментират при какви обстоятелства става това. Мълчи се, че хитлеристка Германия е създател на антиеврейското законодателство и тя го налага силово в цяла Европа, включително и в България. А тази констатация дори е отразена в протоколите на Народния съд в България. Някак тихомълком се отминава факта, че нацистка Германия е творец на идеята за окончателното решаване на еврейския въпрос, пак от Берлин тръгва искането и натиска за депортацията на евреите, които са небългарски поданици от „новите земи“. Мисля, че вече доста хора у нас са чули измислиците за така наречените български транспорти към смъртта. Защо никой не обръща внимание върху документите и дори фотографските източници на информация, че за транспортирането на евреите от „новите земи“ към лагерите на смъртта, в Скопие и Лом пристигат специално организирани от Третия райх ешелони. В Скопие са три депортационни германски влака, а в Лом три югославски и един германски кораб. Пак в Скопие и Лом става официалното поемане на евреите от германските власти и те депортират евреите основно към Треблинка. Там германски нацисти извършват самите убийства. В тези събития няма евреи, убити от българи. Странна изглежда тенденциозността за премълчаване и омаловажаване на тези безспорни и неопровержими факти и се пита какво се цели с това?

– Има ли достатъчно доказателства за това, което твърдите?

– Разбира се, че има. Налични са и чуждестранни, и германски, и български документи. В последния ден на самата конференция, на 7-ми октомври, се предвижда и прожекция на кинохроника от март 1943 г. за депортацията на беломорските евреи. Аз самият съм показвал тези кадри по една българска телевизия, но в техния съкратен вариант от 2.12 минути, както е качен на сайта на Мемориалния музей на холокоста в САЩ. Монтираните в ГДР оригинални кадри обаче са към 8 минути и се надявам да бъдат показани целите. Тогава наистина зрителите ще видят, че при вътрешния транспорт през България са използвани влакове с надпис БДЖ и BULGARIA, ще видят транзитния лагер в Горна Джумая, но също така поемането на евреите от хитлеристката полиция и военни на пристанище Лом. Точно за този момент главният комисар на КЕВ Александър Белев пише, че германските власти поемат евреите.

– Значи все пак има български влакове с надписи БДЖ и BULGARIA?

– Има и не ми е известно някой сериозен български изследовател да е крил това. Между другото, въпросната немонтирана кинохроника е известна още от края на 70-те години на ХХ в., тогава е взета от служител на филмовия архив на ГДР, там кадрите са реставрирани и озвучени с дикторски текст на немски език. От България официално са предоставени на Мемориалния музей на холокоста в САЩ, на „Яд Вашем“ в Израел и на други институции. Именно с тези кадри обаче се манипулира днес в Р Македония. Там неотдавна бе размахана фотография на вагони с надписи БДЖ и BULGARIA, като доказателство за българското участие при депортацията на македонските евреи. Аз съм гледал внимателно целия материал от 8 минути и твърдя, че става въпрос за стопкадър от същия този немонтиран кинопреглед. За него в сайта на Мемориалния музей на Холокоста в САЩ е записано, че е направен в Горна Джумая (днес Благоевград) и в него е отразена депортацията на евреите от днешните гръцки градове Кавала, Серес и Драма. Така че тези кадри нямат нищо общо с депортацията на евреите от Скопие. По-лошото обаче е друго. Със занижено качество, за да не се разпознават детайлите и без да има съответното разрешение от Българската национална филмотека която е собственик на въпросните кадри, те са качени на сайта на „Фонд на Холокоста на евреите от Македония“. Това е институция, създадена с решение на македонското правителство и неговият председател и половината от членовете на ръководството му се назначават от същото това правителство, т. е. това не е неправителствена, а силно казионна организация. За тези кадри обаче е записано, че представляват „депортация и убийства на македонските евреи от български нацисти в окупирана Македония“. Подобен неверен коментар е недопустим за сайт, който е под контрола на македонското правителство, защото в кадрите никъде няма убийства и става въпрос за вътрешен транспорт на лица, които не са родени на територията на днешната Р Македония и нямат нищо общо с нея. Самото депортиране до лагерите в Полша става от германските власти. В сайта на „Фонд на Холокоста на евреите от Македония“ също така нарочно не е споменато, че именно германски нацисти извършват убийствата на тези 11200 евреи в концлагерите, а не българи. Това са част от „триковете“ на скритата манипулация.

– Каква тогава трябва да бъде позицията на България по тези въпроси, които повдигате?

– Аз смятам, че конференцията „Да опознаем миналото си“ ще подейства като катализатор за българското общество. Именно в това е нейната най-голяма полза, защото слага началото на сериозните изследвания и дебати. Това е нещото, от което наистина се нуждаем. Едва след като стане внимателното изясняване и анализиране на всички факти и след като интерпретирането им бъде изчистено от идеологеми, може да се мисли за формулирането на някаква официална българска позиция по този въпрос. Реалистично е това да стане през следващата 2013 г. Има основания България да изрази съжаление, че историческите обстоятелства, наложени от нацистка Германия, са въвлекли България в сложна ситуация, която не е оставила възможност за избор в тогавашния времево-политически контекст да бъде предотвратена депортацията на тези евреи от Македония и Тракия, които не са били български поданици, както това е могло да стане с 50-те хиляди, които са имали български документи за самоличност.

– Днес все още се водят дискусии, дали България наистина е можела да спаси тези евреи?

– Наистина десетилетия витаят стотици различни анализи и отговори. Все пак кое налага експлицирането на темата и то изключително а антибългарски контекст именно сега? Но основните факти са следните: През 1941 година Италия е изпаднала в тежко положение във войната си с Гърция. За да си гарантира гърба, с оглед на предстоящата война срещу СССР, Хитлер решава да се притече на помощ на Мусолини. Пътят му е през България, той оказва огромен натиск и на всеки е ясно, че ние не можем да го спрем. В този драматичен момент България не е имала полезен политически ход. При това положение, остава само да се реши като какъв ще премине Хитлер през България. Ако бяхме оказали съпротива, България щеше да бъде окупирана, а съдбата на еврейското ѝ население щеше да бъде предопределена. В София решават да пуснат германските войски като съюзнически. България обаче не участва във войната. Германия и Италия сами окупират Гърция и Югославия, пред тях е подписана капитулацията им. Впоследствие Германия прехвърля върху България за администриране някои от окупираните от нея територии, населени основно с българи. Това обаче не са териториални промени, а Берлин заявява, че статутът на тези земи ще бъде решен след края на войната. Евреите в тези земи са чужди граждани, със статут на германски военнопленници, те си остават югославски и гръцки поданици. Поражението на Германия в Северна Африка и проектирания евентуален съюзнически десант на Балканите през 1943 г. решава съдбата им. В същото време има евреи заловени от нацистите в Европа, които са били освобождавани, след показване на българския им паспорт. Има свидетелства за семейства на евреи, арестувани в Чехия например, когато едните са отведени в лагерите, а тези, които са били поданици на България, са освободени и оцеляват след войната. Определено може да се твърди, че през ония години на най-кръвопролитната война в историята на човечеството, когато човешкият живот не е струвал пукната пара, българският паспорт е бил индулгенция за живот, особено на хората с еврейски произход. Това заслужава да бъде изследвано и популяризирано, а не маргинализирано. Българското общество наистина прави невъзможното, в контекста на тогавашната ситуация.

– Днес в Скопие твърдят, че всъщност влизането на България в Македония през 1941 г. влошило съдбата на македонските евреи. Вярно ли е това?

– В историята няма „ако“, но все пак можем да приложим съпоставителен анализ. През април 1941 г. цяла Югославия е окупирана от Германия. Впоследствие част от нея, а именно Вардарска Македония и Моравско, са дадени за администриране от България. Сърбия остава под германска окупация. Нека да видим разликите. През април 1941 г. в цяла Югославия се разполагат печално известните айнзац групи. Това са мобилни наказателни групи, които основно избиват евреите. Скопие също става седалище на айнзац група. Започва разграбване на еврейските магазини, побоища, убийства. В края на април идва българската администрация и айнзац групите от Македония са изтеглени. Не твърдя, че македонските евреи са били щастливи, но убийствата и издевателствата спират. Под българска администрация Скопие дори става привлекателно място за евреите от Белград. Много от тях, снабдени с редовно издадени български визи, се опитват да се преселят в Македония. На гара Скопие обаче представители на германската комендатура ги връщат обратно в Белград. В същото време, в Сърбия остава германската окупация, остават и айнзац групите. Проведени са стотици наказателни акции срещу евреите и повечето от тях са избити още през 1941 г. Да, те не са депортирани, просто са убити на место и затова през 1942 г. Сърбия е обявена от нацистите за свободна от евреи. Когато през 1942 г. се провежда конференцията Ванзее, за Сърбия са посочени едва 10 хиляди евреи. Това са основно македонските и моравските евреи, сръбски поданици, защото в самата Сърбия евреи вече почти няма. При това положение да се твърди, че българската администрация е влошила положението на македонските евреи, е най-малкото абсурдно. Нека не забравяме, че именно секретарят на скопската българска община Желязков предупреждава евреите за предстоящата депортация и така няколко семейства са спасени. Ще дам още един пример. През 1959 г. хитлеристкият посланик в София Адолф-Хайнц Бекерле е арестуван в Германия и е обвинен, че е отговорен за смъртта на македонските и беломорските евреи. По време на процеса, като доказателства се събират и показания на затворници от концлагера Треблинка. Всички те заявяват, че единствените евреи от Европа, които идват в Треблинка с пари, цигари, хранителни запаси от консерви, сушено месо и кашкавал и съответно добре нахранени, са македонските и беломорските. Тези хора не са давали показания пред Народния съд в България или пред съдилищата в Титова Югославия, така че казаното от тях може да се приеме за напълно обективно и изчистено от идеологеми.

– Накрая искаме да Ви попитаме кои среди имат интерес от фабрикуването на обвинения към България и какво искат да постигнат с това?

– Трудно ми е да отговоря на първата част на този въпрос. Отговорът, че в съседство традиционно се наблюдава антибългаризъм, в случая би бил доста опростенчески. Трябва да си дадем сметка, че опитите за прехвърляне на цялата вина върху България за депортацията и смъртта на евреите от Македония и Тракия и от друга страна прикриването на ролята на нацистите в тези събития, е своеобразна тиха реабилитация на Хитлер. Обвиненията към България стигат до там, че се отрича дори спасяването на 48 хиляди евреи български поданици. Този факт се обяснява със случайност, или просто стечение на обстоятелствата. Игнорират се дори свидетелствата на очевидци, съвременници и потърпевши. Всичко това поражда ответна справедлива реакция в българското общество, завихрят се спорове, създават се ненужно негативни образи. Давам си сметка, че авторите на обвиненията към България разчитат именно на такива първосигнални реакции. В период, когато отношенията между България и Израел са изключително важни, когато има стратегическо партньорство и приятелство между двете държави и е в ход реализацията на редица проекти, избутването на тази тема на преден план от чужди политически дикредитирани фактори, създава напрежение и затруднения, от което не произтича нищо градивно – напротив. Затова смятам, че обвиненията към България, без да почиват на реални факти, нямат бъдеще. Още повече, че ние имаме още много неща, които можем и трябва да покажем. Защото не само сме спасили българските евреи и тази общност единствена е изпратила войната увеличена, а не намаляла. Все още малцина знаят, че в годините на Втората световна война България е издала 15 хиляди транзитни визи на европейски евреи, изселващи се в Палестина. Така са спасени допълнително 15 хиляди евреи небългарски поданици. Ето още един премълчаван факт, с който да се гордеем като българи.

sofiautre. bg

ВМРО следи под лупа „Да опознаем миналото си“

02 октомври 2012

Златко Желев

Конференция в София готви нови обвинения срещу България за Холокоста, твърдят воеводите

Само след три дни в столицата ще бъде открита конференция под надслов: „Да опознаем миналото си“, съобщиха от ВМРО.

Организаторите от „Хелзинкския комитет“ са си поставили за цел да представят разработки за съдбата на евреите от Вардарска Македония и Беломорието, по време на Втората световна война.

В програмата фигурират известни имена на български изследователи, както и на изследователи на Холокоста от различни иинститути по света.

„Интерес предизвиква името на Тодор Чепреганов от скандално известния Институт за национална история в Скопие. В предварителната програма присъства и името на Майкъл Беренбаум, авторът на Мемориалния център на Холокоста в Скопие и Мемориалния център на Холокоста във Вашингтон, който миналата година издаде книга на тема „Евреите в Македония по време на Втората световна война“ и предизвика разнопосочни реакции с изказванията си за ролята на България по отношение на македонските и беломорските евреи“, пишат воеводите в писмо до медиите.

Конференцията идва на фона на дискусиите около скандалния филм „Трето полувреме“, в който съдбата на евреите от Вардарска Македония е централна тема.

Според ВМРО това съвсем не е случайно. Тази конференция е част от цялата добре планирана антибългарска кампания, която тече в Македония и която вече се изнася и на наша територия.

В същото време, българският изследовател Спас Ташев публикува неоспорими доказателства за редица фалшификации на исторически материали, с които се хвърля измислена вина върху България.

Неговото име обаче не е сред гостите в програмата на конференцията. За сметка на това, приветствие ще произнесе Цецка Цачева, а се очаква официален представител и от Министерство на външните работи.

От ВМРО допълват, че ще следят със загриженост подготовката на конференцията и няма да спестят коментар при всеки изопачен исторически факт и за всяко несправедливо обвинение към България.

vesti. bg

05.10.2012

БХК с конференция „Да опознаем миналото си“

От днес до 7 октомври в София Българският хелзинкски комитет организира конференцията „Да опознаем миналото си“. Нейната цел е да се обсъди цялостно дейността на българската държава по отношение на българските евреи по време на Втората световна война.

„Досега въпросът се е обсъждал едностранчиво – само във връзка със спасението на българските евреи в рамките на старите територии. Въпросът с отговорността на българската държава в окупираните територии е или пренебрегван, или са правени опити такава отговорност да се отхвърли, или намали. Ние искаме третирането на евреите от българската държава да се разгледа комплексно – да се обсъди както спасяването, така и съучастието в геноцида“, казват от БХК.

На конференцията ще участват наши и чуждестранни учени и публицисти, както и представители на еврейските общности от трите страни, които са били под юрисдикцията на българската държава – България, Македония и Гърция. „Изхождаме от убеждението, че само изправянето пред нашето минало в неговата цялост ще обоснове по водите за гордост и ще ни предпази от повтаряне на злополучни държавни политики в бъдеще“, казват организаторите.

По време на конференцията ще се чуят за пръв път автентичните разкази на роднини на жертвите от Скопие, Ксанти, Кавала, София, чиито семейства са загинали в геноцида през 1943 година. Специално поканен е и писателят Габриеле Нисим, автор на първата книга за Димитър Пешев, личността, която, заедно с изтъкнати други депутати, писатели, общественици, направи невъзможна депортацията на евреите от „старите“ предели на България. В рамките на конференцията ни ще бъде представена новата книга „Ти вярваш“ на бившия ни посланик в Белгия, виден публицист и писател Леа Коен. В специалния филмов ден ще бъдат представени документалните филми на режисьора Юлий Стоянов „Борислав и Балканите“, както и „Празните товарни вагони“ на американския документалист профeсор Ед Гафни.

По време на събитието гостите ще имат възможност да се запознаят със заглавия на книги, посветени на еврейското наследство в България, изследване на съвременния антисеметизъм в страната, с гостуващата македонска изложба „Нови източници за холокост“, с много видео материали, кинохроника, предоставена от Българска национална филмотека. /БГНЕС /

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Коментари (53)

- 10-10-2012|Златко
Цитат:

Спас Ташев:

Германия и Италия сами окупират Гърция и Югославия, пред тях е подписана капитулацията им. Впоследствие Германия прехвърля върху България за администриране някои от окупираните от нея територии, населени основно с българи.

Не разбирам защо е нужно всичко това… Италия и германия „окупират“, а ние „администрираме“. Кому са нужни такива откровени игри на думи там, където става дума за неща, от които зависи собственото ни разбиране за това кои сме, какви сме и защо сме такива? Ще се крием сега, напук на фактите, за да спасим лелеяния исторически образ – в резултат на което отново и отново ще си отказваме възможността за откровена конфронтация с миналото, през която очевидно преминава единствения път към бъдещето.

Между другото, дали се лъжа или наистина има огромна разлика в лекотата, с която говори за миналото германецът (човек, който би трябвало да е стотици пъти по-затормозен и натоварен от нас), и самите ние, доколкото се опитваме на всяка цена да отричаме, отричаме и пак отричаме? Няма път напред в отрицанието… Дано поне децата ни успеят да видят малко по-ясно тази толкова проста истина.

- 10-10-2012|Златко

Въпрос към специалистите: има ли изобщо някакви опити от страна на българското правителство да се даде българско гражданство И НА евреите от окупираните територии, или такъв вариант никога не е съществувал? Според мен това също е доста важен аспект на нещата. Някой да има някаква достоверна информация по този въпрос? Ще ми бъде интересно да чуя нещо…

- 10-10-2012|Роберт Леви

Не, Златко, не е имало такъв опит. Друг е въпроса, че и не всички неевреи не са получавали автоматично българско гражданство.

Имало е друго – много хора са помогнали някои евреи да получат такова гражданство. Много хора са прехвърляли евреи в България – Стефан Сърчаджиев се е постарал да докара с личния си автомобил колкото се може повече представители на интелигенцията.

Питам сега, къде е било междувременно обществото в Македония? Вдигало е лозунги „И Струга е наша“ (защото Струга е в италианска зона). Където в България реагира обществото, правителството се вижда принудено да действа. Някой да е чул за протести в Македония? Или българската репресия е била толкова страшна, че не са можели да гъкнат?

Е, хайде не.

Не оневинявам българското правителство. Българска полиция и жандармерия товари хората на влаковете, те минават през България.

Но когато се товарим с вина (какво ли пък е това „колективна вина“?), е наистина много важно да погледнеш на всички възможности, които ги е имало и не са били оползотворени, или обратно, които не са съществували.

Поне за едно Спас Ташев е прав – не българи убиват. А това не може да се каже за французи, поляци, унгарци, румънци…

И, да му се не види, Хана Аренд е била толкова толкова глупава, за да се поддаде на нашенската пропаганда? Защо ли не вярвам?

- 10-10-2012|Златко

Не бе, Роберт, никой не се опитва тук да ни изкара по-черни от дявола, най-малко пък от всички аз самият (и откъде тая чувствителност срещу все някакви „антибългарски“ атаки, не мога да разбера; умрял светът да се занимава с България, та даже и българите извън България; хайде сега, холан – горчивата истина е, че никой не се и сеща за България, камо ли пък да бъде „анти“ нея). Просто ми е писнало – а и не само на мен – от повтаряне на все едни и същи половинчати истини, при това изфабрикувани от машинистите на бай Тошо. Ама избирателна нацийка сме, а? (Впрочем, не сме само ние; в цяла източна Европа тепърва започват да се разравят гробове и вмирисани на мухъл килери; буквално няма кътче извън Западна Европа – която пък е извървяла същия този път 50-60 години по-рано – където днес да не се изкопават забравени кости и да не се припомнят дълго премълчавани престъпления, най-вече свързани с Холокоста и източноевропейските му вариации).

Нашата ситуация действително е уникална, защото не сме „чисти“ престъпници, а дори „спасители“, за разлика от повечето други източноевропейски националисти. Това е безспорен повод за гордост, ако и не от вида, който се проповядва у нас официално (между другото, известно ли е на уважаемата публика, че официалната позиция на Румъния по този въпрос е буквално идентична с българската – те също, видите ли, били „спасители“; това само като един вид огледалце пред носа на всички, които смятат, че само ние по Балканите имаме подобни претенции). Но човек трябва да е напълно сляп, за да не вижда как всяко премълчаване на исторически истини, особено когато са свързани с поемане на неприятни отговорности, само служи на същия този национализъм, който в България дори и образовани хора днес приемат без никакви уговорки. Ха тогава да се намери един човек, който да ми даде поне един пример, в който национализмът, някъде по света, да не е довел до кървища, междунационални сблъсъци и всякакви други радости от подобен род? В това отношение пак не сме най-лошите, нито пък сме кой знае колко по-различни от повечето други източноевропейци, но за самия мен това е недостатъчно утешение. Онова, за което се боря самият аз, е такова осъзнаване на злосторността на национализма, каквото срещам само и единствено в Германия. Тук поне шегички с него няма, всички знаят до какво води той и само разни яйцеглави лумпени, напълно отритнати от обществото, го поддържат по нацистките си сборища. Ей за това си мечтая аз – и съм уверен, че това е музиката на бъдещето, на обединена, над-национална (и анти-националистическа Европа). Но докато се стигне дотам, има още много хляб да се яде, много псувни да се изпсуват, много път да се измине. Дано да е здраве…

- 10-10-2012|Златко

Не знам колко пъти вече трябва да го повторя тук, за да го чуят най-после ушите задръстени: има ДИРЕКТНА връзка между „спасяването“ на българските евреи и „възродителния“ процес 40 години по-късно (първото просто е генерална репетиция към второто). И всяко премълчаване на истината относно генералната репетиция е просто подготвителна крачка към евентуално потретване на историята (ако, не дай Боже, се разпадне сегашната версия на Европейския проект, примерно, и в България отново настъпят мракобесни времена; как мислите, кои ще са първите, дето ще попаднат на топа на устата?)… И кои ще са първите жадни за кръв дървеници, които ще изпълзят от дупките си, преди човек да е успял и да премигне? Сега ги чуваме само по Интернет-форумите. Сребреница показва най-ясно колко малко време им е нужно, за да се превърнат в истински, непоносим за вярване, кошмар…

- 10-10-2012|Ц

Сега чета Аренд. България е сравнена с Дания.

Дори се посмях като прочетох, че нашенските евреи им направили една съвсем малка звездичка, и те вместо да се срамели, я носели с гордост, щото населението било дотам „заблудено“ та ги потупвало по гърба приятелски, с най-голяма симпатия…

Според Аренд по българските земи, т. е. в България, няма убит или екстрадиран евреин. Българския патриарх Стефан казал, „кои сме ние, та да се бъркаме в божиите работи.“ (цитирам по памет) Аренд казва, че Българската Православна Църква далеч надхвърлила с дела и думи Папството в Рим. Правителството, вместо да събере на едно място евреите, взело че ги пръснало из провинцията, почнало едно масово покръстване, и тн. България не е едниствената в симпатията си към своите евреи (дори италианците са правили опити да спасят евреите си), но сравнение с поляци, унгарци, румънци, хървати и прочие, ние сме били огромно изключение сред източните народи. Аренд казва на едно място, доколкото помня, че българите всъщност не са знаели какво точно става с депортираните. Първите евреи, които са били депортирани, по принцип са били тези без гражданство, т. е. от анексираните територии или имигрантите…

Във всеки случай, според мен, колективна вина българският народ не носи за депортирането на македонските евреи, но има хора, с персонална вина. Но българският народ може да се гордее колеквно с културата си на толерантост по онова време. Дано я пазим и днес. От своя страна румънци, украинци, руснаци и тн трябва да се срамуват от анти-семетизма си. Немците имат, според мен, КОЛЕКТИВНА ВИНА, защото огромно мнозинство от хора са участвали в криминалния режим, приемали са малодушно, бих казал малоумно, безумията на бюрократичната машина и нейната идеология, липсвало им е ако не най-елементарно чувство на съпричастност (хайде мнозина не са видяли погромите, униженията и смъртта), то поне здрав разум--и двете зависят от нивота на личен морал, който се дава от природата и се доизгражда чрез възпитанието…

Отговорност за размера, размаха на престъпленията, донякъде носят и самите жертви, евреите, които са подпомагали режима в престъпленията му със своето бездействие. Те нямат колективна вина за това, но определени еврейски лидери със сигурност носят вина--като например един от тях, забравих му името, който е подпомагал ранните депортации и преселвания, обяснявайки, че смятал организираните масови депортации за по-малкото зло, защото евреите така или иначе нямало къде да избягат, в същото време самият той, си взел торбичката с паричките и се измъкнал невредим…

- 10-10-2012|Златко

Според мен не е коректно да се повтаря непрекъснато оценката на Аренд, тъй като книгите ѝ са писани по време, когато никой не си е имал хал-хабер за обратната страна на медала. Всъщност всичко това е толкова близо до ума, че аз неволно се издразвам от това доброволно пожертване на собствената способност за съждние. Мислите ли, че ако тя би имала информацията, с която разполагаме ние днес, оценката ѝ за ролята на България в Холокоста би била същата? Е хайде стига сме се правили на деца, ако обичаме!

Конкретно за този ти пост, Цончо: такова избирателно разпределение на вина и гордост не върви, погледнато от каквато и да е гледна точка. Докато го чета така, все си спомням за любимия виц на един от чичовците ми (в едно – според него много оригинално – обръщение към леля ми): „леле, каква ни е умна щерката, еле па моята; а пък каква ни е тъпа, еле па твоята“ (те имат, разбира се, само една дъщеря). На ти чувство за хумор, на ти логика, на ти справедливост!

Не може един аршин за „нас“, а друг – за „тях“, които и да са те. Не и след родово-общинния строй поне. Така ми се ще да вярвам, не че срещам особено много примери…

- 10-10-2012|Ц

P. S. постът ми беше набързо написан, извинения за неточностите, грешките („антисемитизъм“) и неяснотите. Като говоря за срам, гордост, и вина, не искам да кажа, че сегашните поколения трябва да се срамуват или гордеят с делата на бащите си, а просто, че трябва да си вземат урок, пример за днес и за бъдещето, да анализират миналото и да изградят нещо по-добро… наднационално… за това е необходимо да се проповядна и вярва в нещо, което свързва всички… просто е, на една ръка разстояние е, ама както е писано, ангели с огнени мечове стоят пред дървото на живота…

- 10-10-2012|Ц

Е, аз уточних това преди да прочета коментара ти, Златко. Просто времето не ми позволява да се изразявам по-ясно. Съжалявам. Но интелигентният човек разбира какво имам предвид… Има историческа истина и тя е че българите са били толерантни към евреите си по онова време, както ти си бил толерантен към съседите си цигани в Преслав (това бе родното ти място до колкото помня). Аз чета в момента Арендт, не казвам, че тя е изворът на истината, просто чета Арендт и споделям прочетеното и мнението си… Нямам желание да върта сопи и да вдигам олелия по стар тукашен обичай…

- 10-10-2012|Златко

Познаваме се отдавна, Цончо. Вдигането на олелия и размахването на сопи са нещо като лютиви чушки в манджа – всичко зависи от вкуса и глада на човека. Може и не всеки да ги харесва, но хората идват тук не заради чушките, а заради манджата. Ти също, мисля си…

- 10-10-2012|Ц

…Нека се върнем на темата. Не мога да разбера, ти съгласен ли си, че българите по онова време са били толерантни към евреи, арменци и цигани? Питам не за да споря с теб, просто искам да разбера какво точно искаш да кажеш. Между впрочем не съм прочел текста по-горе, по-късно ще направя това.

- 10-10-2012|Златко

Не, Цончо, не мисля, че нашите сънародници са били „толерантни“ в какъвто и да е просветен смисъл на тази дума. По този въпрос съм писал по-дълъг текст, тук не искам да се повтарям.

Сега, няколко малко „по-сложни“ приказки…

По принцип реална, просветена толерантност е възможна само там, където е надмогната чисто идентификационната степен на осъзнаване и изграждане на националността, тоест съответната група хора не е измъчвана непрекъснато от въпроси като „Кои всъщност сме ние?“ или „Част от какво сме ние, към какво точно принадлежим?“ Разбира се, в чист вид такъв тип сигурност и увереност в себе си вероятно не съществува никъде на днешната фаза от развитие на човечеството, всички човешки общности днес са измъчвани от един или друг вид идентификационни несигурности, което е и почвата, на която растат всички видове нетолерантности и ксенофобии. Проблемът с чисто балканската разновидност на тези неща е в това, че по принцип национализмите тук са силно закъснели, тоест силно незрели и неудовлетворени, нуждаещи се от непрекъснати доказателства за собствената си пълноценност, тоест те само дебнат случай да навирят рога, както ни показва недвусмислено цялата история от последните сто и няколко години в региона.

Конкретно българската ситуация, по собственото ми мнение, е както малко по-изгодна от тази на всичките ни съседи, така и силно накърнена от определени обстоятелства, което я прави много трудна за еднозначно определение. Казано простичко, по правило ние „ни се водим, ни се караме“, но обикновено успяваме да избегнем крайностите, до които са стигали повечето от съседите ни.

Нека сега да видим в какво се състоят предимствата и недостатъците на българската националистическа идея (подчертавам, че „предимства“ и „недостатъци“ тук се употребяват само В СРАВНЕНИЕ с ония на съседите ни, а не като абсолюти; самият аз съм убеден противник на всякакъв вид национализъм и не виждам в който и да е от тях грам полза, но все пак трябва да се съди по справедливост, тоест изхождайки от конкретната ситуация, в която винаги сме се намирали).

Значи, основното ни предимство – очевидно в сравнение с по-млади от нас нации като румънци или македонци – е в това, че ние имаме сравнително по-малко за доказване, защото коренът ни е доста стар и това го знаят всички, няма какво толкова да се надуваме, перим и пъчим (едновременно с това той е пресечен много отдавна – типичната балканска съдба – което пък е директна причина за неувереност и несигурност, тъй като, каква полза от дълга история, когато огромната ѝ част е минала в мрак и несвяст?). Същевременно обаче, за разлика от гърците например, чийто корен е далеч по-стар, ние отново имаме значително по-малко за доказване, защото не носим като тях такова унищожително-гигантско наследство, по чийто бой изобщо не можем да се мерим вече, защото каквото било – било, днес просто си само един от балканските дребосъци, също толкова жаден и гладен като останалите, но как да го признаеш такова нещо, като цял свят се кланя пред миналото ти и на практика те задължава да се изкарваш нещо повече, отколкото всъщност си? Същото тегло носят и турците, поради наследството на Империята – и при тях върви, та доказвай, че не си Дивак Балканский, щото си имал н›ам к›ви славни предтечи и прочие. За сърбите не мога да спекулирам с такава лекота, тяхната ситуация е силно обременена от огромната тежест на федерацията, която изглежда изобщо не е за балканска уста лъжица. Напъваха се много да бъдат над-национални, да показват пътя и на другите (по принцип напълно прав път, само че къде ти такова нещо на Балканите, без европейски чатал на врата…). Така че и тяхната ми се струва по-тежка от нашата, поне що се отнася до остротата на национализма.

Сега, основната отрова на българския национализъм според мен има безкрайно конкретен исторически и корен, и зъб. Името на този зъл зъб е „Сан Стефано“ и това е основната причина за всичките ни, или повечето, националистически страдания и катастрофи. Ако не бяха ни дали такъв гигантски морков пред носа и руснаци, и турци, в онзи кратък момент на опиянение и паника след победата/поражението, може би нямаше да го има този вечен български иредентизъм и тази вечна мечта по чинията на съседите, която, разбира се „си е наша“. Наша, разбира се, само според сапунения мехур, наречен „Сан Стефано“, но иди, та обяснявай ако можеш на народ, веднъж полудял от мерак за величие и слава, че сега трябва да си наляга парцалите и да свиква на по-скромнички амбиции. И така ни влачи това проклето Сан Стефано от една катастрофа на друга, и сигурно ще продължава да го прави, ако я няма Европа на врата ни, чак до Второто пришествие. Няма отрезвяване от национално пиянство, не и без истинска гигантска катастрофа, каквато е Втората световна, в която пък ние нямаме почти никакво участие и съответно не познаваме поуките ѝ.

Сега, какво означава всичко това по отношение на малцинствата в България, и особено по отношение на евреите? Тук първо трябва да се отбележи, разбира се, че еврейското малцинство в никакъв случай не е типично за България, тъй като реалните тукашни малцинства (най-вече турци и цигани), открай време се възприемат като заплаха за „националната цялост“ (да не кажа „чистота“). В този смисъл евреите имат огромния късмет да са малко, тук, у нас. Те не са реална заплаха и, бидейки освен това доста близо по манталитет и финансово състояние до масата българи (беднички са били и те, доста), са се ползвали с естествената симпатия, която свързва едни с други хората от една и съща черга. Това обаче няма нищо общо с толерантността! Толерантността е осъзната обществена потребност и ценност, която не се жертва ей така, при пръв повод, само защото се е удал изгоден случай да краднем нещо от бедните си съседи (което е и основната форма на българския Холокост; изтребването на тракийските и беломорски евреи вече е типично немско изнасилване, което нашите хора сигурно не биха допуснали, ако ония там не им бяха толкова чужди, а следователно и толкова безразлични). Именно в това се състои реалната липса на толерантност и невъзможността тя да бъде заменена от нещо друго, да го наречем „бедняшка солидарност“. Защото бедняшката солидарност съществува само докато е налице поне някакъв минимум от средства за препитание и сигурност. Опрат ли нещата до оцеляване или възможност за колективен, тоест безнаказан, грабеж, отиде и солидарност, и всичко, буквално за две бройки, както го показват събитията и от онова, и от по-късни времена в историята ни (кой мразеше чак толкова много цигани и турци преди умниците ни водачи – яростни националисти, откак ги има, независимо от всичките си други политически пристрастия и обагряния – да напъхат в главите ни абсурдната идея, че тия „ще ни превземат отвътре“?) С две думи: цивилизационната кора се постига само с дълга, упорита и изключително трудна мисионерска работа. И, което е най-тъжно, няма никакви гаранции за оцеляването ѝ във времена на трудности, както ни показва ВСЯКА част от световната история. Все пак тя не може да бъде заменена от нищо друго и, ако има някаква надежда в борбата за оцеляване и преуспяване като род и народ, тя безспорно се състои само и единствено в това – в тази цивилизационна кора, единствената бариера между нас самите и маймуните, които ни дебнат откъм подсъзнанията ни.

Надявам се, че множеството приказки не са успели още да затъмнят основната идея на цялото това изложение, която е в простото твърдение, че в България още никога не е имало истинска осъзната толерантност, и че „спасяването“ на евреите е толкова гигантско отклонение от цялата ни инак силно дивашка най-нова история, че по принцип то не може да бъде нищо друго освен пословичното изключение, което потвърждава правилото. Един народ, който „спасява“ дребното и незаплашващо го с нищо малцинство, само за да се нахвърли като хищник 40 години по-късно върху онова, което винаги е възприемал като екзистенциална заплаха, не може да претендира за толерантност в какъвто и да е смисъл на думата. Може да се говори за огромен исторически късмет – и за жертвите, и за извършителите, но не и за осъзнато, зряло историческо действие от ранга на нещата, които движат събитията в днешна Европа. Впрочем, тия последните са толкова уникални по същността си, че едва ли има нещо, което да може да се сравнява с тях (освен може би изграждането на Американската република). Но нека не се отплесваме.

Това е от мен за днес, с молба за извинение към всички, които не обичат да четат „фермани“, особено пък все от един и същи човек. Няма как, някои неща просто не могат да се изкажат с пет приказки…

- 10-10-2012|Ц

Не се извинявай. Ферманите ще ги чете този, който има потребност… Благодаря за отговора и че си направи труда да пишеш (впрочем и ти отвреме навреме трябва да благодариш на мен и на такива като мен, които отделят от времето си да четат и дискутират).

Какво е толерантност? На мен ми се изплъзва смисъла тази дума, а ето че съм я използвал по инерция!

Дай ми реален пример (когато имаш възможност) как и кога ти беше толерантен, по един просветен начин, за последен път. И после, дай ми пример за толерантност като обществено осъзната ценност--т. е. пример за толерантно общество, не институции, а жива култура.

Чудя се, дали хората не бъркат толеранстостта с простата думичка (състояние на) поносимост, възможна на основата на безразличието, (любовта?), страха, или липсата на чувство за заплаха…

Наистина, какво означава толерантност в „просветния“ смисъл на думата? Днес работих дълго, утре на по-свежа глава ще помисля.

Благодаря ти за отговора, сега по-добре разбирам какво искаш да кажеш.

- 10-10-2012|Златко

Що се отнася до истински, гигантски пример за толерантност в наше време, според мен това е отказът на Германия да участва в Иракската война, въпреки всички неприятности с Америка, които това ѝ докара. Вярно е, че хитрецът Шрьодер използва нещата за собствените си политически интереси – и това го знаеха всички – но силата на пацифизма и толерантността в днешна Германия е толкова голяма, че дори ясното съзнание, че избираме като канцлер някакъв клоун, не попречи на повечето от нас да направят правилния избор; противникът му искаше да направи страната част от коалицията. (Говоря тук по изключение за „нас“ в този контекст, тъй като съм само немски гражданин и гласувам само в тази страна; инак с немците нямам нищо общо, само гражданството и гражданските ценности).

- 10-10-2012|Златко

Виж, Европа – това е нещо, пред което се прекланям и на което съм готов да служа да пословичния последен дъх. Всъщност европейската идея е възможно най-голямото изпитание (а значи и пример) за границите на човешката толерантност, но може би тя е прекалено абстрактна, за да може да служи като реален пример.

(Не искам да давам примери от областта на ежедневието, тъй като в по-голямата си част те обхващат случаи на средна нормалност, а истинско изпитание за толерантността могат да бъдат единствено ситуации, при които решението да приемеш нещо или някого е свързано с реален отказ от определени изгоди, които би ти донесло противното решение. Предполагам, че мнозина от нас вършат и такива неща, но самият аз не мога да се сетя за нещо конкретно от собствения си живот).

- 10-10-2012|Златко

И, разбира се, ти си прав, когато изискваш от мен малко повече благодарност за подкрепата, която ми даваш и ти, и останалите добронамерени участници във форума. Вярно, че в унеса на ежедневието много често забравям колко напълно невъзможен би бил животът ми без всички вас…

- 10-10-2012|Златко

Бих посочил цялостното отношение към различните хора в големите немски градове като друг пример за доста сериозна толерантност (предполагам, че такава е ситуацията и в повечето големи градове навсякъде в развития свят, за разлика от различните провинции, които са традиционно нетолерантни, независимо от това към какви култури принадлежат; може би с изключение на някои части от Скандинавия, но не мога да говоря за неща, които не познавам отблизо). По принцип сегашната немска градска култура е изключително висока, в смисъл като търпимост към най-различни шашави форми на поведение, които се толерират напълно безпроблемно, въпреки сериозните различия между различните градски групи и съответните доброволни ограничения върху собствените им свободи на действие, с които по принцип е свързана всяка толерантност. В това е най-сериозната специфика на толерантността – тя е вид свобода/свободи, от която/които се отказваш доброволно, в името на мирното съжителство с различните от теб хора или групи хора. Понякога това е по-лесно, друг път – по-трудно. Но отказ от нещо, от някакви привилегии или свободи, трябва да има, инак за толерантност не може да се говори.

- 10-10-2012|Ц

Във всеки случай, струва си да се помисли върху толерантността. Институционализирата толерантност ми е ясна. Но тя е повече интелигента политика, отколкото ценност. Просветеното приемане на чуждото и другостта, е прекрасна идея. И нея разбирам. И все пак тази идея има граници, приложена на практика тя се състои в способността ни да живеем, да съжителстваме е точната дума, с идеите, цвета, културата на другия. Има и толерантност към насилието, престъплението, и прочие… И тя изглежда по-реална от позитивната идея за толерантността…

Вчера по PBS имаше прекрасен филм за Обама и Ръмни. Показоха част от писмо, написаво от младия Обама. В него той споделя, че иска да е всеки и всички. Също както апостол Петър бе казал, че заради царството Божие ще бъде евреин, gentile, беден, богат, тн. Може би тук се крие истината за толерантността--способността да влизаш под кожата на всеки, за да го спечелиш за една велика, полезна за всеки кауза…

Абе, струва си да се мисли върху този въпрос. Усещам, че не е чак толкова сложен, просто сега мозъкът ми е на стендбай.

Едно е сигурно--българите са направили нещо за да спасят своите евреи, и са направили нещо да унищожат чуждите евреи. Хана Аренд е приготвила хубави думи за нас, даже и за Георги Димитров е казала една добра дума, припомнила е една стара приказка от 30те „В Германия има само един човек, и той е българин“ (Нашия Гошо)

Надявам се, че е ясно, че казвам тези работи не да се гордея, че съм българин. Да подклаждам гордостта национална. Единствената ми връзка и контакт с България от години насам е майка ми, (нямам дори вече фейсбук акаунт) и донякъде това списание. Не изпитвам абсолютно никакви чувства на национална принадлежност (по папорт се водя иканадец, което е нонсенс) и наистина трудно разбирам усещането за национална гордост и уникалност, което някой хора имат… И честно казано уважам това тяхно чувство, дотолкова доколкото не ми пречат или не правят простотии… т. е. толерантен съм…

- 10-10-2012|Ц

Sorry, исках да кажа апостол Павел, не Петър… абе който чете постовете ми, да не се вързва на всяка казана от мен дума…

- 10-10-2012|This time we‘re friends

Сещам се за Balkan Ghosts на Robert Kaplan.

http://www. nytimes. com/books/98/12/06/specials/ kaplan-balkan. html

- 10-10-2012|Златко

Сложни въпроси са това, наистина. Самият аз не се чувствам ни най-малко затормозен от очевидното противоречие между собствения си вариант на толерантност (търпимост към, да речем, 60-70 процента от мненията тук, които евентуално не споделям), и яростна нетолерантност към 10-те процента, които не само не споделям, но и намирам нападателни или манипулативни (пасивно или агресивно). В първия случай при всички случаи се отказвам доброволно от правото на различно мнение, защото къде ще му излезе края, ако започна да споря с всички за всичко (плюс това откъде да зная дали тези различия са чак толкова важни? решавам по интуиция и толкова). Във втория се стремя поне да аргументирам, доколкото ответната страна не е този невероятно безсрамен човек, който продължава да пъстри форума със (според мен) силно-манипулаторски и напълно безпринципни коментари, под най-различни фалшиви имена, тъй като е готов на всичко, абсолютно всичко, само и само да „докаже“ нещо си. При него махам всичко, дори и когато не е чак толкова безсмислено, просто защото ненавиждам мекотелостта му (не самия човек, слава Богу). Има и един трети случай, при който възприемам определени неща като дълбоко погрешни, но не и злонамерени. Това е най-трудния случай, защото склонността ми към цветист и остър език много често прави коментарите ми да изглеждат далеч по-агресивни, отколкото предполага съдържанието им. Плюс това много малко от хората, които идват тук, имат някакво желание да продължат разговора след първоначалната размяна на мнения, обикновено различни. Не знам на какво се дължи това, дали на традиционната липса на подобно обучение в България (тук хлапетата ги обучават на спор и реторика още от рано в училище), или просто на страха от авторитета, който по неизбежност ми придава ролята на стопанин. По принцип неспособността за поддържане на какъвто и да е по-продължителен разговор извън беглата размяна на остроти или забележки, ми се струва най-характерната черта на тукашния форум. Виждам, че във форуми, където се събират само единомислещи, нещата са по-различни, но пък ценността на такова единомислие ми убягва. Примерно, ако тук биха идвали само „либерали“ или просто хора, които се съгласяват с всичко, което казвам, то едва ли бих продължавал с тази енергия. Собственият ми интелект се разпалва и движи преди всичко от противоречия, което вероятно не е най-добрата предпоставка за толерантност. Впрочем, толерантността в никакъв случай не може да бъде самоцел, особено когато става дума за някакъв вид съвместно търсене на истина. Хората трябва да си поднасят като минимум различни вариации на дискутираната тема, за да не се губи импулса и енергията на търсенето. Разбира се, всичко това в границите на добронамереността, която е и единствената гаранция за оставане в границите на цивилизоваността.

- 10-10-2012|Ц

Хей, това е невероятно:

„Mr. Kaplan spares no individual and no nation in his indictments, least of all Greece, where he once lived for seven years. He is angry at the Greeks for, among other things, having idolized Prime Minister Andreas Papandreou, whom he believes to be a crook, a demagogue and a protector of terrorists. Under Mr. Papandreou, he maintains, the Greek economy fell apart, unmasking the country for what it had always been -- a Balkan state, not a Western one.“

Мерси за линка!

- 11-10-2012|Гост – re:
Златко писа:

Според мен не е коректно да се повтаря непрекъснато оценката на Аренд, тъй като книгите й са писани по време, когато никой не си е имал хал-хабер за обратната страна на медала… Мислите ли, че ако тя би имала информацията, с която разполагаме ние днес, оценката й за ролята на България в Холокоста би била същата?

Аз не мисля, че сега имаме информация, която Аренд не е имала. Броят на убитите евреи от Беломорието и Македония е известен точно, и то не от вчера.

- 11-10-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Що се отнася до истински, гигантски пример за толерантност в наше време, според мен това е отказът на Германия да участва в Иракската война…

Германия отказа да участва не само в Иракската война. Тя отказа да участва и в Либийската война. Нямаше нищо против Кадафи да изтреби всички опозиционери, плюс повечето други неща, които шават, само и само „ние“ да сме пацифисти и да не се намесваме, да не се наруши „нашият“ рахатлък. Затова аз не виждам толерантност в пацифизма – напротив, виждам в него точно обратното: егоизъм, малодушие и желание всеки агресор да бъде оставен да си развява байрака.

(„Гостът“ преди малко също бях аз.)

- 11-10-2012|Атанас Бинев

Аз предпочитам да се върнем в самото начало. Как започва текста?

Там, горе, най в началото стои, един въпрос: „Спаси ли България всичките си евреи?“

Учудвам се, че никой от коментиращите не обърна внимание на този въпрос. Той е по своему уникален.

Този въпрос – „Спаси ли България ВСИЧКИТЕ СИ евреи?“ – предпоставя нещата. Такава формулировка на въпроса предполага, като нещо от само себе си подразбиращо се, че ВСИЧКИ страни в Европа са спасили ВСИЧКИТЕ СИ евреи – и само България, която по традиция, както винаги, си е едно неприятно изключение в рамките на Европа, само тя се е провалила в изпълнението на тази задача …

Затова и следва за тази страна – България – да бъде детайлно проучена и анализирана – как точно се е стигнало до това срамно петно върху снагата на Европа: една страна, която не е спасила ВСИЧКИТЕ СИ евреи…

Е, предполагам, че именно това начално изречение в текста е отказало по-голямата част от мислещите хора да четат по-нататък… Защото така просто не се прави. Или поне наука така не се прави.

Ако ще се мерим по Европа – да се мерим. Ако ще анализираме, ако ще правим сравнения – нека ги правим.

Само че за да правим сравнения, трябва първо да започнем с това: „Успя ли ЕВРОПА да спаси всичките си евреи?“

И едва след това, след като страна по страна сме проверили кой каква част от евреите СИ е спасил – тогава вече можем да стигнем и до България.

- 11-10-2012|Иван

Пиша в един форум, където някога, незнайно кога, съм употребил „Абе що ме нервирате!“, и коментарът беше: „Той наистина обича това, за което говори и затова се нервира.“ Правилно.

Вие защо ме нервирате? Никой не е искал да спасява никакви евреи. Просто се е наложило да се спасяват те, а не някой друг. Колкото, толкова. Всички тук, другите – по-малко. Евреите са това, което е и всеки друг. Защо точно евреите трябва? Защо не спасихме евреите? Ами… защот така. Вие колко спасихте и трябваше ли? Не, не съм, и ако ме питате, ако плуват евреин хитрец и скрин, който ми носи спомени, бих спасил скрина. Ако се дави човек, който ми е приятел, бих спасил него. Нисим Меворах, бащата на Валери Петров, е бил съдия в Народния съд. И още колко. А сега се мазни за доброто у човека.

Но! Не може да се каже, че евреинът е изменчиво нещо по принцип. Да, предател е, но само заради своя народ, който го няма. Нещо като много хитър глупак. Някои да, някои не. Мисля, че под евреин се крие някаква мечта, но няма вече евреи. Събиране на някакви стари работи.

Така аз събирам из къщата стари работи, които да ми напомнят за детството – стари налъми с инкрустации от Албания от дядо ми, стари турски възглавници, някоя вазичка от Севър, появявали са се някак, но са част от къщата. И някои други неща.

Това за евреите. А за българите? Ние сме тук от 681 година! Аз поне. Сега – арабите били помаци. Или помаците били араби. Ние сме тук от тогава, след… вече две държави, и тая е третата! А някакъв, който ние сме пуснали да се изразява, говори, че българите нямали идентичност! Два шамара и готово.

Но. Българинът е идиот. Той ти дава къщата си да се приютиш, за да му се качиш на главата. Това става. Хора без капка морал. Вътрешен морал.

Българинът е имал държава, когато вие, европейците, сте гинали в калта. Българинът НЕ Е ЕВРОПЕЕЦ. Той е доста преди Европа. И наистина си е самодостатъчен. затова го мразите. И като дойдете тук, не можете да се наядете. Ама колко било вкусно. Тоя тъпанар българинът го яде това от двайсет века същото. Имаше ли платове българинът? Имаше ли домати? Имаше ли дърводелци? До мен в момента са две кутийки, които някога си купих по 5 лева, той, тоя тъп българин, ги реже като дърворезба, както вие, европейците, дишате! Вие същите фигури има да ги режете шест години, а той ги е изрязал само защото му е криво преди закуската или цзащото женва му не е станала още! На българинът не му пука и е уморен. (Какво ще правим, е отделен въпрос, малко нещо скапахме останалите части от България, трябва да се оправи някак, но аз, който иска да се кръсти ХХХХХ Шишман Втори, няма да може да купи тази територия, за да е негова, и само аз да разрешавам – а аз няма да разрешава нищо! Всеки да се оправя с каквото му е дала природата. Не знам как да стане.)

Турците ни оставяли да живеем. А защо не се запитате защо у нас е така, а в Турция не? Защото са тъпи. Тъп когато си, ти си просто тъп. Няма друга истина. Тъпият просто си е тъп. Едни брадясали мислят бавно и едни селянки се подчиняват. Това е Турция.

Да ви пикая на европопоклонничеството. В България никъде няма музей на златни ръчички, с които да си чешеш въшките. В България никой не сере по стълбите на никой дворец (след което да го вкара на някоя графиня). С това се фукат французите, не тук. Тук се фукаме с хубава градина в хубав двор и казваме: „Ял ли си? Ела тук и после, като се нахраниш, ще ми кажеш какво си загубил. Ще видим, ще оправим някак работата. Не може да се е загубило чак толкова, колкото ти си мислиш, че се е загубило.“

За религията. Тя наистина е опиум за народа, който е тъп. Пазете си територията. Всеки иска на ни я вземе. А тя, както споменах, не е европейска. Българска е, което е нещо съвсем различно.

- 11-10-2012|Златко – re: re:
Майа писа:

Аз не мисля, че сега имаме информация, която Аренд не е имала. Броят на убитите евреи от Беломорието и Македония е известен точно, и то не от вчера.

Хубаво би било, ако някой може да каже кога точно тази информация за пръв път е станала обект на открити дискусии. По кое време, при какви обстоятелства, в какви мащаби? Защото у нас например беше нужно първо да падне тоталитаризма, за да чуем изобщо, че не сме били само „спасители“. Моите съображения, когато предполагам, че Хана Аренд не е знаела за всичко това, са прости – за самия мен не е възможно след тази информация да разхвалвам прекалено много героичната роля на собствения си народ. Предполагам, че такава реакция е нормална за всеки човек, който не се чувства напънат отвътре да доказва колко, все пак, неговият народ е такъв или онакъв. За чужди народи пък съвсем да не приказваме – а за Хана Аренд, не ще и дума, българите са чужд народ. Така че за мен нормалният извод от нейните изказвания е да смятам, че тя просто не е знаела. Възможно е да греша и за нея унищожението на онези 11 хиляди души да не е чак толкова важно. Но ми е трудно да го повярвам. Така че тук са нужни конкретни факти и конкретна информация. Без това целият ни разговор ще се състои единствено от фрази като „е да, ама не“ или „е не, ама да“. Така поне ми се струва.

- 11-10-2012|Kiril Ivanov

Здрасти Ванка. Аз само искам да те поправа малко за доматите. Не от дваесе века, а от тринаесе. Само това Ванка. А, и изложба даже правиха некога преди време, Тринаесе века блъгарски домати май беше. Даже сега сме пръви по отглеждането на картофения домат. Отвънка домат а отвътре– картооф. Голема сме работа. Отглеждаме ги е така, докато си диша европеецът.

- 11-10-2012|Ц.

Аз, по случайност, бях сред първите изкарали насветло историята с македонските евреи. Преди десет години. Тогава се разрази един дебат, стигна се чак до петиции до Яд Вашем, после двете страни--едната говореща за вината, другата за правотата намериха общ език и дори започнаха общ проект… Аз не взех отношение, само дадох трибуна, и служех за връзка между спорещите. Не взех отношение защото нямах нужните знания… и сега ги нямам.

Аренд говори за сръбските, хърватските, румънските и гръцките депортации. Цитира Staatsrat Harald Turner „that Serbia was ‘the only country in which the problems of both Jews and Gypsies were solved,’ and returned the gas vans to Berlin“

Няма индикации, че е знаела какво става в Македония, но казва, че няма дори един депортиран или убит български евреин (имам предвид евреин живял в рамките на България, не анексираните територии)…

- 11-10-2012|Ц.

…между врочем, Сръбските евреи, според Аренд масово си присъединяват към съпротивата…

Disclaimer: Пак се извинявам за неяснотите и неточностите… започнах да чета Аренд не за да науча историческите факти, аз с надеждата да намеря някакъв по общ отговор на въпроса кой е източника на злото… интересувам се най-вече от мотивите на престъпника--човек или общество, без значение

- 11-10-2012|Златко

Ако може да се съди по текста на Щефан Трьобст тук на сайта, западните историци започват да разглеждат по-комплексно съдбата на евреите в България едва към края на 70-те години, което поставя нещата в правилната перспектива. Хана Аренд публикува книгата си през 63-та, тоест повече от десет години по-рано от това…

Ето съответния цитат от текста на Трьобст:

Цитат:

Макар от края на 70-те години нататък западните историци да развиват един по-диференциран подход към съдбата на евреите във военна България, сред европейската, северноамериканската и израелската общественост представата за „спасението“ на евреите от балканската държава оцелява и след 1989 г.

- 11-10-2012|Златко

Всъщност, изглежда ще се окаже, че похвалите на Аренд предшестват с няколко години дори изработването на официалната българска доктрина по въпроса, която според Трьобст получава началото си с книгата на Хаим Оливер „Бяхме спасени“, публикувана през 1967.

Цитат:

Ситуацията в България се променя през 1967 г., когато Хаим Оливер, приятел на партийния вожд Тодор Живков, публикува книга, озаглавена „Бяхме спасени. как българските евреи бяха опазени от лагерите на смъртта“

- 11-10-2012|Ц.

Интересно е как Живковите комунисти обясняват спасяването на евреите. Версията, че Царят е бил убит заради политиката си към евреите винаги е имала поддържници. Аренд също я споменава--не като факт, а като вероятна причина за смъртта на Борис…

Румен Аврамов, Красимир Кънев, Николай Младенов (които познавам) имат причини, знание и сериозен интелектуален капацитет да мислят и дискутират темата… Тяхното мнение със сигурност е по-стойностно и важно от моето и това на, да речем, група политически фантазьори и форумни кибици в България…

А ето какво точно пише Аренд за тракийските и македонските евреи:

„It is true that the Bulgarian Army had agreed to have all the Jews--they numbered about fifteen thousand--deported from the newly annexed territories, which were under military government and whose population was anti-Semitic; but it is doubtful that they knew what ‘resettlement in the East’ actually signified.“

и още (за цар Борис):

„The Germans were under the illusion that King Boris was primarily responsible for keeping Bulgaria’s Jews safe, and it is reasonably certain that German Intelligence agents murdered him.“

и накрая:

„And the result was that not a single Bulgarian Jew had been deported or had died an unnatural death when, in August, 1944, with the approach of the Red Army, the anti-Jewish laws were revoked.“

Това последно изречение е дебело подчертано от незнаен читател преди мен. Книгата е Eichmann in Jerusalem, издание на Пингвин от 1977 година, заета от университетската библиотека на Concordia University. Стотици студенти са държали изпити по нея, стотици ще продължат да държат, и каквото и да говорим ние тук, ще запомнят само подчертаното--за добро или лошо…

- 12-10-2012|Майя Маркова – re: re: re:
Златко писа:

Хубаво би било, ако някой може да каже кога точно тази информация за пръв път е станала обект на открити дискусии. По кое време, при какви обстоятелства, в какви мащаби? Защото у нас например беше нужно първо да падне тоталитаризма, за да чуем изобщо, че не сме били само „спасители“.

Писах веднъж и отново повтарям, че последното просто не отговаря на истината. Аз научих за спасените (без кавички) и за избитите евреи по едно и също време и от едни и същи източници: филмът „Ешелоните“ и задължителният гимназиален учебник по история на Илчо Димитров, няколко години ПРЕДИ да падне тоталитаризмът.

Това в български мащаб. В европейски и световен – предполагам, че депортацията и избиването на евреите от „новите земи“ е била добре известна от самото начало, а неизвестният факт е бил спасяването (без кавички) на евреите от „старите“ български земи (кавичките намекват, че тук влиза и Южна Добруджа – просто защото наистина е била приета за българска територия, а не само под българско администриране).

Как иначе да си обясним, че историк и популяризатор от ранга на Пол Джонсън пише в труда на своя живот – „Съвременността“ (Modern Times), че от България са депортирани и избити 40 000 евреи?

Бар-Зоар също пише (цитирам по памет) – с когото и да е говорел за спасяването на българските евреи, събеседникът му отвръщал: „Такова нещо не може да е имало, ако беше имало, аз щях да го знам“. Това е било една от подбудите му да напише книгата си „Извън хватката на Хитлер“, в която определено не подминава избитите си сънародници като „маловажни“, но това не му пречи да има много топло отношение към „чуждите“ българи, спасили семейството му.

Просто, когато човек не се ръководи от желание да докаже, че българите са лоши, вижда историята по друг начин.

- 12-10-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Не знам колко пъти вече трябва да го повторя тук, за да го чуят най-после ушите задръстени: има ДИРЕКТНА връзка между „спасяването“ на българските евреи и „възродителния“ процес 40 години по-късно (първото просто е генерална репетиция към второто). И всяко премълчаване на истината относно генералната репетиция е просто подготвителна крачка към евентуално потретване на историята… Сребреница показва най-ясно колко малко време им е нужно, за да се превърнат в истински, непоносим за вярване, кошмар…

Златко, благодаря ти за този коментар, защото той най-сетне слага нещата по местата им за твоите опоненти (които не просто са несъгласни с теб – това ясно – но и просто не можеха да те разберат).

Клането в Сребреница беше позволено, наредено и извършено от хора, които не са „спасили“ на времето своите евреи – със или без кавички – нали? Така че не виждам връзката.

Доколкото знам, Румъния има по-лошо досие от България, що се отнася до Холокоста. Но през 1989 г., когато Чаушеско решава да изпусне натрупаната пара с репресии срещу унгарското малцинство, номерът не минава. След клането в Тимишоара „вождът“ свиква митинг в своя подкрепа в Букурещ, но въпреки страха от вездесъщите тайни и явни ченгета жени от тълпата започват да викат: „Тимишоара, Тимишоара!“, митингът се обръща в антиправителствена демонстрация и краят започва.

В България някои турци и помаци са се надявали на подобно развитие, но не се получи.

Така че, щом толкова искаш да обвиняваш българския народ и българския национализъм за „възродителния процес“, защо по съвета на Окам не приемеш най-простото възможно обяснение? А то е – наистина всеки народ си има някаква доминираща умонагласа, но ТЯ НЕ Е ПОСТОЯННА С ВРЕМЕТО. И както румънците, изглежда, за половин век са станали по-толерантни, по-хуманни или поне по-умни, така българите може да са претърпели развитие в обратната посока. И можеш да защитаваш тезата си, без да сипеш обвинения срещу хората, които преди много години са имали доблестта да спасят еврейските си сънародници, а после са яли лайната на комунизма.

Ти виждаш, че в България има някакъв национализъм и той ти се струва вреден и по-силен от, тъй да кажем, средно-европейския. За мен и двете предпоставки са спорни, но, добре, тъй да бъде. Ти искаш да се отървем от този национализъм. И за да докажеш вредността му, я разпростираш назад в миналото, опитвайки се да докажеш, че сме били геноцидно-нетолерантни и когато сме „спасявали“ евреите си (в кавички), и когато сме били в Османската империя, и може би още от римско време. Всичко това според мен също е – в най-добрия случай – спорно. Но да кажем, че читателят приеме твоята теза – какъв извод е логично да си направи? Щом сме плътно нетолерантни още от ХІV век, а най-вероятно още от VІІ, значи сме безнадежден случай, обречени сме да бъдем гадове, това ни е в гените и няма смисъл да се пънем да ставаме други.

- 12-10-2012|Иван

Здрасти, Кириле, не са и тринаесе, ами аз нещо съм се занесъл. Това с доматите е защото аз обичам домати. Всеки историк има пристрастия, доматите са моето пристрастие. Виждал ли си домати? Много е красиво как цъфтят. Имах една баба, един път, понеже много се страхуваше да не би да отида в обществото без да знам нещо, каквото и да е то, беше саомотвержена жена, ме видя да гледам едно доматче, попита ме какво гледам и аз и казах, че това доматче е много малко, но ако ме пита наистина, мисля си дали може от него (някой си беше изпуснал семка и беше порасло) да се направи такава туршия, каквато ми е давала през зимата – голям червен домат да си го греба с лъжичка. Тя каза, че да, и ще ми покаже как става, ходихме да намерим кутийка, коато да е малка, за едно доматче, сложихме го с солена вода и го чакахме да стане. Стана. После го изядох.

Но не това, доматите са след откриването на доматите, значи 400-500 години. Но пък киселото мляко е на 20 века. А ако е на повече?

Представям си нещата така. върви Аспарух (някой преводач може да го напише и като „кен Еспъруук“) и казва: „С баща ми съм бил по много места, но такова хубаво не съм виждал. Изпрягайте. Оставаме. Аз ще се оправям със славяните.“ Той, разбира се, безпокои византийците. И идва Константин да иска примирие в Поморие, ще питам и ще ти кажа и датата, не помня дати. Тогава е призната българската държава и това трябва да е националният ни празник. Такива са били времената – опитай се да не ме признаеш и ще видиш какво ще стане с тебе, по-добре ме признай, но побързай.

Какво на кого не сме дали! На руснаците език, писменост и религия, дори толкова глупави, че и първия патриарх, понеже нямат, те все нещо нямат. На бе, тука поне има колкото искаш. Това е да си глупав – да се подложиш на този, който после да ти казва, че това, което си му дал, е негово.

Не намирам, че трябва да „бъдем в Европа“. Ние СМЕ самата Европа. Виж карти, правени от други, не от българи. Вие по наше време имахте ли календар? Нямали сте, казват. Освен дето някакви имлператори си кръщавали месеците от грандомания. А ние сме си носили нашия, прабългарския, учените споменават, че бил по-точен.

Дразни ме също споменаването на Балканския полуостров като гмеж от някакви диваци. Има, да, гърците и турците. Може ли да се яде салата от листата на глухарче? Явно можете, като освен бившите български земи имате само камъни. Ама ние сме гърци. Да бе, видях ви какви сте гърци. Виждал съм ви още през 1970-а, когато в ЦУМ изнасяхте гащи на поразия. Гърци, какво да им кажеш, черно, мръсно и лъже.

Да, ние сме виновни. Е, и. Трябва ли да бъдем унижавани, защото сме умозрителни? Такива сме. Защото зяпаме. Ама… да ми идва турски човек и да ми казва, че нямам идентичност, този човек явно не си цени главата. Аз, който работи само на писалищна маса, ще му я махна веднага. Никаква толерантност не ме тресе. Тя е за европейците.

Тя е за тези, които сега се тюхкат, ох Боже, че „доходите щели да се качват бавно“. А те искали бързо. Какво искате, по-точно? Да си сменяте колите и хладилниците с нови модели на 6 месеца? И мебелите на 3 месеца? Това ли ви е западната цивилизация? Как може да има такова тъпо племе! Не може и да използвате Германия като вечния гузен заради нацизма, да ви дава пари. Германците работят, поне това. Но нямате избор, разберете го! Хората разбраха, че духовното е това, което ще ги облекчи до смъртта. Няма религия, реалното носи името смърт.

Работата ми ми помогна да видя планетата оттам, откъдето я вижда Сент-Екзюпери. Интернет ми помогна да я видя отдолу цялата. Скоро планетата ще бъде изцяло опоскана от ламтящите за пари. Не може да бъде запълнена дупка за руда, която вече си изкопал. Нищо не можеш да върнеш. Живеем в кутия, която е голяма, но е кутия. Поне си пазете нещата в кутията. Защото други неща няма да има.

Спя и сънувам камъни, по които са ходили императори. По една случайност те са мои. Мога да си ходя по тях когато си поискам. Имах едно гадже (още го имам), сега още ли го има онзи подлез пред Партийния дом?, попита ме: „Писе, не настръхваш ли, като си помислиш, че ти и аз ходим по същите камъни, по които и императорите?“ Не, не настръхвачм. Те ми се полагат. Те вече са мои, но поне ги уважавайте. ТОВА СА СЪЩИТЕ КАМЪНИ. Ако изобщо разбирате какво казвам.

Властта. Това е власт от селски идиоти. В моето село и в моя град, ако те видят да изглеждаш така, веднага ще ти дадат някаква филия и парче сирене, да не ходиш гладен. Вие изобщо разбирате ли какво става? Аз не.

Та, Кириле, моята любома салата е шопската, но ония са кретени и не могат да си я направят. Също и евреите. Не познавам много, но Мони Паси ми беше съученик в Седма. Закачалките за палтата бяха в коридора. Той много искаше да се види, че има кожух (беше невъзможно да се сдобиеш и скъпо). Свиха му го. И той вдигна страшнва олелия, че са му свили кожуха (нищо, Исак Паси ще му купи друг). Докато той виеше на умряло, ние изпонаебахме всичко живо. Хубаво е да си лежиш завит с момичето до гушата, да си говорите след… хм… нали, а той нека си се тревожи с вид на опечален макак.

Когато евреин ми продъни телефона да ме пита как съм, понеже три дена не ме е виждал и се тревожи дали съм добре, без да ми иска пари, чак тогава ще повярвам.

- 12-10-2012|Златко

Хубаво е да поуспокояваме топката от време на време. Историята на българския национализъм, както и осъзнаването на приноса му към българските и световни катастрофи тепърва ще се пише и изяснява. А междувременно би било хубаво, ако полека-лека започнем да се научаваме, поне в рамките на този малък форум, да не възприемаме непременно аргументите на отсрещната страна като обвинения – нито лични, нито пък, което си е доста абсурдна работа – национални. Хайде стига вече с това „щом не ни хвалиш, значи ни мразиш“. Малко по-зреличко, ако може така…

- 12-10-2012|Николай Марков

:-)

Голям смях пада тука. Този Златко очевидно е много загрижен и силно обезпокоен всеки път, когато по някаква нелепа случайност се е появила от някъде малка вероятност накак си да се окаже, че някой някъде по света се е осмелил да каже (или дори да напише!) някаква добра дума за българския народ…

И щом се появят индикации за това, веднага почва едно голямо обсъждане по изключително важния и съдбовен въпрос: дали Хана Аренд сама е стигнала до изводите си, или ги е заимствала от комунистите в България…

- 12-10-2012|Ц.

Ето един цитат от разказа на Леон Маджар, от личните му спомени и впечатления от онова време:

„During the war [WWII] I witnessed many cases of anti-Semitism from the Bulgarians, but there were some Bulgarians who were against the absurd laws against us and helped us in whatever way they could. I had the feeling that the people didn’t hate us much, but the propaganda they were subjected to was so strong that sometimes they hated us without knowing why…“ Целият текст http://www. centropa. org/index. php? nID=30&amp; x=PXVuZGVmaW5lZDsgc2VhcmNoVHlwZT1CaW9EZXRhaWw7IHNl YXJjaFZhbHVlPTYxNDsgc2VhcmNoU2tpcD0wOyBvcmlTVD1jaX R5OyBvcmlTVj1CYW5reWE=

Това са лични впечатления на обикновен човек, живеещ в Дупница. Те са истина доколкото са лични, и са полу-истина доколкото отразяват реалната политика и състояние на България и българите по онова време.

Но в думите му „Аз имах чувството, че хората не ни мразеха много, но пропагандата на която бяха подложени беше толкова силна, че понякога те ни мразиха без да знаят защо…“ аз намирам един от ключовете към основният проблем днес: Каква е националната ни култура, кой я създава, как възприемаме себе си и другите? Кое се счита за истина от мнозинството и как тази истина влияе на духа на българите и тяхното настаяще и бъдеще.

Историческата истина е важна и винаги комплексна, няма човек, който да я схване напълно, най-малко пък нация. От една дълга история, разказваща нашата колективна съдба, в националното съзнание обикновено остава само едно изречение (подобно на примера с подчертаното изречение от заетата от библиотеката книга)

Това изречение може да е позитивно, може и да е негативно. Рядко, ако не невъзможно, е то да бъде комплексно. Хората, за добро или лошо, могат да запомнят две неща: в случая „България спаси евреите си“ или „България унищожи евреите си“. Третото, пак в този случай, като „България спаси евреите си и помогна за унищожаването на чуждите евреи“, автоматично изчезва от национаното съзнание. Защо? Защото няма ясно послание, няма добро и лошо, няма черно и бяло, т. е. няма спомен, няма емоция, няма история… Народите не помнят детайлите. Историята на един народ е кратка--няколко страници--хан Аспарух, Покръстването, Робството, Освобождението и Възраждането, Ботев и Левски, Царството, Комунизма… толкоз.

Ако в националното съзнание кристализира идеята, че ние сме „спасители“, една толерантна нация в сравнение със съседите, това е добре, добре е за насднес. Дори и това да е лъжа. Това е или може да се превърне в национален мит, който да бъде използван срещу агресивният национализъм например, или в политиката ни към малцинствата: ето, вижте, не е в характера на българина да бъде антисемит, националист, расист, тн. Защо днес ние мразим, защо не се върнем към корените си?

Друг пример: митът за работливия българин, за интелигентния българин. Прекрасни митове, които могат да служат за насърчение, за реална държавна политика към образованието и насърчаване предприемаческият дух на българина…

От друга страна изкарването на неприятните истини, което също не е маловажно (както казва Цвенан Тодоров--да не бързаме да затваряме страницата без да сме я прочели) и превръщенето им отново в мит, може да служи за срам и да предотврати една погрешна политика и култура днес и утре…

Не трябва да се забравя обаче, че ако има такова нещо като колетивна гордост, то колективен срам няма… Т. е. създаването негативен мит, спомен, история, е далеч по-трудна задача…

Това са просто разсъждения.

- 12-10-2012|Майя Маркова – re:
Kiril Ivanov писа:

Здрасти Ванка. Аз само искам да те поправа малко за доматите. Не от дваесе века, а от тринаесе. Само това Ванка. А, и изложба даже правиха некога преди време, Тринаесе века блъгарски домати май беше. Даже сега сме пръви по отглеждането на картофения домат. Отвънка домат а отвътре– картооф. Голема сме работа. Отглеждаме ги е така, докато си диша европеецът.

Апропо, доматът е американско растение, но немаааа смисъл, майтап да става…

- 13-10-2012|Kiril Ivanov

Ех Майя, даже от семейство картофови.

В Блгария го гледат от 19в. и го праат само на трушия до триесете на 20в. Шопската е от по това време некъде. За пловдивската, бургаската, варненската и тругите шопски нема писани сведения. Ако знеш нещо пиши. Това е особено важно с оглед шопската да не попада у евреи, гръци и други разни насекоми. А, и у французойки със средно.

- 13-10-2012|Ирина

На „Иван“ искам до кажа, че неговите съждения са „по-празни от гърне с изпарена пикня“.

Значи тебе те има от тринаесе века и си дал на руснаците писменост, а гърците са „тъпи, черни и лъжат“, ама те са дали на света философи, изкуство, както те казват, „светлината на света“. Е, ще се тепате ли с некой грък да видим, Ганьо ли е повече.

Ти си типичен Ганьо, не се интересуваш от чувствата и нагласите на другите, ПРОВИНЦИАЛИСТ, който се опитва да провинциализира света, /провинциалната проста и чиста душа, дето не знае английски няма нищо общо/.

- 14-10-2012|007 – вече чета само

коментарите – верно, голем смех пада…

Българският домат – най-картофестия в света!:)))

/Радке, как ще си поделим Кирил, напрау не знам!;)/

- 14-10-2012|007 – пояснение:

с коментара си не иронизирам коментарите на К. И.

- 20-10-2012|Аврам бакалина

Моите уважения и към доматите (прекрасен зеленчук!), и към киселото място (любим продукт), но все пак не ви ли идва наум, че десетте божи заповеди са малко по-стари, както и че еврейската Нова година преди 1 месец отбеляза 5773 г. Онова, което смущава в разсъжденията (особено на някои тук) е, че един криминален факт (депортацията и убийството на 11343 евреи) се разглежда през опцията на глобалното отношение към евреите. Т. е., ако те не са ти дали кожуха си доброволно, или ако не те питат всеки три дни как си (впрочем ти правиш ли същото?), ами да ги спасява кой ще! Сега, нека ви кажа като български евреин следните неща: 1. Не желая никой да ме спасява, аз мога да направя това сам, ако се наложи. Единственото условие е да имам същите права. 2. Семейството ми живее по тези земи от малко повече от 13 века, така че не виждам с какво други живущи по същите места имат повече права от мен. 3. Не приемам никаква форма на патернализъм: нито състрадателна(не съм инвалид, нито бавноразвиващ се), нито „толерантна“(да не би да съм нещо заразен, та да ме „толерирате“), единствената форма на взаимоотношения, която признавам, е равноправие. 4. За тази форма ще се боря с всички средства.

Поздравявам ви от сърце, ако ме обичате, ще ви отвърна със същото, ако ли не – тоже. Когато говорите за евреи, представяйте си винаги, че един от тях стои сред вас и ви гледа в очите. Не съм нито растение, нито домашно животно, за да обсъждате по този начин еврейството. И научете българския правопис, срамно е да пишете с грешки и без пунктоация.

- 20-10-2012|Ирина

Авраме, само да ти кажа, че не можеш сам да се спасяваш от тълпата, освен ако не организираш своя ответна, което си е същото като тяхното. Трябва като при циганите, ограмотяване, ама не в пунктоацията, а в човещина. Ама и с личен пример, щото мъдрият разбира слабостите на страха, невежеството…

- 20-10-2012|Борислав – „Да опознаем миналото си“

Историци като Спас Ташев, бидейки в момента и държавни чиновници, много удобно са подчинили перото си на волята на работодателя си – в случая правителството. Г-н Ташев удобно избягва сборниците с документи, които хвърлят обилна светлина върху съдбата на евреите от новите земи: „Документи“ от Натан Гринберг /1945/ и „Обречени и спасени“ /2007/. Евреите от новите земи, включително тези от Западните Покрайнини бяха предадени на германците от българското правителство, защото те преднамерено бяха лишени от възможността да получат българско поданство, а п. 4 от Наредбата за поданството в новите земи е давала възможност на всички други жители на новите земи от небългарски произход да запазят старото си поданство – гръцко или югославско, дадена им е възможност да получат поданство на някоя неутрална държава /Турция, Португалия, Испания, дори и воюваща Италия/и в 6-месечен срок да напуснат новите земи. По-късно този срок е удължен с още 6 месеца. Евреите от новите земи умишлено са лишени от всички тези възможности в рамките на подготовката за предаването им на германците. Искам да попитам г-н Ташев – Западните Покрайнини, който след месец април 1941 г. влязоха в състава на Софийска област – и те ли бяха „германски пленници“? И Западните Покрайнини ли не бяха под юрисдикцията на българската държава? Известно ли е на г-н Ташев, че две български полицейски роти съпровождат ешелоните с евреите чак до Катовице? Известно ли му е също така, че няколкостотин евреи- български поданици, живеещи по време на Втората световна война в Германия и Чехия са предадени на германците за изпращане в лагерите, тъй като българската държава заявява, че няма да се интересува за тях, само ще иска поименен списък на изпратените в лагерите? И накрая – защо г-н Ташев не обяви, че беше поканен на конференцията „Да опознаем миналото си“, но отказа, тъй като, както сам формулира отказа си: „поради неотложни ангажименти“.

- 20-10-2012|Иван

Авраме, твойта с бакалина е като „халваджията за бозаджията“:) особено ако единият се казва Моше, а другият Йосиф:)

Впрочем, пише се пунктУация, поне до вчера беше така. При теб наброих 10-15 грешки.

Не мога да ти напиша обществено-политически текст. Каквото и да започна, включително и служебно, все есе излиза. Като във вица, дето един изнасял от тулския завод части, сглобявал ги у тях и вместо самовар все излизал калашников. При мен обратното, взимам части от калашников и все самовар излиза.

Нали знаеш как е през юношеството – човек търси себе си и е голям ад, докато преминеш през всички познания и колебания. (По тази причина друг един евреин, одески, казва се Джоузеф Хелър, казва в автобиографията си, че не иска никога повече да изживява кошмара на младостта. Аз, българин, го разбирам идеално.) Така и аз веднъж, търсейки формули за нещата, определих какво е благородството и хармонията на тялото. Определих го така. Събличаш един мъж или една жена до пълна голота. Взимаш един чувал от коноп, най-обикновен. Правиш три дупки, като срежеш двата ъгъла и по средата на дъното и му го обличаш. Караш го да направи няколко стъпки. Ако му стои елегантно, това е благородно и хармонично тяло. Може да няма идеалните пропорции, но въпреки това да му стои добре. Може би някои са виждали ужасно лоша физика, но дрехите ѝ стоят добре. Това е заради поведението на тялото. (Изглежда съм заимствал тогава елементи от разпространеното знание, че човек може да е грозен, но да има приятно излъчване, дори да е пленителен.)

Никой не е искал кожуха, за който говориш. Нито вниманието на притежателя му. Когато всичко ти стои добре, нямаш нужда, получаваш, каквото ти трябва, и без това. На него нищо не му стоеше, все беше като някакъв преправен от нещо друго. Беше просто смешно, като човек, който все иска да се представи като специален и все не му се получава.

Коя година сте отброили, няма никакво значение. Разбира се, че не сте живели тук от „повече от 1300 години“. Китайците отброяват някаква подобна година, пък никога не са живели тук. Към раждането на Христос вие сте се наричали юдеи по името на Юдея, а всички останали сте наричали езичници. (Не неверници, а езичници. Чудно ми е какво е ставало с юдеите в Юдея, които не са били поклонници на юдаизма.) В цялата Библия думата „евреин, или евреи“ се споменава числом и словом само 10 пъти, навсякъде другаде е юдеи. Не знам кога сте станали евреи официално в езика на другите държави. Липсва ми познание на повече от 4-5 езика, за да кажа дали има различни думи навсякъде за юдеин и евреин (юдаист е отделна работа). Ако обаче се позоваваш на Библията, трябва да си юдеин, а не евреин.

Още малко за Библията. Естествено, никой не знае кой я е писал и дали точно това е писал. Приема се някакъв краен текст. А как е създаден преди печатното слово и авторството? Представи си следното. Един внук преписва това, от което тя е започнала. До него се приближава дядо му и го пита какво прави. Внукът му обяснява и дядото казва: „Ааа, мойто момче, много интересно, значи учиш хората на добро, така ли?“ „Дядо, аз само я преписвам.“ И дядото казва: „Хубаво, хубаво.“ И добавя: „А защо не включиш и нещо, което ще ти разкажа, знам го от моя дядо.“ И му разказва някаква много поучителна случка, сигурно и тя променена от времето, с някакъв много мъдър асиро-вавилоно-юдео-египетски или някакъв друг сюжет. И тя се появява също в Библията, след известни душевни колебания на преписващия внук.

Това ти го казвам заради десетте Божи заповеди. Никой не знае кой точно ги е написал, особено при положение че и аз бих ти ги казал (много обичам точките и подточките) без изобщо да съм помирисвал никаква Библия. (Бих поспорил само за жената на ближния. Наскоро ми разказаха за една известна и много положителна личност, че и той се влюбил в нея, и тя в него, и двамата женени, развели се и се оженили един за друг. Казах си: „Ето така се прави, когато се случи такова природно явление.“) Впрочем, всички религии твърдят същото като основно добро – каквото и тези заповеди. Че от небето падат написани камъни, ще го подмина. Аз поне не съм видял да падне нито един написан камък, ами се налага да използвам услугите на приятели художници дори за най-малкото изображение върху камък. С жена ми сме правили и опити да забременее, като я сложим пред една дупка в кирпичена стена, аз боботя зад стената от името на Бог и я осветявам с малко прожекторче през дупката, все едно е лъчът на Божието озарение – сценично се нарича пистолет, или следач, от онези, които правят кръг и следят актьора – ами не забременя изобщо от това, да ти кажа. Вярно е, че не съм бог, камо ли пък Бог, но положих всякакво старание, и пак нищо:) Така че не ми я посочвай Библията като източник от кога сте и какви сте. Тя е писана от неизвестни лица, колективно творчество е и може да служи само за подкрепа на други, вече установени исторически факти. За някои неща става, за други не.

„1001 нощ“ е на не по-малко години и също учи на мъдрост и добро. Мисля си дали да не стана шехеразадист по религия:)

Също така, Старият завет учи на едни неща, а Новият – на противоположни. „Око за око, зъб за зъб“ и „когато те ударят по едната буза, обърни си и другата“ нещо не съвпадат като концепция.

Напоследък ме е налегнала по-силно една носталгична сантименталност (или по-скоро сантиментална носталгия), която ме държи от вече има-няма 40 години. Тя се отнася до спомените от вещите. Затова написах, че ако се давят просто евреин и някакъв предмет, който ми е скъп, първо ще посегна към предмета. Но ако се дави приятел (без значение от етнос и религия), ще спася първо приятеля, включително и евреин. Ако пък се давят евреин и малко негърче, естествено ще спася първо негърчето, защото не може да си помогне само.

Казваш, че можеш сам да се спасяваш. И аз казвам същото – защо точно евреите трябва все да бъдат спасявани, разбирани, съчувствани и защитавани? Разбира се, в случая с Втората световна война и Хитлер има отговор: защото точно и само евреите са били подгонени масово. Значи трябва да се намеси и обществото. И дори това не е съвсем истина. В държавите с изразен фашизъм са гонели и всякакви други, които не показват демонстративно вярност към режима. Е, може би не колкото евреите. И това не е съвсем вярно. Не съм живял в Италия по онова време, но съм гледал много филми. Много по-лесно е било евреин да се измъкне, отколкото капиталист, който не е фашист, да си задържи предприятието.

Спасяване на някого при случай – да. Но вечният вой „аз съм евреин и имам право на защита“ (дори когато никой не го напада за нищо) изобщо не ми е ясен. Прилича на онази ситуация, когато едно момче отрано усеща предимствата да е сираче – всички го обгрижват, защото е нещастно сираче. И след 50 години го гледаш: як, червендалест, замогнат, със засукани мустаци, дебел глас и властно поведение, и продължава да смята, че е естествено да получава всичко ей така, защото е сираче.

„Семейството ми е тук от повече от 1300 години“ е съвсем произволна приказка. Показваш един парцел от 1214 година и бележка, че ти е даден от тогавашния български цар, и ще се съглася на 800. Иначе – на не повече от стотина:)

Няма специални. Специален си според таланта и уменията си, не защото си евреин или българин. Хората имат етнос (или народност, има нюанси), култура, език и обичаи и за всеки неговите са специални. Специален ставаш едва когато можеш да правиш нещо по-добре от другите.

Разбира се, че не си зеленчук. Ако пък станеш, стани карфиол, много е хубав. Имам един приятел, който иска да е карфиол именно за да е красив:))) Ако знаеш колко усилия ми коства да го убеждавам да не става карфиол и че е красив и така…:)))

Момчета, гледайте по-ведро и неспекулативно на въпроса с еврейството. Мисля, че повече масови гонения няма да има, поне от предполагаеми християни на евреи.

Мисля си, как ли ще е Аврам бакалина на френски? Може би Avram L’épicier:)))

Аз лично по въпросите на еврейството се присъединявам към Смирненски.

Христо Смирненски

ХРИСТОС ВЪЗКРЕСЕ, РЕБЕКО!

Какво от туй, че си еврейка?

Христос възкресе казвам аз,

седни на дървената пейка

и виж какъв вълшебен час.

Край нас цветиста, свежа пролет

разголва сочната си гръд,

в душата ми в безумен полет

мечти и тайни се тълпят.

Нощта нашепва ласки нежни,

нощта отправя своя зов

и от просторите безбрежни

надниква светлата любов.

Какво от туй, че си еврейка?

Далеч от тебе всяка скръб!

Нали Христос е тоже вейка

от стария еврейски дъб?

А той, о русичка главичко,

е кротък син на любовта

и казал ни е преди всичко,

че всички братя сме в света.

И тъй възкресе Той, Ребека,

възкресе с него любовта,

затуй без много мисли нека

да слеем ний уста в уста.

- 21-10-2012|Гост – re:
Аврам бакалина писа:

Поздравявам ви от сърце, ако ме обичате, ще ви отвърна със същото, ако ли не – тоже.

Явно требва да ти дадем кожуха си доброволно и да те питаме как си, та да ни отвърнеш със същото…

- 22-10-2012|Kiril Ivanov

Да видите вчера кво ми се случи. Разтегам аз по Графа и се озъртам да не пропуснем Ванката да му кажа сдрасти и по едно време слушам некво яко тропане. Озърнах се и гле’ам на кьошето на „Седмочисленици“ и „Шишман“ две ракли, писани такива, нещо си говорат на висок глас. Тракат– ше им изкокнат капаците от пантите.“ Тоа никаквец, ше види той, да ни зареже заради некво негърче, а и с неква Ревека „уста в уста“ и кво си мисли той, че е така лесно ше мине“ и е такива си ги дрънкат и щели на Нац. Кон. На Рак. сички да му кажат Нъцки. Мен ми писна и тамън да се чупим, гле’ам една французойка със средно им каза нещо и тия като я емнаха, така я шашнаха горката, че почна да вика на лево и на десно bonjour, bonjour. Бе неква страхотия беше. Много се чудих кво става и чак е сега като прочетох поста на Ванката сгрех. И са прави „писаните“, бива ли така да ги зареже Ванката. Не знам. Не е добре така. Заради некво негърче и разни там Ревеки.

- 22-10-2012|Иван

Съмнява ме да си „сгрел“, ама щом казваш.

Не си видял правилните ракли, те са резбовани, а не писани, над 100-годишни и са от 5 бона нагоре. Видял си някакви ракли на бедна баба от бедно село. А е трябвало да гледаш за ракла на богата баба от богато село, може и около България. Такава баба по култура закусва с по 2-3 французойки с висше образование.

Ребеките ги остави на нас със Смирненски, ние с тях лесно ще се разберем кой какъв е, разбирали сме се и пак ще се разбираме. Ти си потърси някоя Хортензия или Ева-Мариана от Айтос или от Бяла Слатина.

Кажи от мен на французойката „bonne nuit“.

- 22-10-2012|Иван

Или пък заобичай Аврам бакалина. Той друго не приема – или любов, или омраза, нема шес-пет:))))))

- 30-10-2012|Драго

Смятам, че всички заинтересовани дебатиращи (и евреи, и българи, и всякакви други) би

трябвало с интерес да прочетат това проучване:

Swords or Shields? Implementing and Subverting the Final Solution in German-Occupied <br /> Europe by Ethan Hollander (Wabash College), August 7, 2011.

Преди всичко авторът на това изследване констатира, че „в обширната литература върху Холокоста липсват обяснения защо във всяка от окупираните от Германия страни различни проценти от еврейското население са били депортирани или убити“ („in the vast literature on the Holocaust, there exists no explanation for why differing percentages of Jewish people were deported or killed from each German-occupied country“).

И в резултат от своите научни усилия авторът стига до извода, че „… ‹успехът› на германската програма за геноцид в най-голяма степен е зависел от нивото на политическа йерархия между Германия и съответната окупирана страна. Където Германия е управлявала пряко, там германските искания и интереси, включително и желанието да бъде очистена дадена територия от евреи, са надделявали.“ Както и обратно: където Германия е споделяла суверенитета върху дадена територия с някакви местни официални лица, там проблемите от типа „възложител-изпълнител“ са оказвали „негативно“ влияние върху политиката на окупаторите.

Някои политически аспекти на етническите отношения

в България през последните 22 години

Автор: Михаил Иванов

Навършването на 20 години от падането на Берлинската стена и свързаното с това знаково за цяла Европа събитие – отстраняването у нас от власт на Тодор Живков – активизира дискусията за смисъла на този процес, който като че ли всички свикнахме да наричаме „преход“. Безспорно с проведения на 10 ноември 1989 г. пленум на Централния комитет на Българската комунистическа българското общество започна ускорено да променя своя характер и днес то е радикално по-различно от обществото, в което живеехме преди 20 години. Промените са в най-различни направления, всяко от които значими, и затова не е учудващо многообразието от интерпретации на въпроси като: „Преход от какво към какво?“ или: „Завършил ли е преходът или не?“ и т. н. Различията са неизбежни и са породени от това кой на какви аспекти на осъществяващия се (или може би осъществил се?) процес поставя ударението.

Така например за едни основното е в разграждането на тоталитарната система, характеризираща се савторитарна централизация на властта (със сливане на Комунистическата партия с държавата), при което средствата за производство са държавна собственост и разпореждането с националните ресурси е в ръцете на малобройна върхушка около „първия партиен и държавен ръководител“ – този процес на разграждане се разглежда в контекста на разпадането на съветския военно-политически и икономически блок и преориентацията на източно-европейските страни към европейското и евроатлантическо политическо, икономическо и военно пространство. Според тази гледна точка изброените основни исторически задачи в България са изпълнени и следователно „преходът“ е приключил. (Жельо Желев)

Според други нещата трябва да се погледнат по-опростено – основното в „прехода“, казват те, е смяната на социалистическата система с капиталистическа, разбирана като смяна на характера на собствеността – от държавна в частна. Тази смяна у нас е осъществена и следователно „преходът“ е приключил. (Андрей Райчев)

Трети, наред със смяната на характера на собствеността, поставят ударение върху смяната на еднопартийната с многопартийна политическа система като основно условие за демократично развитие на обществото. Това също е осъществено.

Що се отнася до отговора на въпроса „От какво?“, т. е. от какво начално състояние започва процесът на осъществяващите се промени, то по отношение на него съществени различия общо взето няма и това е съвсем естествено – всички знаем в какво състояние се намираше нашето общество преди 20 години: сателитно положение в съветския геополитически блок, авторитарен еднопартиен режим, държавна собственост и централизирана („планова“) икономика, при което с ресурсите на страната и резултатите от труда на хората се разпорежда тясно ограничен партиен кръг, „социалистическа“ етнокултурна унификация на населението, масово системно погазване на основни човешки права, смазване в зародиш на всеки опит за несъгласие и противопоставяне. И едва ли някой би оспорил, че по всички тези пунктове през изминалия период е настъпила радикална промяна.

Различията се проявяват, когато се съсредоточим върху въпроса „Към какво?“, т. е. кои са характеристиките на „новото“ състояние, възникнало (или което се очаква да възникне) в резултат на прехода. Можем ли обаче ясно да характеризираме това „ново“ състояние (състоянието, към което се стремим), така както по-горе това беше направено по-отношение на изходното състояние. Каква всъщност е целта на прехода?

Достатъчно ли е например, ако кажем, че същността на „прехода“ в областта на икономиката е в това да се раздържави собствеността и се премине към икономически отношения, основаващи се на частната собственост. Не трябва ли към това да се добави, че преходът към частна собственост трябва да се съчетае с изграждането на такива обществени механизми, които ефективно да гарантират реална пазарна конкуренция, при която самостоятелни и независими икономически субекти се съревновават равнопоставено в областта на производството, търговията и услугите, като в същото време е осигурена и защита на социално уязвимите групи. Защото без това допълнение ще можем ли да говорим за регулиращата роля на пазара, като основно необходимо условие за устойчиво икономическо развитие на обществото. Разбира се така разширена целта не е достижима в нейния абсолютен смисъл (тя съответства на едно асимптотично състояние), но ние бихме имали ориентир, към който обществото се стреми, ще сме стимулирани да въведем мяра до каква степен сме се приближили към нея. Защото само по себе си това, че собствеността е частна, не може да ни предпази от вмешателства върху икономическите отношения, осъществявани например корупционно чрез държавата от олигархични мрежи в интерес на определени икономически субекти за сметка на други. С други думи целта е капиталистическа икономика, основаваща се на пазарно регулиране и при защита на уязвимите групи, а частната собственост е само едно необходимо, но не и достатъчно условие за постигането на тази цел. Тези разсъждения звучат елементарно, но протеклата в нашето общество дискусия по повод на годишнината от началото на промените, а и, което е от първостепенно значение, самото състояние на икономическите отношения у нас (или по-точно отношенията в триъгълника: политически субекти – държава – икономически субекти) ги прави актуални и дава основание те да бъдат напомнени.

По същия начин, правейки аналогични уговорки, ние можем да кажем, че в политическата област целта на промените е постигането на политически плурализъм, за което многопартийната система е едно необходимо но не достатъчно условие, защото устойчиво демократично развитие не може да се постигне без да се гарантират условия политическите субекти да се съревновават равнопоставено за участие в управлението.

Що се отнася до етническите отношения, на които е посветен този текст, същината на започналите в края на 1989 г. промени може да бъде формулирана (отново със съответните уговорки) като слагане край на провежданата асимилационна партийно-държавна политика, целяща етнокултурна унификация, въвеждане на гаранции за етнически плурализъм, при който се осигуряват условия отделните индивиди и групи от индивиди да могат да съхраняват и развиват своята идентичност, включително своята етническа идентичност, и същевременно се полагат грижи за успешното функциониране на националния обществен организъм, взет в неговата цялост и единство.

Ако се приеме така изложения подход, от направените разсъждения следва, че да се говори за край на „прехода“ строго погледнато е лишено от смисъл. Става дума за процес с отворен край или по-точно – с асимптотично крайно състояние, дефинирано от целите, които се поставяме, и въпросът всъщност е до каква степен сме се придвижили към това състояние. Според автора на този текст в нашето общество трябва ясно се осъзнае, че се намираме все още в самото начало на пътя.

Анализирайки събитията от преди 20 години, ще бъде грешка, ако ограничим своите разсъждения в тесните рамки на българските граници. Тенденциите, които се изявиха у нас в края на 80-те години са само част от по-общи тенденции. В края на краищата падна не само комунистическият режим в България. Паднаха комунистическите режими във всички европейски социалистически страни от съветския блок и е много малко вероятно да се предполага, че ние бихме могли да правим изключение. Ето защо датата, която символизира началото на прехода от комунистическо към демократично общество за цяла Източна Европа, включително за България, това е 9 ноември 1989 г. – денят, когато беше съборена Берлинската стена, а не следващият ден – 10 ноември, когато началото на промените в България беше поставено с вътрешнопартиен преврат.

Нека сега, изхождайки от този мащаб на събитията по онова време, да насочим своето внимание към конкретната реализация на българския случай. Наша специфика в сравнение с другите европейски социалистически страни е голямото тегло и съответно – влияние, на Българската комунистическа партия като основен инструмент за поддържане на авторитарната власт. (В края на 1989 г. в тази партия членуваха над 900 хиляди души, което е повече от 10 % от цялото тогавашно население на България.) Ето защо анализирайки влиянието на различните обществени сили, довели до Ноемврийския пленум, ние трябва да се опитаме да видим най-напред процесите и тенденциите в самата партия.

Не е без значение, че през 80-те години сред част от членската маса на Комунистическата партия станаха по-ясно изразени известни демократични тенденции. Израз на тези тенденции е активното включване на партийни членове в движението на неформалите, което се разгърна през 1988 и 1989 г.

Що се отнася до управляващите среди по това време, сред тях се очертават три основни кръга (това става ясно видимо след началото на промените). Между тези кръгове се води борба за това, чия алтернатива да надделее в развитието на обществото, включително и по въпросите на етническата политика:

Кръгът около Александър Лилов, тогавашен член на Политбюро, провежда лява реформаторска политика, насочена към запазване на социалистическата система, търсейки пътища за нейното демократизиране. Загрижени, че България е изолирана на международно ниво заради асимилаторската политика на режима на Тодор Живков, те смятат връщането на мюсюлманските имена като нужна стъпка за изваждането на страната от изолация.

Вторият кръг е консолидиран около Георги Атанасов, министър-председателят, който подкрепя свалянето на Живков от властта, но който е изградил важна част от кариерата си в периода 1984-1989 г. въз основа на водещата си роля във „Възродителния процес“ и кампанията по масовата смяна на имената. Този консервативен кръг е против всякакви по-радикални промени и оказва много силна съпротива да се даде легитимност на използването на мюсюлманските имена. Те организират националистически протести срещу подготвените от Александър Лилов решения на пленума на Комунистическата партия от 29 декември 1989 г., целящи насилствено отнетите мюсюлмански имена да бъдат върнати.

Третият кръг се олицетворява с името на Андрей Луканов, водеща фигура в „реформаторското“ крило на партията, но също така и човек, заинтересован от разграждането на социалистическата система и трансформирането ѝ в капиталистическа, по начин при който властта ще остане в ръцете на управляващата дотогава върхушка, като на първо време тя се трансформира от политическа в икономическа. За това той използва влиянието си като министър по външно икономическата политика и връзките си с българските и съветски специални служби. Вероятно тук, макар и в известна степен условно, трябва да се причисли групата, свързана с Огнян Дойнов, която стои по-самостоятелно, разграничавайки се в редица случаи от действията на Андрей Луканов и хората около него.

Стремежът на така наречените „реформатори“ е да приспособят България към протичащите промени в международните отношения след подписването през 1975 г. на Заключителния акт от Хелзинки (който обвързва границите на Съветския съюз, Полша и Германската демократична република със спазването на правата на човека в социалистическите страни), както и към провежданата от 1985 г. в Съветския съюз политика на „перестройка“. От друга страна „реформаторите“ насочват своите действия към ускорено създаване на икономически субекти, които да действат на пазара извън България. Това се прави с държавни средства и с активното участие на българските специални служби и във взаимодействие със специалните служби на други социалистически страни. Тази активност се разпростира и на международния черен пазар – наркотрафик, незаконен реекспорт, търговия с оръжие, пране на пари. На този разгърнал се „бизнес“ съществуващата социалистическа рамка все повече пречи и новопоявилите се „социалистически бизнесмени“ се очертават като важна заинтересована сила за промяна на статуквото. На родения от социализма и изнесен навън мафиотски „капитализъм“ социалистическата риза се оказва тясна и трябва да бъде разкъсана. Така се създават предпоставки промяната да се осъществи по начин, при който големи дялове от държавните средства да преминат в частните ръце на представители на свързани с комунистическата върхушка кръгове (по правило принадлежащи към специалните служби и средната партийна номенклатура), като политическата власт на първо време бъде трансформирана в икономическа власт. Много важно е да се подчертае, че за разлика например от Милошевич в Югославия, който иска да запази политическата власт, икономически ориентираната група около Луканов прави съзнателен избор да отстъпи известни позиции в политическата област, за да запази свобода на действие при трансформацията на икономическата система, така че в новата ситуация икономическите позиции максимално да бъдат запазени от управляващата дотогава върхушка.

Специфика на българския случай е също така, че у нас в края на 80-те години няма реални обществени и икономически сили, които да се противопоставят на това развитие.

След промяната на 10 ноември „консерваторите“ около Георги Атанасов са зад формирането на български националистически политически формации, инспирирайки мощна протестна вълна в районите със смесено население срещу решенията от 29 декември. От друга страна „реформаторите“ около Луканов съдействат за възникването и утвърждаването на партията на българските турци – Движението за права и свободи. Създадените по този начин два „полюса“ са хвърлени в привидна борба едни срещу други. Така е стеснено политическото пространство на новопоявилите се демократични формации и в същото време в лицето на ДПС е изграден устойчив политически субект, на който се залага да играе впоследствие важна роля в икономическото развитие и трансформацията на властта. Ето как под повърхността етническите отношения са манипулирани в името на властовите и икономически интереси на кръга около Луканов.

Описаните по-горе схематично „реформаторски“ тенденции в края на 80-те години у нас, макар и да имат важно значение за хода на събитията у нас, не могат да бъдат наречени съпротива срещу комунистическия режим като такъв. Те се развиват или вътре в самата Комунистическа партия или в пряка връзка с нея. В същото време за значими антикомунистически сили в България по това време не може да става и дума – те са смазани със силата на сталинския следдеветосептемврийски терор и с репресиите по времето на така наречения „култ към личността“. Епизодично проявяващото се българско дисидентство през 60-те, 70-те и началото на 80-те години (в повечето случаи свързано с демократично настроени кръгове в самата комунистическа партия и обикновено като реакция на събития, ставащи извън нашата страна) е несравнимо по-слабо от дисидентските движения в страни като Унгария, Полша, Чехословакия, Югославия и самия Съветски съюз.

На този фон не може да не се открои възникването и развитието през 1988 г. и 1989 г. (до 10 ноември) на редица неформални сдружения с по-ясно или по-слабо изразена насоченост срещу тоталитарната същност на режима. Става дума за „Независимото дружество за защита на правата на човека“ (16 януари 1988 г.), „Обществения комитет за екологична защита на Русе“ (8 март 1988 г.), „Комитета за защита на религиозните права, свободата на съвестта и духовните ценности“ (19 октомври 1988 г.), „Клуба за подкрепа на гласността и преустройството“ (3 ноември 1988 г.), „Регионалната група за гражданска инициатива в Русе“ (25 декември 1988 г.), „Партията на зелените във Враца“ (януари 1989 г.), „Независимия профсъюз „Подкрепа“ (8 февруари 1989 г.), „Независимото сдружение „Екогласност“ (11 април 1989 г.), „Комитета 273“ (лятото на 1989 г.), „Клуба на репресираните след 1945 г.“ (септември 1989 г.). (Ползвани са данни от различни източници, включително: Валентин Даневски, „Политически партии, движения и организации в България и техните лидери“, Енциклопедия „София Прес“, София, 1990, както и интернет-справочника „ОМДА“.)

Тези сдружения се характеризират с известна противоречивост – в много от тях е силен реформаторският дух в рамките на социалистическата система (да се върнем към „оригиналните социалистически идеи“, да се изчистят „извращенията“ и т. н.), други имат по-ясно изразен антикомунистически характер. Инфилтрацията на агенти на Държавна които оказват влияние върху дейността им, е неизбежна. Политиката на режима към неформалните движения е двойствена:

От една страна върху тях се оказва натиск, като те биват заклеймявани като „родоотстъпници и предатели“ (по личните указания на Тодор Живков), срещу тях се води в медиите и обществото масирана пропаганда, провеждат се така наречените „профилактични беседи“, извършват се арести, интернирания, водят се следствия, има случаи на съдебни дела, довели до ефективни присъди на лишаване от свобода.

От друга страна властите полагат целенасочени усилия да бъдат разединени и противопоставени радикалните и последователни антикомунисти срещу тези които са за демократизация, но в условията на съхранена социалистическа система, като първите бъдат максимално ограничени в техните действия и изолирани (за това могат да се приведат не малко примери).

Но независимо от тези уговорки може да се каже, че в навечерието на събарянето на Берлинската стена именно неформалните сдружения са основната форма на демократична съпротива срещу комунистическия режим в България. Що се отнася до традиционните некомунистически партии, като Социалдемократическата, Демократическата и други, тяхното възстановяване е в ход като процес още от лятото на 1989 г., но те успяват да се изявят едва след 10 ноември.

Нека сега в този контекст разгледаме връзката между борбата на турците и помаците в България в защита на своята идентичност и протичащите през 80-те години процеси, довели до падането на комунистическия режим.

Съпротивителното движение на турците и помаците в България срещу провежданата към тях асимилационна политика на режима преминава през различни етапи и има различни форми на проява.

В началото (първата половина на 70-те години при помаците и средата на 80-те години при турците) съпротивата има предимно стихиен характер – като спонтанна реакция срещу упражненото насилие. Тогава то приема и крайни, включително и насилствени форми. Известни са прояви на тероризъм, някои от които довели до невинни жертви, както и на протурски национализъм. Протурският национализъм по това време е съвсем закономерна реакция и не трябва да учудва никого – изпадналите в беда турци в България търсят в Турция и в международната общност закрила срещу насилниците. Правят се и някои опити за организирана нелегална съпротива, които властите смазват в зародиш – „Ленинската комунистическа партия на турците в България“ с ръководител Авни Велиев (ликвидирана през септември 1984 г.), организацията в Момчилград с ръководител Осман Салифоглу, която ръководи масовата съпротива в града на 26 и 27 декември 1984 г., „Дългата зима“ с ръководител Мохамед Юсеинов Юсуфов-Узункъш (създадена през януари 1985 г.), организацията на журналиста Халим Пасажов (Пасач) (създадена през юни 1985 г.), „Турското национално освободително движение в България“ (създадено през юли 1985 г. и ликвидирано през юни 1986 г.) с ръководител Неджметин Хак, към което е привлечен и бъдещият ръководител на Движението за права и свободи Ахмед Доган и други. Всички тези организации съществуват за малко време без да могат да разгърнат дейността си (относително по-разгърната е само дейността на „Турското национално освободително движение“). Участниците са арестувани, много от тях са подложени на жестоки мъчения и след съдебни процеси – хвърлени в затвора. (Ползван е предимно Архивът на МВР.)

През 1988 г. съпротивата на турците и помаците навлиза в нов етап. Тогава те свързват своята борба с борбата на неформалните сдружения, ставайки част от общото движение против тоталитарния режим. През втората половина на 1988 г. започва навлизане на борещи се срещу „Възродителния процес“ турци и помаци в Независимото дружества за защита на правата на човека (първи са Зейнеп Ибрахимова, която става координатор на Дружеството за тогавашната Варненска област и семейство Бабечки). По същото време – на 13 ноември 1988 г. във Врачанско се учредява Демократичната лига за защита на правата на човека в България с председател Мустафа Юмер и секретари Сабри Искендер и Али Орманлъ. През април 1989 г. в Джебел излезлият от затвора Авни Велиев основава „Дружество за подкрепа – Виена 89“. Почти по същото време в Казанлъшко се основава Мюсюлмански стачен комитет, с ръководители братята Ибрям и Ферхат Рунтови (Ибрям Рунтов става говорител), който комитет е пряко свързан с Независимото дружество.

Отхвърляйки нелегалните форми на борба, ръководителите на Лигата разпращат нейната програма до правителствените институции, до средствата за масова информация и до посолството на Великобритания и искат регистрация на организацията. Лигата, Независимото дружество, „Виена 89“ се стремят към максимална гласност на своите цели и дейност, което те постигат въпреки пречките на властите, като се свързват и предават информация по радио Свободна Европа, както и по Дойче веле и ВВС. Тези неформални сдружения ясно декларират, че тяхната борба е част от борбата за демократизация на обществото като цяло. Те пряко свързват исканията си за гарантиране на малцинствените права в България с изпълнението на договореностите, приети на завършилата в рамките на Хелзинкския процес на 15 януари 1989 г. във Виена Среща за сигурност и сътрудничество в Европа и с насрочената от 30 май до 23 юни в Париж в рамките на същия процес Конференция по човешкото измерение.

Многобройни са примерите, които показват че борещите се за своето право на идентичност турци и помаци сливат своята борба с борбата на зараждащата се демократична опозиция, превръщайки се в неразделна част от нея: На 16 януари започва гладна стачка на шестима дейци на Независимото дружество в подкрепа на гладната стачка на Петър и Вера Манолови, между които са Зейнеп Ибрахимова и семейството на Юсуф и Зайде Бабечки. Впоследствие към гладната стачка се присъединяват още 19 мюсюлмани. В отговор режимът експулсира Зейнеп Ибрахимова и семейство Бабечки. Малко по-късно мюсюлмани от Търговище декларират по радио „Свободна Европа“ своята подкрепа на ръководителя на Независимото дружество Илия Минев. През април 1989 г. шестима мюсюлмани от село Долно Изворово, Казанлъшко, между които Рамадан Рунтов и неговите двама сина, обявяват гладна стачка в подкрепа на гладната стачка на Николай Колев Босия.

Трябва да се прочетат програмата на Лигата и декларациите на нейните ръководители и активисти, за да се разбере дълбоко демократичния характер на тази организация. Те са за добри отношения между българи и турци, за гарантиране на човешките права в България за всички и в този контекст – за гарантиране на малцинствените права, за преход към демократично управление на страната. Характерна илюстрация на демократичните позиции на турските неформални организации от 1989 г., е Обръщението към българския народ, прочетено на 4 юни 1989 г. по радио „Свободна Европа“ от председателя на Демократичната лига за защита на правата на човека в България Мустафа Юмер. (Виж сборника с интервюта и репортажи от архива на журналистката от радио „Свободна Европа“ Румяна Узунова, озаглавен „Някога, в 89-а“, съставител: Лиляна Александриева, Президентска библиотека, Фондация „Д-р Желю Желев“, 2007.) Ето един пасаж от него:

„Драги съотечественици, сънародници и борци за демокрация и коренно обновление на българското общество,… недалновидната и насилническа асимилаторска политика на режима създаде в България крайно опасна и тежка обстановка. При тази ситуация трябва да се сплотят всички демократи в редиците на създадените неформални организации, които, координирайки своята дейност, да засилят борбата против античовешката политика на властта. Времето сега изисква борбата за демократизация да се слее с борбата за запазването и съживяването на малцинствата в страната. Формите на борбата трябва да бъдат само законни и мирни. Никакъв терор, никакво насилие, никакъв саботаж. Съществуващата Конституция в България и различните международни документи дават достатъчни права за защита на личността и общностите от хора с различни мирни средства…Терористичният режим в България веднъж за винаги трябва да разбере, че времето не работи за тях. Варварските и средновековни методи ще дадат само обратен резултат. Единствен спасителен път за тях е да седнат на Кръглата маса за преговори с представителите на неформалните организации за извеждане на страната от дълбоката социалнополитическа, икономическа и духовна криза.“

По този начин демократичната съпротива на турците и помаците в България се утвърждава през 1989 г. като много важна част на демократичната алтернатива на тоталитарния комунистически режим. Същевременно трябва да се каже, че и от своя страна неформалните сдружения се включват в подкрепа на тяхната борба:

Ключова е ролята, която играе „Независимото дружество за защита на правата на човека“. До началото на януари 1989 г., когато Лигата успява да разгърне своята дейност, именно в рамките на Дружеството се изграждат първите организирани групи на демократична съпротива на турците и помаците в България. С тези групи активно взаимодейства до неговото експулсиране от страната секретаря на Дружеството Петър Манолов. В непосредствена връзка с Дружеството е бившият затворник и политически емигрант във Франция Петър Бояджиев, по чийто телефон се осъществява денонощна телефонна връзка с неформалите – турци и помаци. Записаните от Петър Бояджиев разговори той предоставя на западните средства за информация и преди всичко на радио „Свободна Европа“. През май и юни 1989 г. са арестувани и държани до 4 септември в ареста шестима активисти на Дружеството: Константин Тренчев (ръководител на „Подкрепа“), Христофор Събев (ръководител на Комитета за религиозни права), Хасан Бялков (ръководител по това време на Мюсюлманския стачен комитет), Николай Колев Босия, Антон Запрянов и Тодор Гагалов (заместник председател на „Подкрепа“). Срещу тях е образувано следствено дело с обвинение, че са подстрекавали и подкрепяли борбата на мюсюлманите в България. На 18 август 1989 г. във Варна е произнесена присъда срещу членовете на Дружеството Шукри Шерифов, Али Топалов и Марлене Ливиу (българка с румънски произход), които разгласяват през месец май по „Свободна Европа“, ВВС и Дойче веле написано от тях „Обръщение към българския народ“ против асимилационната политика на режима.

Борбата на турците намира подкрепа и в Клуба за подкрепа на гласността и преустройството. Членове на Клуба инициират Обръщение, подписано от 120 интелектуалци, връчено на 18 юли в Народното събрание и прочетено по радио „Свободна Европа“, в което настояват за слагане на край на асимилационната политика на управляващите към турското малцинство. По „Свободна Европа“, Дойче веле и ВВС се четат текстове от името на неформалните сдружения или отделни техни членове в защита на турското малцинство. Широка популярност сред българските турци и помаци със своите вълнуващи текстове в защита на тяхното човешко достойнство придобиват Радой Ралин, Блага Димитрова и Антонина Желязкова.

Майските протести през 1989 г. (щафетни гладни стачки, походи, демонстрации, митинги), които са връх в борбата на турското население в България за демокрация и човешки права, са организирани от Демократичната лига, Независимото дружество, Дружеството „Виена 89“ и Мюсюлманския стачен комитет, които действат съвместно или в тясно сътрудничество помежду си. Тези протести са най-внушителната изява на съпротива срещу тоталитарния комунистически режим в България през втората половина на ХХ век. Това е основният български принос за събарянето на Берлинската стена.

От определящо значение за мирното демократично развитие след началото на промените, както и за излизането от етническата криза, е обстоятелството, че борбата на българските турци и помаци за техните права, особено през нейния втори етап, е част от общата борба за свобода, човешки права и демокрация, че техните неформални сдружения са част от демократичната опозиция срещу тоталитарния комунистически режим.

На 9 май 1989 г. органите на Държавна сигурност предприемат действия за експулсирането на ръководителите на Демократичната лига Мустафа Юмер и Али Орманлъ. Това поставя началото на масово експулсиране в следващите дни и седмици на активисти на Демократичната лига за защита на правата на човека в България, Независимото дружество за защита на правата на човека, „Виена 89“ и Мюсюлманския стачен комитет. Не са известни източници, в които да се привеждат точни данни за насилствено изгонените и затова е трудно да се оцени техния брой. По някои оценки те са около 5000.

По този начин демократичното движение на турците и помаците в България е лишено от своите водещи представители. Това дава своето решаващо отражение след отстраняването на Тодор Живков от властта, когато се чувства осезаемо липсата на активистите на неформалните организации на турското малцинство в най-важните първи стъпки при осъществяването на демократичните промени. Така се създава вакуум, който след 10 ноември с активното участие на „реформаторите“ и свързаните с тях среди в специалните служби е запълнен в голяма степен от агенти на Държавна сигурност. Така например във Великото Народно събрание от общо 23 в началото и 20 в края на мандата членове на Парламентарната група на Движението за права и свободи по данни на Комисията на Евтим Костадинов 10 депутати принадлежат към специалните служби (или 50%). (За сравнение – общо за 400-членното Велико народно събрание агентите на ДС са 60 души или 15%.) Трябва да се подчертае освен това, че редица от останалите в България дейци на съпротивата срещу „Възродителния процес“ (излезли от затворите и Белене) още през първата половина на 1990 г. са изтласкани от ръководните позиции в ДПС.

Последвалите събития показват, че етническият проблем и законният стремеж на мюсюлманите да бъдат възстановени техните права ще бъдат експлоатирани при осъществяването на промените, за да надделее в последна сметка, като следствие разбира се и на други фактори, формиралият се около Луканов политикоикономически кръг. Като резултат днес, 20 години по-късно, ние виждаме как завладените в тези първи дни след ноември 1989 г. от този кръг позиции са се трансформирали в трудно преодолимо дори в рамките на Европейския съюз господство на новосъздадените олигарси.

Експлоатирането за користни политически цели на проблемите в етническите отношения, унаследени от комунистическия режим, може да бъде наблюдавано още при началните действия за възстановяване на правото на етническа идентичност в края на 1989 г. и началото на 1990 г.

Първото решаващо усилие е направено със споменатите вече решения на партийно-държавното ръководство, останали в историята като „Решенията от 29 декември 1989 г.“. С тези решения се постановява гарантирането на правото на свободен избор на име, на свободно вероизповедание, на етнокултурни и езикови права. На Народното събрание се предлага да амнистира всички осъдени по политически причини за противопоставяне срещу асимилационната политика на тоталитарния режим. Срещу тези решения се надига националистическа вълна, която е инспирирана от определени среди в Комунистическата партия и органите за сигурност, като се използват настроенията на консервативните среди в партията срещу демократичната насоченост на протичащите процеси, както и засилите се през лятото на 1989 г. отрицателни нагласи сред част от обществото към турското население. С прякото участие на тези среди се роят многобройни посткомунистически националистически партии и организации като Общонародния комитет за защита на националните интереси, Дружеството „Родолюбие“, Отечествената партия на труда, ВМРО. Тяхната обществена енергия е насочена срещу нововъзникналата демократична опозиция в лицето на Съюза на демократичните сили. Националистическият протест, оглавяван в редица случаи от местни дейци на Комунистическата партия, консолидиран в първите дни на 1990 г., многократно излиза на улицата и впоследствие през 1990 и 1991 г. – протестни митинги, стачки, шествия, автомобилни рейдове към София и други краища на страната, граждански неподчинения. Придобилият етнически очертания конфликт, който, трябва да се подчертае, е по същество политически конфликт, рискува да излезе от своите макар и бурни, но мирни форми и се трансформира в насилствен етнически сблъсък. Контролираните от Комунистическата партия медии усилват напрежението в обществото, преувеличавайки опасността, за да се използва тя като плашило за политически натиск. Това има като резултат две главни следствия:

Първо. Някои от дейците на Съюза на демократичните сили, който в първите дни от своето съществуване има ясна и активна позиция за разследване на престъпленията на режима на Тодор Живков при осъществяваната от него асимилационна политика, както и за възстановяване и гарантиране на етнокултурните права, се подават на този натиск. Започва да надделява страхът, че последователната политика за защита на човешките права в тази област може да се сблъска с националистическите настроения сред част от потенциалните избиратели на Съюза. (Още повече, че по това време се възстановяват или възникват нови крайно десни националистически формации като например Българската национално-радикална партия.) Така СДС се отказва да настоява етническата проблематика да се обсъжда на Кръглата маса в началото на 1990 г. и тази тема отпада от дневния ред на Масата.

Второ. Развихрилият се посткомунистически националистически натиск влияе етномобилизиращо върху турското население. Действа правилото, според което етноцентризмите взаимно се усилват. Още повече, че етнокултурните права още не са възстановени, а раните от „Възродителния процес“ са пресни. Турците са изгубили доверие, че техните права могат да бъдат защитени от другите партии. В резултат на провеждането години наред асимилационна политика от предишния режим доверието между турци и българи, между християни и мюсюлмани е нарушено. При тези условия влиянието на възникналото в началото на януари 1990 г. Движение за права и свободи се разраства лавинообразно сред турците в България. То се проектира сред голяма част от турското население като „нашата“ партия.

Тези два ефекта имат дългосрочно действие. През следващите години етническата политика на СДС е противоречива. Действията му за утвърждаване на съвременните международни стандарти за защита на малцинствата се сменят от дълги периоди на пренебрегване и омаловажаване на етническите проблеми. И след разцепването на Синята партия, възникналите в резултат на това две десни политически формации – СДС и ДСБ, нямат и досега ясно формулирана и последователно провеждана етническа политика.

От друга страна Движението за права и свободи, около което се консолидират (макар и на приливи и отливи) голяма част от турците и по-общо – мюсюлманите, в нашата страна, заема трайно място на политическата сцена, давайки значителен отпечатък върху посткомунистическите процеси.

Вялата и неефективна етническа политика на българските правителства и запазващият се нисък социален статус на турското и помашкото население са важен фактор за устойчивото политическо присъствие на Движението през 90-те години на миналия век, за да постигне то силна властова позиция чрез участието си в две последователни коалиционни правителства (2001-2009 г.).

Влиянието на политическите спекулации в етническата област става особено силно по време на предизборна борба. Нееднократно през тези двайсет години сме били свидетели на формулата: двама се карат – третият губи. Разчитайки на политическа мобилизация на основата на антитурски настроения сред част от избирателите една или повече партии етнизират политическото противопоставяне, търсейки сливането в масовото съзнание в единен образ на „вековния враг“ турците в България, ДПС и Турция. Това води до капсулация на турците и помаците и консолидацията им около ДПС, което в отговор отвръща целенасочено с етнизиране на своята пропаганда, акцентирайки, че турското малцинство е застрашено и се нуждае от защита. Така двете страни в инсценирания конфликт се усилват, при което от това губят всички останали политически субекти. Този модел успешно проработи в противопоставянето между БСП и ДПС на парламентарните избори през 1991 г. и общинските избори през 1995 г., между Атака и ДПС на парламентарните избори през 2005 г., между ДПС от една страна и Атака и Ред, законност и справедливост от друга (тези две партии даже видимо се конкурираха коя повече да спечели от етническото противопоставяне) на парламентарните избори през 2009 г.

Наличието на достатъчно голямо и редовно активирано твърдо електорално ядро със силно изразен етнически профил гарантира на ДПС постоянно присъствие в парламента и ангажимент в изпълнителната власт по време на четири правителства досега. Тази осигуреност на „постоянно политическо присъствие“, на устойчивост и статичност, поражда рискове за демократичния характер на партията, тъй като подхранва демотивация в нейното ръководство за демократично развитие. Това в някаква степен обяснява наблюдаваните силно изразени авторитарни тенденции в тази политическа формация.

През първите години на прехода, а и впоследствие ДПС дава своя принос за етническия мир чрез своето влияние сред турското население, разграничавайки се от прояви на протурски национализъм, ангажирайки се в определени случаи с утвърждаването на международните демократични стандарти за защита на малцинствата.

От друга страна, особено през последните десетина години, Движението все по-активно и по-неприкрито демонстрира пряката обвързаност на своите властови ресурси с активно участие в икономическия живот. Тази му изявеност едновременно и на властови политически субект и на икономически играч се превръща във все по-голяма пречка за освобождаването на нашия политически живот от клиентелизма и корупцията. Това поражда несъмнено социални противоречия, които поради представата сред част от обществото за етническия характер на ДПС се привиждат сред широки слоеве като етнически. Така се формира хранителна обществена среда за популисткия национализъм, който се представя като антипод на Движението за права и свободи. А съчетанието на тенденции на авторитаризъм и клиентелизъм води особено в районите със смесено население на фрагментация на обществото на про-ДПС и анти-ДПС, като етническия характер на това разделение на места е по-силно очертан, докато другаде започва да се размива, в зависимост и от процесите на модернизация сред турското население.

Смесването за забележим период от време от страна на ДПС на концентрирана политическа власт с етнически безцветната сред върховите играчи икономическа активност прави спорно твърдението за обвързаността на Движението със социално-икономическите интереси на турското население, което продължава да бъде ясно очертана група в неравностойно положение според средните количествени измерители на социалния му статус. Ако това се съчетае с наблюдението за изключително слабата активност на ДПС за съхранението и развитието на културната идентичност на турското и другите малцинства у нас, може да се постави въпрос доколко неговата политика въобще е ориентирана към проблемите на защитата на етническите малцинства като предпоставка за взаимната интеграция на различните етнически съставки на българската гражданска нация.

Понастоящем Движението за права и свободи е изправено пред остри вътрешни противоречия:

– между бедния етнически електорат, който гарантира устойчивото присъствие на Движението в политическия живот, и етнически безцветния олигархичен крупен капитал, чийто интереси ДПС видимо налага в обществото през дълги периоди на посткомунистическия преход;

– между силно централизирания авторитарен характер на тази лидерска партия и необходимостта от по-нататъшна демократизация на нашия политически и обществен живот в контекста и на членството на България в Европейския съюз.

Понастоящем турците и по-общо – мюсюлманите, в България са подложени на натиск от две страни – от една страна, те се чувстват застрашени от тоталитарните действия, особено на местно ниво, на редица активисти на ДПС, които създават атмосфера на принуда в икономическия и политическия живот, и от друга – те се капсулират пред заплахата на етнонационалистическия натиск на популистките политически формации и кръгове. В резултат на това, както видяхме на последните избори, етническата капсулация на турците и помаците в България достигна своя максимум.

Управляващата партия ГЕРБ дава противоречиви сигнали за своето отношение към етническите проблеми. Тя продължава да не формулира основните принципи и приоритети на своята етническа политика. Това, както и все по-ясно очертаващите се тенденции на централизация и авторитаризъм в управлението на страната поражда основания за безпокойство за демократичното бъдеще на етническите отношения у нас.

При това партии като БСП, СДС и ДСБ, които не могат да бъдат определени като популистки, проявяват неоправдана пасивност по отношение на етническите отношения, което увеличава риска тези проблеми да се задълбочат още повече.

Авторът благодари на Румен Аврамов и Илона Томова за критичния прочит на текста и полезните съвети за неговото подобряване.

Източник

Михаил И. Иванов е роден през 1943 г. в София. От 1969 г. работи в Института за ядрена изследвания и ядрена енергетика към БАН. Защитил е докторска дисертация, ст. н. с. ІІ степен по теоретична и математическа физика. Научните му трудове са в областта на нелинейните явления и на приложението на теорията на симетриите за класификация на елементарните частици и атомните ядра. През пролетта на 1968 г. Михаил Иванов организира дискусионен клуб във Физическия факултет на Софийския университет, който е разтурен от управляващите, като „трибуна за клевети и хули срещу политическата линия на Комунистическата партия“.

Коментари (2)

- 10-10-2012|Sevcan Kence – Поздравления…

Най-сетне един честен човек, при това етнически българин, който така ясно и вярно е анализирал 23-годишната ситуация в България, особено от гледна точка на мюсюлманските малцинства в страната. Като тяхна представителка, аз за пръв път съм свидетелка на такава вярна и НЕнационалистическа гледна точка. Поздравявам Ви, г-н Иванов и Ви благодаря…

- 12-10-2012|Здравко

Бих определил това научно изследване като най-доброто, най-всеобхватното, което е правено за този период на така наречен преход.

От реабилитация към реставрация

Автор: Любослава Русева

„Българската комунистическа партия е отговорна за управлението на държавата във времето от 9 септември 1944 г. до 10 ноември 1989 г., довело страната до национална катастрофа… Българската комунистическа партия е била престъпна организация, подобно на други организации, основаващи се на нейната идеология, които в дейността си са били насочени към потъпкване на човешките права и демократичната система.“

От Закона за обявяване на комунистическия режим в България за престъпен, приет от 38-то Народно събрание на 26 април 2000 г.

Този закон все още е в сила. Той е съвсем кратичък – съдържа едва четири члена, но за сметка на това ясно посочва престъпленията, извършени по време на тоталитарния режим.

За престъпен, например, е обявен т. нар. Народен съд, както и установяването на централизирано директивно управление на икономиката, „довело я до разруха“. Престъпно, според законодателя, е и провеждането на непрекъснат терор срещу несъгласните със системата, както и срещу цели групи от населението (разбирай т. нар. възродителен процес).

Преди 12 години българските народни представители от тогавашното синьо мнозинство са гласували единодушно, че комунизмът преднамерено е унищожил традиционните ценности на европейската цивилизация и е нанесъл на обществото ни непоправими морални вреди, поради което всеки опит за неговата реабилитация също представлява престъпление.

Никой не е отменял този закон, ще повторя, а на 1 февруари 2012 г. България за втори път отбеляза Деня на признателност и почит към жертвите на комунистическия режим. Идеята за такъв ден беше на президентите Желю Желев и Петър Стоянов, но заслугата за прокарването ѝ е на Бойко Борисов. Премиерът, отново ще повторя, я „облече“ с официално решение на Министерски съвет – факт, който критиците му често спестяват, предпочитайки да припомнят неговата реплика от ноември 2010 г.: „Една стотна от това, което е построил за България Тодор Живков и което е направено за тези години да направим, да достигнем икономическия ръст на тогавашната държава, би било огромен ръст за всяко правителство.“

И така, ще повторя за трети път, в страната ни е в сила закон, който обявява комунизма за престъпен; възпоменателно честваме ден на признателност и почит към жертвите на този режим; дължим решението за последното на настоящия министър-председател. Това ще рече, че ако видим някого с фланелка „Сталин – наш рулевой“, с каквато се разхождаше един младеж на Бузлуджа, трябва мигновено да сезираме прокуратурата. Ще рече още, че ако зърнем билборд с лика на бившия първи държавен и партиен ръководител, спешно следва да попитаме правораздавателните институции по какви причини си затварят очите. Т. нар. гражданско общество пък е длъжно да реагира с изострена морална чувствителност, когато от телевизионния екран се изливат панегирици в чест на Тодор Живков, от които би изпитал неудобство и Григорий Цамблак, авторът на тропари и на „Похвално слово за св. Евтимий Търновски“…

Би трябвало да реагираме, ще повторя за четвърти път, само че на практика се получава друго. През последните месеци, особено в дните около и след Девети септември, беше задвижена ударна кампания за реабилитацията на бившия Първи и неговото 33-годишно управление. Възражението срещу облъчването ни с внушения за славното социалистическо минало обаче се свежда само до няколко коментара, предимно в „дисидентски“ блогове, а отпорът в социалните мрежи (ако въобще може да се говори за такъв) не излиза от рамките на забавните забележки. Досега няма критично мнение на авторитетни гласове с достъп до (официозна) публичност, нито някоя институция се е притеснила, че става дума за манипулация и пропаганда в полза на режим, осъден от българския парламент като престъпен.

Използвам думите манипулация и пропаганда, защото, ще повторя за пети път, не говорим единствено за носталгия, захранена от илюзията, че в България преди 23 години е имало ред и правила, благодарение на едноличната власт. Не говорим за опити да бъде направена разумна равносметка на миналото, не говорим и за търсене на причините, които засилиха носталгията по онези времена повече от две десетилетия след началото на „прехода“.

Не, говорим тъкмо за умишлено насаждане на тезата, че някога България е просперирала под мъдрото ръководство на „човека от народа“, а тоталитарната машина е произвеждала единствено благини. Този човек се е грижил за малките хора, давал им е работа, спокойствие и сигурност – все прелести, които голямата промяна през 1989 г. е помела като ураган, а иже нарицаемата демокрация е доунищожила.

Впрочем фактите, събрани на едно място, „говорят“ достатъчно:

Сега всеки час, всяка минута има матри’ал за демонстрация!*

В една августовска утрин кметството на врачанското село Бели Извор осъмна с огромен билборд, направен по поръчка на кмета Кирил Илиев. На постера с размери 140/160 см изгря ликът на бившия пръв партиен и държавен ръководител, под който се мъдреше надпис: „Тодор Живков обичаше хората и остави една силна и уважавана България“.

Повечето жители на Бели Извор, както се разбра от репортажите, харесали идеята на кмета си, избран с листата на ВМРО. Самият Кирил Илиев обясни, че не бил живковист, но билбордът представлявал „спомен за времето, когато в България имаше сигурност, работа за всички и хората можеха спокойно и с месеци напред да планират какво да правят.“

Сега не било така, въздишаше тежко Илиев, а старците в селото клатеха глави в знак на съгласие. Един дори каза, че децата му вече си изпатили „от тая пуста демонстрация, ъъъ, демокрация“, ама се молел поне внуците му да случат на „власт от народа и за народа“.

По случая няма реакция от областния управител или от прокурор, въпреки че кметът е длъжностно лице.

Ние трябва да направим коренен поврат, на 360 градуса!

Кметът на с. Бели Извор не е първият, който се опита да реабилитира бившия диктатор с подобна инсталация. Кирил Илиев е малко нещо плагиат, тъй като идеята Тодор Живков да ни наблюдава от билборд принадлежи на 50-годишния Дочо Дочев от Несебър.

Миналата година Дочо даде последните си 1600 лева, за да постави на пътя към Слънчев бряг плакат „Сто години от рождението на другаря Тодор Живков“, а това лято се погрижи на същото място да грейне огромен билборд с надпис „Тодор Живков – дългогодишен ръководител на майка България!“.

Дочев, според многобройните очерци из вестниците, бил болен фен не само на Тато, но и на всичко, свързано с комунизма. Домът му се превърнал в нещо като музей на соцреализма – там имало портрети на Сталин и Ленин, както и бюст на Георги Димитров, „спасен“ от рушащ се пионерски лагер. Дори телефонът му звънял не с някаква мелодия, а с реч на Тодор Живков от конгрес…

Да преговорим: две поредни години по пътя към най-големия ни курорт туристите биват посрещани с лика на бившия диктатор. Отново липсва реакция на прокурор и областен управител, макар че по същата логика утре някой може да извади пари, за да провиси на билборд любимия си фюрер, дуче, каудильо или баща на народите. Болният фен има пълното право да накачули стените на къщата си с каквито портрети пожелае, но натрапено публично, подобно фенство се превръща в сериозен обществен проблем.

Добър журналист е тоя, който пише не това, което се говори, а това, което трябва.

Впоследствие няколко издания на предаването „Отечествен фронт“ през септември бяха посветени на Тодор Живков, като за него беше оставен да говори дитирамби някогашният му близък съветник Костадин Чакъров. Въпросният господин се изказа толкова ласкаво за бившия Първи, че осветеното в кърваво червено студио, в което водещият се появи на финала, като че ли се изчерви още повече.

Интервюто на запис с Чакъров, понастоящем председател на Съюза на комунистите в България, всъщност се оказа един предълъг монолог от типа на онези, с които кардиналите във Ватикана излагат аргументацията си в полза на беатификацията (обявяването за блажен) на човек, вършил само добрини и духовни подвизи. Върху образа на Живков се появи нимб от възторжени думи, които идеха да убедят ошмуления днес зрител, че е напуснал един оазис на благоденствието и се е озовал в нещо като пустинята Гоби, където демокрацията не е оставила камък върху камък, единствено пясъци.

За да е безсъмнен триумфът на пропагандата, в предаването бяха излъчени и „сензационни“ кадри от 1997 г. с участието на Тодор Живков на митинг в родния му Правец. Оставени без коментар, те показваха един самодоволен човек, който се перчи с огромните постижения на управлението си, гарнирани с дебелашки шегички като тази колко говеда били оцелели след погрома над ТКЗС, въпреки че не били „червени“. Публиката на митинга му отвръщаше с искрена симпатия и сърдечен смях, дори когато Живков започна да сипе безподобни простотии, които изискват незабавното появяване на червена точка в някой ъгъл на екрана.

Междувременно в шоуто „хМилионер търси съпруга“ се появи внукът Тодор Славков, за когото също се изсипаха пороища от суперлативи, а самият той, съответно, ги изсипа по адрес на дядо си. Отнякъде цъфна и бившата снаха на Милко Балев (една от най-одиозните фигури на някогашния режим), за да обясни колко готин е бил човекът, оказвал натиск да бъде уволнен всеки инакомислещ и критикуващ системата, поради което тя, макар да се омъжила за швейцарец, си запазила старата фамилия – Балева.

Приземяване, приземяване, приземяване. Другари, ние решихме да изчакаме да видиме и най-накрая, ако тряба, че се преустройваме. Ето така да са поогледаме, да видиме, така че се поснижиме да мине тая буря. Снишаване, другари!

„Комунистическият режим в България създаде тоталитарна държава, фалира три пъти икономически държавата и произведе няколко национални предателства. Надявам се историята да посочи същото!“, отговори президентът Плевнелиев на журналистически въпрос за възраждащата се носталгия към комунизма. Това той направи на знаковата дата 9 септември, нищо че мястото беше малко необичайно – старт на колоездачна обиколка на България.

Само две седмици по-късно същият човек, който се явява наш държавен глава, смени коренно позицията си, заявявайки пред австрийския вестник „Дер Щандарт“, че в страната ни е била извършена най-лошата приватизация в Европа. „Активи за 30 милиарда ние продадохме само за 3 милиарда“, каза убедено Плевнелиев, от което излезе, че или е излъгал на Девети септември, или е излъгал австрийските журналисти, или пък…въобще не мисли, когато говори.

Много е вероятно да става дума за третото, макар че лидерът на ДСБ Иван Костов, по време на чието управление беше извършена голяма част от приватизацията, веднага заподозря президента в реабилитация на комунистическата диктатура, завещала ни „не предприятия за 30 милиарда евро, а огромен външен и вътрешен дълг, финансова разруха и стопанска катастрофа.“ От реабилитацията, според Костов, ще се възползват тъкмо тези, които внушават носталгия по тоталитарния режим. Близкият му съратник Димитър Бъчваров пък упрекна Плевнелиев, че се мъчи да бъде втори глас на премиера Борисов в комуникирането с левите избиратели. „Не може да се реабилитира икономически най-катастрофалният режим в страната“, каза още Бъчваров, който впрочем е член на Надзорния съвет на Агенцията за приватизация и следприватизационен контрол.

Тъй като излязоха от средите на една доволно маргинализирана партия, изказаните мнения бяха цитирани в не особено обемисти дописки, а анализът напълно липсваше…

Доскоро се намирахме на ръба на една бездънна пропаст. Вече направихме съдбоносна крачка напред!

Фактите дотук очертават следната картина:

Носталгията по „развития социализъм“ се разраства, защото критична маса хора загубиха работата и сигурността си, привилегиите си дори. По-важното – те бяха лишени от перспективи за бъдещето, които предишната система им гарантираше чрез илюзорното създаване на усещане за равнопоставеност и чрез неписаните правила, че можеш да преуспееш без задължението да притежаваш ярки лични качества. Достатъчно беше да „слушкаш и да папкаш“, както ни казваха в детска градина „Чавдарче“, за да се нагласи някак професионалната ти и житейска реализация.

Тогава разделението на „наши“ и „обикновени“ хора беше не по-малко фрапиращо и озлобяващо, но поне всеки си знаеше (с изключение на малцината, оттеглили се в нишата на доброволното аутсайдерство), че ако се снишаваш, не разказваш политически вицове и се подмазваш на началника, ще се „радваш“ на безпроблемно съществуване, макар и мизерно – с три вида хляб, два вида вафли, един вид локум и нула видове свобода.

Днес тези хора вероятно са забравили опашките за банани по Нова година; чувството, че си следен от вездесъщото око на силовите структури; страха да не „настъпиш котето по опашката“, както го беше настъпил Сашо Сладура; кошмарът, докато получиш софийско жителство; унижението да не те пуснат зад граница и т. н., и т. н.

Те обаче помнят онова гарантирано от Партията-държава съществуване, което т. нар. демокрация, смятат те, им отне завинаги. Също като крепостните селяни, които руският цар Александър Втори (онзи, който гледа от коня си към българския парламент) освободил, но те останали при господарите си, защото не знаели къде да отидат, нито какво друго могат да правят, преди 23 години мнозина се оказаха неподготвени за свободата. Не знаеха какво е конкуренция и лична инициатива. Нямаха и представа, че свободата върви с огромни отговорности.

Браво на атмосферното налягане!

Начинът, по който се разви българският преход, прокопавайки гигантски пропасти между „елит“ и „други“, допълнително обърка българското общество. То отново закопня за държавата-майка и за някой „от народа“, който познава неговите болки и му говори човешки, без клишетата от додеялите парламентарни дебати. Някой, който ще накаже виновните за несправедливосттите, натрупали се като грамада – несправедливости, с които впрочем немалко хора оправдаваха и оправдават собственото си бездарие и липса на характер.

В крайна сметка мнозинството от българите видя такъв човек, хареса го, избра си го и му възложи големи надежди. За нещастие обаче, България си остана най-бедната държава в ЕС, а обещаното овъзмездяване за неправдите така и не се състоя. Това ще да е заради тая пуста „демонстрация, ъъъ, демокрация“, рекоха си унизените и оскърбените, защото я да си спомним колко добре си живяхме при Живков и колко добре щяхме да си живеем, ако не ни се беше стоварила на главите!

И ето тук е големият проблем с българската носталгия. Тя започна да се захранва с по лъжичка на час и да разширява териториите, из които може да броди. Носталгията е вече официализирана – насаждат ни я от телевизора, цял кмет си опакова кметството с ликове на бившия диктатор, Живков ни маха по пътя към морето („Ах, помните ли ведомствените станции?“, въздишат носталгиците), цял президент се тюхка, че сме загробили една цветуща държава. Така, де, не сме виновни ние, нито текущото управление, че не успяваме да се измъкнем от кризата, а онова, което направо попиля „реда“ и „сигурността“, предоставяни от едноличното управление.

Базата, върху която стъпва внушението, че такова управление е по-подходящо за нас, отдавна е налице. И вероятно върху нея ще продължи да бъде надграждано, доколкото и в момента имаме прекалено много държава там, където тя не бива да се бърка; и в момента виждаме тенденции към упражняване на силови практики в сферата на сигурността; и в момента повечето процеси се дирижират с палката на един-единствен човек, който се закани да управлява поне 30 години.

Представата ни за демокрация, с други думи, вече е силно изкривена (което прави впечатление на все по-малко хора) и това позволява да бъде деформирана като пластелин в ръцете на ловки манипулатори.

Дали крачката от реабилитацията към реставрацията ще бъде дълга или къса, може да се спекулира, което би било нечестно. Същинският проблем обаче е в обстоятелството, че тя е възможна (почти се случи, например, в Унгария), а фасадата, която създаваше илюзия за някаква демократичност, е толкова крехка, че все някога ще поддаде пред засилващия се пропаганден повей.

Всичко това прави носталгията на хора като Дочо Дочев да не изглежда мило, нито симпатично, още повече безобидно. И съпротивата срещу нея би трябвало да е задължителна, ако гледаме на свободата си като на ценност. Защото току-виж младите, които не помнят, се заблудили, че навремето сме живели чудесно с шегите на бай Тошо. И им хрумнало да влязат в отбора на носталгиците, за да превъртят резултата от прехода (дълъг и доста печален, но все пак някакъв преход) до пълния му обрат. На 360 градуса…

*Цитатите в курсив са от различни речи на бившия първи държавен и партиен ръководител Тодор Живков

Сп. „Тема“

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (9)

- 19-10-2012|Дойчо Люцканов

Интересна статия. Но нека журналистката да си припомни геометрията. Да се обърнеш на 360 градуса не значи да тръгнеш в обратната посока, а да се завъртиш напълно и да продължиш в същата посока.

- 21-10-2012|Марко

Няма ли да е по-добре да се поиска нов Народен съд за комунистите /близо 1 милион на 10 ноември 1989/ или поне парични глоби, обществени порицания и пр. за всеки, който дръзне да се произнесе некоректно за близкото минало? Драга Любослава, приблемите на българската държава днес са съвсем други и не борбата срещу призрака на отишлия си комунизъм ще ги реши. Не прахосвай журналистическия си талант в такива ялови писания!

- 21-10-2012|“Янко Таков“ – За човека или за резултатите

Уважавам перото на Любослава… Следя с интерес статиите ѝ.

Ако има потенциал, нека обаче надникне отвъд личността Живков и оцени резултатите от 1945 г. до 1990 г., статистиката съществува все още не само у нас, но и в Евростат, а също в „Индекс на човешкото развитие“. Резултатите, неизвестни особено за хората на нейната възраст, ще са ѝ полезни.

Сравнявайте не само по една личност (Живков-Борисов), а и по резултатите. Живков поне не е имал чудо като Дянков…

- 21-10-2012|Деница Р.

Любослава Русева е един от най-уважаваните от мен журналисти. И статията ѝ ми беше безкрайно интересна, но е важно да се отбележи следното – това, че съществува Закон за обявяване на режима за престъпен, не значи, че хората, които го ребилитират, технически са престъпници. За да бъдат такива, следва да има член в Наказателния кодекс, който да описва деянието, което е престъпно (напр.“който промулгира комунистическия режим и призовава за неговото завръщане..“). Затова и не следва да се сезира Прокуратурата, ако видим хора с тениски „Да живее Живков“. Можем само да ги съжаляваме, но и те имат свобода на словото.

- 22-10-2012|Момчил Дойчев

Драги Марко, проблемите на днешната ни държава пряко произтичат от криминалното наследство на комунизма. „Ако нещо може да осветли нашето настояще и бъдеще, това е само нашето минало“, казва последния велик философ на ХХ-ти век Карл Ясперс. Ние не можем да си обясним грандиозния посткомунистически грабеж, осъществен не от 1 милион комунисти, а от господстващата партийна олигархия и нейните тайни служби. Мутрите и кредитните милионери ги създаде не демокрацията, водещите им офицери от филиала на КГБ. И не всички комунисти (90% от тях нямат нищо общо с престъпленията на режима)и даже не всички „доносници“, а фалшивият „демократичен“ консенсус, демокрализиращото примирение със злото („за да запазим прехода мирен“) доведоха до тази морална деградация, която съпътства днешния ни обществен живот…

- 22-10-2012|begem0t

Аз, разбира се не съм фен на Сталин, но дали ще може някой да ми разясни, като на по-тъпичък, с картинки, какво е незаконното във фланелка с надпис „Сталин – наш рулевой?“

Не за път забелязвам, че полуграмотните журналисти са основна пречка пред демокрацията. Лошото е, че няма откъде така изведнъж да си набавим грамотни…

- 23-10-2012|Самолет 005

Интересно ми е дали Любослава Русева ще напише нещо по повод на споровете около приносите на другарката Людмила Живкова. Ако има нещо, което ме отчая истински за бъдещето на България, това бяха именно тези спорове. Отново и отново се видя, че в България няма интелектуално слово, че няма култура на надбинарно ниво и сме все още на кръчмарски напеви. Втресен бях както от защитници, така и от отрицатели. А най-потресаващото беше, че освен на защитници и на отрицатели интелектуалният ни елит не се раздели и на други. А наличието на други вече е мерило за ниво… Останалото е футбол и запалянковци. Как пък не чух едно умно слово по този повод! Ожасни сте господа интелектуалци!!! Ожасни!!!

- 26-10-2012|Дончо Аврамов

Не позицията – безусловно правилна – а аргументите на Любослава Русева ме впечатляват. Мисля, че тя е един млад човек, а това също заслужава аплодисмент: не личният опит, а съвестта ѝ на интелектуалец – нещо рядко срещано под българското слънце – е създала този вкус към дирене на истината за едно историческо време. Тя е антипод на цялата мръсна журналистическа пяна, която владее днес медиините пространства – не бих могъл да цитирам десетките имена от ТВ и преса поради погнусяване. Що се отнася до опитите за реабилитация и реставрация (това личи и по голямата част от отзвуците на статията)бих ги коментирал така: не съм предполагал, че тоталитарният комунистически режим може само за 45 години да постигне такъв висок резултат: с формулата лениво бачкане+ефтина ракия = на шапка на тояга е успял да внуши на робите такава трайна любов към робството, че днес тя се превръща в горестното изречение „Върнете ни социализма!“ Е, няма бъдеще в това изречение, бъдещето е в мисленето на Любослава Русева. Разбира се, няма да е скоро, така че още дълго време в тази страна основните звуци ще бъдат носталгичното стенание на бившите роби и скърцането със зъби на интелектуалци като Мирослава.

Държавният антисемитизъм 1940-1944 г.

Автори: Надя Данова, Румен Аврамов,

Николай Поппетров

Участници в дискусията: НАДЯ ДАНОВА – историк, занимаващ се с история на балканските народи през 18 и 19 век, РУМЕН АВРАМОВ – икономист и историк, занимаващ се с икономика на междуетническите отношения, в частност с държавния антисемитизъм 1940-1944 г., НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ – историк, занимаващ се с българска политическа история през първата половина на 20 век.

ОБЕКТИВ: Какъв сегмент от българската история е периодът 1940-1944 г.? Какви са основните белези на стопанския, политическия, социалния и духовния живот тогава?

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Има всички белези на безпартиен авторитарен режим, направлявано стопанство в български условия. След избухването на Втората световна война се проявяват външни фактори, влияещи върху икономическото и политическото развитие.

От гледна точка на съвременната парадигма, че демокрацията е основно благо, страните на този период са по-тъмни, но от гледна точка на обществени нагласи след Първата световна война това е режим, който създава някаква стабилност.

ОБЕКТИВ: А как се вписва на този фон държавният антисемитизъм?

РУМЕН АВРАМОВ: Това е тема, която не може да се разглежда без връзка с военния контекст, със съюза с Германия, с „националните идеали“, проповядвани от казионните организации и от държавната пропагандна машина. Държавният антисемитизъм от началото на 40-те години на 20 век е съществен страничен ефект, цена за преследваното химерично „обединение“ на България. Тази цена не трябва да се пренебрегва, още по-малко да се нулира. Но не бива да се забравят и местните корени на антисемитизма, които дори да не са толкова дълбоки колкото в съседни страни, без съмнение са налице.

ОБЕКТИВ: Избистриха ли се контурите на съдбата на евреите през периода 1940-1944 г.?

РУМЕН АВРАМОВ: Тя се изследва от много години, от различни гледни точки, с различни акценти. През това време бе натрупана богата фактология. Сега със сигурност знаем повече, отколкото преди 20-30-40 години. Останалото, разбира се, е въпрос на интерпретация. Както винаги в историята, едни и същи документи и факти се четат по различен начин.

ОБЕКТИВ: Г-жо Данова, какъв е ходът на дебата по еврейската тема сред българските автори след 9 септември до днес?

НАДЯ ДАНОВА: В мой доклад, изнесен на конференция, организирана от Мюнхенския университет на тема „Култура на спомнянето и политика на историята на окупацията на Гърция 1941-1944 г.“, фокусирах вниманието върху знанието и спомена за депортацията на евреите от Беломорска Тракия и Вардарска Македония, осъществена в началото на м. март 1943 г. от българските окупационни власти. Опитах се да очертая присъствието на тази тема в българската историография, мемоаристика и публично пространство и констатирах, че тя наистина присъства, но в приглушен вид, докато изцяло доминира настойчивата теза за „спасението“ на българските евреи. Преобладаващата част от представителите на академичните среди и на българската общественост

проявяват изключителна селективност

по отношение на темата „България и Холокоста“, като ролята на „спасител“ се приписва било на цялото българско общество, било на лидерите.

На практика още непосредствено след 9 септември 1944 г. в София се появява публикацията на Натан Гринберг (1945 г.), която съдържа документи от архива на Комисарството по еврейските въпроси и от която човек може да научи какво е станало с евреите от Вардарска Македония и Егейска Тракия. Може да се узнае как е замислена и организирана акцията, проведена през месец март 1943 г., както и кои са били основните участници в нея. Няколко години по-късно (1961 г.) Гринберг публикува в Тел Авив друго документално издание, в което са включени немски документи, свързани с тези събития. От това издание може да се разбере какъв е бил натискът, упражнен върху България във връзка с вземането на решенията по еврейския въпрос. Гринберг настоява, че Борис ІІІ носи вината за депортацията на евреите и оневинява българския народ. В тази публикация на Гринберг се очертават двете защитни тези, които по-нататък присъстват у голяма част от българските историци. От една страна се очертава твърдението, че България не е имала възможност да взема самостоятелни решения и че е действала под натиск. Другата теза е, че тези територии не са били анексирани и България не е могла да взема самостоятелно решения по отношение на тяхното население. Гринберг очертава тези две тези, като изказва несъгласието си с тях.

В действителност днес в българската историография съществуват два паралелни разказа – този за отговорността на българската страна за депортацията на евреите от Егейска Тракия и Вардарска Македония през март 1943 г. и другият, отхвърлящ съучастието на България в това престъпление. Най-яркият представител на първия разказ е Илчо Димитров (1983, 1986, 1998), според когото „новите земи“, „макар и международно непризнати, бяха част от българската държавна територия. В тях бе въведено българско законодателство. Установени бяха органи на българската държавна власт – в културата, просветата, стопанството, правосъдието, полицията, армията, както и на българската църква. Самата спогодба се сключи от българските власти, а не от окупационните. Изпълнението ѝ се пое от българските власти, не от германските. Акцията по изселването се планира и проведе под ръководството на Комисарството по еврейските въпроси. Неговите представители ръководеха изпълнението с помощта на полиция и войска. Превозът се извърши с българските държавни железници. Колкото и да действаше под принуда, българската държава носи цялата отговорност за предприетото злодеяние“. Според Илчо Димитров основната вина за случилото се носи Борис ІІІ.

В по-ново време (2004 г.) подобно твърдение срещаме в книгата на Иван Хаджийски, посветена на депортацията на евреите от Беломорска Тракия и Вардарска Македония. Авторът подчертава, че „съдбата на еврейското население в Беломорието и Македония по това време е решавана от българската висша и местна администрация“. Той се обявява категорично срещу оневиняването на Борис ІІІ и Филов с твърдението, че те са действали под чужд натиск в изпълнение на чужда воля и решения. Настоява, че в окупираните райони са действали български закони и разпоредби.

Паралелно с тези публикации сред част от историците продължава да доминира мнението, че Вардарска Македония и Беломорска Тракия, откъдето почти всички евреи са депортирани и избити, са окупирани, но не и анексирани, т. е. тези земи не може да се смятат за част от България, че те са само формално окупирани от България, тъй като всъщност са под командването на германските политически и военни власти, че тъй като евреите от Вардарска Македония и Тракия не са български граждани, не е било възможно да се направи нищо за тяхното спасение. Проявява се тенденцията за оневиняване на българската страна с оправданието за „силния натиск отвън“ или аргумента за изискванията на „националните интереси“. Очевидно е трудно да си представим възможността за какъвто и да било диалог между тези два разказа. За съжаление, протеклите през последната година наддумвания в медиите със скопските историци и политици във връзка с филма „Трето полувреме“ едва ли допринасят за спокойното доближаване до тази болезнена тема.

ОБЕКТИВ: Тоест това, което ни казвате дотук, е, че от 1945 г. досега темата за съдбата на евреите „припламва“ и „гасне“. Коя тема доминира – за „спасението“ или за „падението“?

НАДЯ ДАНОВА: Темата за депортацията присъства в историографията и интересуващите се биха могли, ако желаят, да получат достатъчно пълна информация за конкретните факти и нямаме основание да смятаме, че това е тема–табу. Тя обаче очевидно е сред темите, върху които, по думите на Марк Феро, е хвърлено свенливото було на „мълчанието“, закриващо „семейните тайни, каквито има всяка институция и всяка нация“. Който иска, има откъде да получи информация, а който не желае, си затваря очите за случилото се.

Много хора у нас, поради непознаване на историческите извори смятат, че България не носи отговорност за случилото се в Македония и Тракия. По различни поводи г-н Николай Поппетров се докосва до тази тема (2004). Това, което той „заковава“ по този въпрос – за отговорността на българската страна, е и мое убеждение. Тогава в „новите земи“ е въведено българско законодателство.

В депортацията участват българската полиция и българската администрация

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Ако твърдим, че в историята някои неща могат да се инструментализират от политическите сили и общественото мнение, то това е типично инструментализирана тема. Ние я инструментализираме, за да покажем на световното обществено мнение какви високи нравствени достояния има българският народ.

ОБЕКТИВ: Такъв пример ни бе даден и съвсем наскоро – при посещението на българското правителство в Израел в началото на септември премиерът Бойко Борисов заяви, че сме спасили всички български евреи. Как коментирате неговото изказване?

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Типичен пример на инструментализиране на историята! Така беше и по времето на социализма, но не само с участието на ЦК на партията, а с участието на доста хора, които се „слагаха“ на режима и един от „спасителите“ беше превърнат в легенда. Това беше другарят Тодор Живков. Някои автори употребяват израза „политика на историята“.

Ние говорим, че сме ги спасили. Но от какво? България е единствената страна, в която няма фашистки режим в чистия смисъл на думата. У нас има еднопартийно управление, което не е фашистко. Управлява монархът. Тогава ние не сме ги спасили. Тези, които унищожават евреите, са антисемитският военен и фашистки режим в Румъния, антисемитският режим в Унгария, антисемитският и абсолютно ксенофобски режим на Анте Павелич, който извършва геноцид, Словакия, която е в ръцете на германците, защото почти е обградена от тяхна територия.

Ние сме единственият свободен съюзник на Германия,

с изключение на Италия. Там жертвите сред евреите по времето на Мусолини са малко. Не говоря за времето, когато идва германската окупация.

Ние казваме, че сме спасили евреите от фашистките лагери на смъртта, но нашето общество е допуснало евреите да бъдат лишени от граждански права – да не могат да излизат от жилищата си, да носят звезди, да не могат да упражняват определени професии. Казваме, че не сме ги пратили в лагерите на смъртта. През 1933 г. и в Германия още не ги пращат в такива лагери. Това става възможно постепенно, бавно, след нюрнбергските закони. В края на 30-те години и до към 1942 г. все още има еврейски книжарници в Германия. Ние подминаваме този аспект и казваме: „Ние ги спасихме, защото иначе всичките щяха да отидат на заколение“.

Не искам да правя паралел с „възродителния процес“, но тогава имаше ли бунтове срещу него? Имаше консенсус. Представителите на бившите политически сили, с които поддържах връзка, например отецпаисиевци, бяха в изключителен консенсус с режима на Тодор Живков по „възродителния процес“.

Има и чисто спекулативен елемент при преследването – дали можем да вземем нещо, дали можем да заемем стопански позиции. Доста са факторите, които биха могли да влияят върху съдбата на едно малцинство.

ОБЕКТИВ: Беше споменат изразът „политика на историята“. Г-н Аврамов, съгласен ли сте с него?

РУМЕН АВРАМОВ: Споменатите две публикации на Натан Гринберг са показателни за еволюцията в отношението към темата. Първата му книга от 1945 г. е всъщност събран помощен материал в подкрепа на VII състав на Народния съд, учреден да разследва деянията на „антисемитите“ в България (такова е приелото публичност название тогава), тоест това е книга в помощ на обвинението. Тогава са съдени чиновници от Комисарството по еврейските въпроси и кръга, гравитиращ около него, така че въпросът за ролята на българската държава в Беломорието и Македония е незаобиколим. Там изобщо не присъства мотивът за „спасението на българските евреи“. Съвсем накратко се говори какво става на 24 май 1943 г. при изселването от София и за някои от съпътстващите го протести. А в книгата от 1961 г. вече се съдържа тезата за спасителната роля на българския народ, като ударението е поставено върху заслугите на комунистическата партия и други организации. За сметка на това почти е изчезнал разказът за Беломорието и Македония. Тази промяна в акцентите отразява развитието на

идеологизираната интерпретация на събитията в самата България след 1945 г.

Следваща или по-скоро паралелна линия на инструментализиране на историята е в приписваната (с очевидни нотки на апологетика) роля на Борис ІІІ. Той е величан от българската политическа емиграция и от някои среди в общността на живеещите в Израел евреи от България.

Независимо от изтъкваните главни герои, с годините разказът за „спасението“ се превърна в основен мотив, използван (и спонтанно търсен от хората) за предизвикване на положителни емоции, за укрепване на националното самочувствие и за сублимиране на национални комплекси. Този разказ е правилно подреден и като че ли дава всекиму правото да се чувства горд от едно благородно деяние. А всъщност никой от нас не знае как би реагирал в онези обстоятелства. Сега е добре известно, че преди 70 години случилото се добро е резултат от публичната позиция на шепа изтъкнати личности и от направеното от останали анонимни хора, проявили почтеност сред море от безразличие.

Освен това, станалото у нас е представяно като уникално, което не отговаря на истината. В Румъния например антисемитизмът е силен и настъпателен. Там той няма нужда от германско подтикване, за да се развихри. Но не навсякъде е така. В Италия антисемитизмът не е част от фашистката идеология и за депортиране на евреите въобще не става дума. В Унгария местните евреи са сравнително защитени, като на германците са предадени и след това депортирани евреите с чуждо (или без) гражданство: точно както става в „новите български земи“ (Беломорието и Македония). Едва след като през март-април 1944 г. Унгария е окупирана от Германия се организира масовата депортация на унгарски евреи с участието на местната администрация.

ОБЕКТИВ: Г-жо Данова, кой е вашият контрааргумент срещу тази уютна теза?

НАДЯ ДАНОВА: Съществуват факти и документи. Съществуват имената на хората с техните рождени дати и професии, които стоят зад числото 11 383, изписано на възпоменателната плоча пред Народното събрание. За всяко от селищата във Вардарска Македония и Беломорска Тракия има дълги списъци на хора, които представители на българските власти са „вдигнали“ и изпратили към концентрационните лагери.

Никога няма да забравя историята на малкия Исак. Исак е от влаковете, товарени в Скопие. Тогава той е нямал още годинка. В списъка срещу неговото име беше записано „нула години“.

ОБЕКТИВ: Г-н Аврамов, във вашето изследване за държавния антисемитизъм в България през 1940-1944 г. твърдите, че икономиката е едно от полетата, които разкриват мотивацията, движещите сили и последиците на антисемитската политика.

РУМЕН АВРАМОВ: Икономиката е със сигурност един от мотивите. Цялата идеологическа обосновка, която стои зад Закона за защита на нацията от 1941 г. и зад последвалите антисемитски наредби от онези години не крие, че

еврейското малцинство е третирано като вредно,

като общност, която играе негативна роля за българското стопанско развитие.

Първият етап в законодателните мерки забранява на евреите да упражняват определен кръг професии и занятия, въвежда ограничения за практикуването на свободни професии. Това води до принудително прекратяване на дейността и до прехвърляне имуществото в множество фирми от евреите на българи. Същевременно, евреите са принудени в качеството си на физически лица да декларират движимостите и недвижимостите си и да предадат „излишъците“. Естествено, в хода на всички тези процедури се създават възможности за спекула, рекет, грабеж, икономическо мародерство.

Икономическият натиск се усилва многократно след средата на 1942 г., когато българското правителство влиза в преговори с Германия за депортацията на евреите от страната и е създадено Комисарството по еврейските въпроси. В края на август 1942 г. кръгът на забранените дейности се разширява чувствително. Рестрикциите върху стопанската дейност на евреите стават много по-ожесточени, акционерната и едноличната им собственост е „побългарена“ (както се казва тогава – „аризирана“). Това се осъществява чрез различни механизми като бившите им конкуренти се активизират, за да придобият принудително предлаганото за продан огромно количество активи.

В рамките на тази втора фаза е и онова, което се случва в Беломорието и Македония. Там същите тези разпоредби са приложени с пълна сила, като вече става въпрос за побългаряване личното имущество на смъртници. Впечатляващо е

настървеното нахвърляне върху тази собственост

не само от частни лица, но и от държавни институции, неправителствени и благотворителни организации (дори Червения кръст). Организират се стотици търгове за закупуване на вещите, където се стичат представители на официални ведомства и множества от „обикновени граждани“, петимни да придобият на безценица излаганите вещи и покъщнина. В „новите земи“ се организират дори затворени търгове, изключително за местните български чиновници.

А не трябва да се забравя и че един от най-големите хищници е държавата, която щедро се „облажва“ с еврейските капитали. Много от големите предприятия стават държавна собственост. Те или не намират собственик и попадат в държавни ръце, или правителството просто ги национализира (изкупувайки акциите), тъй като ги е намерило за апетитни активи и за поле, в което администрацията ще може свободно да се разпорежда.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Още в края на 20-те години на 20 век, когато хората на Крум Митаков (Съюз на българите/Съюз на българите фашисти – националистическа организация, възникнала от организация на военнопленници и заложници през Първата световна война) отричат Ньойския договор, се поставя темата за ограбването от световния капитал на стопанствата на държави като България. Там фигурира и темата за световния еврейски капитал. Това, че евреите са грабители и са виновни, не е измислено от Хитлер през 1933 г. То съществува през 20-те години в България и не като продукт на германско влияние.

НАДЯ ДАНОВА: Тази тема се чува още в края на 19 век.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Да, но в края на 20-те години вече звучи почти като марксическа трактовка – безотечественият едър капитал, свързан с международното еврейство и с масонството, извършва световен заговор, в който жертви са държави като България. Ньойският договор, според тези твърдения, е продукт на този либерално-масонски и световен еврейски заговор, но нещата се свързват с болшевизма – ръководният елит на болшевиките е от евреи. По-нататък това е темата, която ще доведе тези хора до антикомунизма и до симпатия към режима на Хитлер. Васил Митаков, правосъден министър през 1938-1942 г., казва: „Ние живеем в най-славната епоха – епохата на Хитлер, който донесе справедливост на Европа!“ Хитлер „дава“ на България Беломорието, Македония и Добруджа и тогава за Митаков Хитлер се превръща в икона. Същото го прави и професорът-юрист Любомир Владикин, но при него нещата са малко по-сложни. Неговият антисемитизъм е с германска фразеология.

НАДЯ ДАНОВА: В края на 19 век темата за „вредната роля на евреите“ присъства в текстовете и на хора с леви убеждения. Така Илия Йовчев говори, че „идват евреите и ще ни изкупят земята“. Твърди се, че евреите са международният капитал, който експлоатира работниците.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: В края на 19 век старият Владикин, Никола Йонков също има в своята публицистика някакви антисемитски забежки. През 1942 г. Владикин в идеологическата биография на Хитлер казва, че евреинът е като змията и където го видиш, трябва да му стъпчеш главата, за да не те ухапе.

ОБЕКТИВ: Все пак, в хода на разговора ни нека уточним къде са началото и краят на държавния антисемитизъм?

РУМЕН АВРАМОВ: Началото е Законът за защита на нацията, чиито проект се обсъжда през есента на 1940 г., за да влезе в сила в края на януари 1941г. Антисемитизмът вече е държавен, тъй като за него се коват закони. Краят е през август и началото на септември 1944 г., когато започват да се приемат закони и разпоредби, които постепенно (по-радикално от октомври нататък) отменят антиеврейското законодателство. Символичен акт в това отношение е присъдата на VII състав на Народния съд от 2 април 1945 г. Парадоксално е, че Димитър Пешев, който е съден от друг състав, получава 15-годишна присъда, толкова колкото и Ярослав Калицин – една от ключовите фигури в Комисарството по еврейските въпроси. Като цяло, половината от обвиняемите от VII състав са осъдени условно или са оправдани, т. е. не излежават наказание.

ОБЕКТИВ: А защо, г-н Аврамов, във вашето изследване „Спасение“ или падение“ по темата за държавния антисемитизъм в България отделяте специално внимание на една папка с надпис „Ходатайства“ от архивите на някогашното Комисарство по еврейските въпроси? За лицемерието на държавната машина ли намеквате?

РУМЕН АВРАМОВ: Папката „Ходатайство“ от архива на Комисарството осветлява интимните начини, по които се прилага всяко законодателство в България, проявите на симпатия или антипатия от изпълнителите на законите, използването на разпоредбите им за лична облага.

Папката е набор от документи, запазили следи от намеси при осъществяването на антисемитските мерки. Сега тези неща се случват по телефона, във виртуалното пространство или по много други начини, като рядко остават „материални“ свидетелства. Но тогава културата на корупцията и ходатайството е различна. Мнозина са смятали, че имат права върху онова, което се разпродава, писали са без свян исканията си (най-често за квартири и назначения) към Белев и към други лица в Комисарството върху гърба или на лицето на визитната си картичка. Успехът е различен, но всичко запазено говори как разнолик кръг от „елитите“ (сред тях срещнах главата на Православна църква по онова време, депутати, чиновници, професор…) приема, че е в реда на нещата да се обърне към една въпиющо репресивна институция, за да получи лични облаги или клиентелистки услуги.

В папката има ходатайства и в полза на евреите, най-вече по повод техни искания от май-юни 1943 г. да бъдат изселени в градове, където имат близки или приятели. Тук всичко е случайност и зависи от добрата воля на чиновниците от Комисарството. Двама или трима от тях са били овластени да разрешават евентуално ново местожителство. Не бих нарекъл техните решения благодеяние или хуманна постъпка, защото в нито един от случаите не проличава несъгласие със самия принцип на гонението или с погазването на гражданските права.

ОБЕКТИВ: Нека в края на разговора ни дадем отговор на въпроса спаси ли България всичките си евреи? Вече уточнихме, че според българския премиер се е случило само спасението.

НАДЯ ДАНОВА: Според мен подходящата дума е „оцеляване“. Първият български текст, в който видях думата „спасение“ (поставена в кавички), беше в текст на Николай Поппетров в предговора към спомените на Димитър Пешев (2004) и аз съм напълно съгласна с автора. Румен Аврамов я постави в заглавието на книгата си (2012), с което предизвика бурни реакции.

Много хора просто не знаят за това, което се е случило с евреите в Беломорска Тракия и Вардарска Македония. Не се знае и това как точно и от кого е осъществена депортацията. Двамата с Румен Аврамов подготвяме публикация на документи за случилото се в началото на март 1943 г. в окупираните от България територии. Това ще бъдат представителни документи, тъй като става дума за един огромен масив от материали, съхранявани в българските архиви. Документите разкриват организирането и провеждането на депортацията от българските власти. Който иска, ще може да прочете.

ОБЕКТИВ: За държавата е удобно да се скрие зад обществото. Г-жо Данова, вие пишете, че българската държава като носител на отговорността за депортацията трябва да стане мотора на дописването на темата. Очаквате ли това да се случи?

НАДЯ ДАНОВА: Предложихме на Централния държавен архив да публикува сборник с документи от Комисарството по еврейските въпроси, от Българската народна банка, от Министерството на външните работи, Министерството на вътрешните работи, Министерството на правосъдието, от Българската църква и др., тъй като тези документи се съхраняват именно в ЦДА. Беше ни отказано. Но те, все пак, ще излязат. Подготвяме два тома, което е малка, но представителна част от съхраняваната в архива документация за депортацията.

АНТОАНЕТА НЕНКОВА: Само преди дни премиерът Борисов казва: „Спасението на евреите“.

РУМЕН АВРАМОВ: Премиерът със сигурност няма особени познания в материята, а и не е известен с чувствителност към историческите нюанси. Но по-важното е, че той е поредният политик, който налага държавна политика по въпроса. Това, както в комунистическите времена, води до формулирането на единствено правилнадържавна историческа истина. В момента тя се формулира от лицето Спас Ташев, който безочливо и грубиянски манипулира миналото, налагайки възможно най-безсмислената линя: да се отричат неоспорими факти. Това неизбежно ще се обърне срещу България.

НАДЯ ДАНОВА: Бихме могли да погледнем какво се случи във Франция. До 1995 г. френската държава отказва да поеме отговорност за депортираните евреи по време на режима на Виши. Едва в края на 20 век Жак Ширак поема отговорността и заявява, че френската страна носи отговорност, тъй като депортацията е осъществена от французи. След това пак настъпва отново мълчание. Тази година, когато бе избран новият френски президент, всички очакваха да видят каква позиция ще заеме той по този въпрос. Франсоа Оланд също пое отговорността за случилото се с евреите във Франция.

РУМЕН АВРАМОВ: Примерът с Франция е двусмислен. От една страна, тук става дума за сходна с нашата ситуация – за депортацията на около 13 хиляди евреи без гражданство (каквито са тези от Беломорието и Македония), събрани на зимния колодрум в Париж. От друга страна обаче, да не забравяме, че във Франция авторите на това престъпление дори не бяха преследвани. „Френският Белев“, шефът на тяхното Комисарство по еврейските въпроси, доживява спокойно своя край в Испания (в края на 70-те години), откъдето никога не бе поискано да бъде екстрадиран. Началникът на полицията в Париж, който е бил близък с Франсоа Митеран, е реабилитиран в края на 50-те години, а опит за процес срещу него бе направен едва в края на 90-те години. (Преди процеса той е убит от психически неуравновесен човек.) Във всяко едно от тези отношения примерът на Франция не е най-добрият. И все пак, след 50 години, както спомена Надя Данова, френската държава намери сили да се извини, препотвърждавайки съвсем неотдавна, че това е „злодеяние, извършено във Франция от Франция“.

ОБЕКТИВ: А кой е най-добрият пример в поемането на отговорността?

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Сигурно Германия. Те си признаха престъплението. Дори през 90-те години признаха, че германският Вермахт е извършил престъпления на Източния фронт. Ако нашите войски са извършили някакво престъпление, никога няма да го признаят. Това обаче не пречи на германците да издават биографии на Хитлер и да изследват него и режима му. Тоест може да има няколко гледни точки за едно управление.

НАДЯ ДАНОВА: Много от участниците в депортацията отказват да признаят, че е имало обгазяване. Един казва, че е имало обгазяване на гризачите в лагерите.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Един пример: през 1999 г. швейцарците възстановиха правата на швейцарски граничен офицер от района Сан Гален, който не изпълнява разпоредбите да не се допускат бягащи евреи от други страни да преминават в Швейцария. Той ги допуска и те влизат на територията на Швейцария. Затова е наказан, разжалван, глобен, отнета му е пенсията и правото да работи на държавна работа. Години наред се водят процеси да му се възстановят правата, но те са му възстановени посмъртно едва в 1999 г.

Затова според мен по тези въпроси трябва да има дебат, а не само да се коментира виновен ли е цар Борис ІІІ, или не. Или дали участват комунистите, или не? Знаем, че радиостанция „Христо Ботев“, субсидирана от съветските власти, води борба срещу българското правителство и Хитлер. Тя има около 20 предавания в защита на българските евреи, които започват от ноември 1941 г., когато съдбата им все още не е толкова тежка. Това са фактите на историята. Разбира се, повече от вероятно е, че цар Борис ги е спасил, защото няма кой друг да спре това нещо в йерархическата структура на авторитарната държава. В същото време той е и човекът, допуснал да се приеме Законът за защита на нацията.

НАДЯ ДАНОВА: Все пак евреите у нас са оцелели, защото общата атмосфера е благоприятствала това. Големи са заслугите на Димитър Пешев и хората, които са го подкрепили. В българското общество е имало хора, които са били против гоненията срещу евреите. Аз не бих приела израза, който употребява г-н Румен Аврамов, че „оцеляването им е резултат на елитарна игра“. Смятам, че за оцеляването на българските евреи действително е имало подходяща атмосфера.

В българското общество несъмнено е съществувал антисемитизъм,

почиващ между другото и на религиозна основа, но е съществувало и съчувствие към преследваните евреи, което заедно с останалите фактори е изиграло роля в критичния момент. Някак си сме склонни да омаловажаваме ролята на общия ход на събитията по това време и особено военните неуспехи на Третия Райх.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Във всички случаи има игра. Самият монарх играе. Той може да инициира или да спре събитията. Именно събитията през периода март – май 1943 г. показват неговата роля. В неговите действия има колебливост, стремеж отговорността да се прехвърли на друг. Но такава е обстановката тогава в България.

Страшното на историята е, че различни фактори могат да влияят върху съдбата на едно малцинство или дори на по-голяма маса от хора.

РУМЕН АВРАМОВ: Има нещо крайно неморално в делението на „спасените наши“ и „другите“. Това, че едни оцеляват, означава ли, че „другите“ са легитимно изпратени на смърт, че са по-малоценна група? Това деление е презрително за човешката личност.

Българската държава е длъжна да се извини, макар че извиненията имат само символичен характер. Тя трябва да го направи убедено, не под натиск, а безусловно, с достойнство, в пълен обем. Длъжна е също да съдейства за разкриване на цялата историческа фактология във всичките ѝ – красиви и мерзки – страни. Без да я оплита в конюнктурни сметки, свързани с регионално-махленски външнополитически съображения, националистически и популистки бесове.

НИКОЛАЙ ПОППЕТРОВ: Смятам, че въпросът първо трябва да се реши на професионално ниво у нас. Моята препоръка към държавата е да не си купува историци. Временните гласове са много опасни. Станалото през 1941-1943 г. също е временен глас. Станалото в периода 1985-1989 г. с „възродителния процес“ също беше временен глас. Държавата не бива да слуша такива гласове! Тя трябва да използва компетентни мнения, а не гласове, които се харесват в момента. С декрети не се пише история! Ако държавата мисли за възпроизводството си в паметта на хората в бъдеще, не би трябвало да манипулира историята.

НАДЯ ДАНОВА: През 19 век дейците на Българското просвещение възприемат много от принципите на Европейското просвещение и ги прилагат творчески при нашите условия. Възприема се максимата „Опознай себе си“, която е наследена от античността, но в идейната система на Просвещението добива смисъл предимно в етичен план. Българското просвещение трансформира тази максима в призива „Опознай народа си, за да можеш да вървиш напред“. Смятам, че ние действително трябва да опознаем възможно най-точно и подробно онова, което се е случило през март 1943 г. в Егейска Тракия и Вардарска Македония и то по никакъв начин не помрачава светлия подвиг на Димитър Пешев и подкрепилите го български граждани. Това знание ще ни помогне да опознаем себе си, да знаем какво представляваме като общество, за да можем да вървим достойно напред.

Разговора води Антоанета Ненкова.

Източник

Румен Аврамов (род. 1953) е български икономист и стопански историк.

Коментари (5)

- 20-10-2012|Специалист по темата

Единственият приносен текст тук е на Румен Аврамов. Данова като даскалица прави опис на познати текстове. Това, което твърди тук, други са го казали много преди нея, и по по-добър и аргументиран начин. Поппетров е умен, но най-после трябва да реши коя теза да избере, защото от шикалкавене не произлиза истина. Единствен Аврамов от тримата написа и защити книга. Данова ще продължи да участва дежурно в конференции, но къде са книгите ѝ по този въпрос? С наукоподобно празнословие и с докладчета по темата, които изброяват какво ДРУГИТЕ са направили, не се постига нищо ново.

- 21-10-2012|Гост – научност

Със същата „научна“ систематичност Румен Аврамов обясняваше, че след Маркс нямо нищо смислено. написано по повод на икономическите цикли. Справка, сп- Икономическа мисъл през 80-те години.

- 23-10-2012|идиот

1/за размисъл Тук

2/ за дьонме-’пишман’ историк парите не миришат.

3/ макар & професионалист, никога не е късно да станеш за резил, омаян от ‘морал’ в ‘месиянство’.

- 23-10-2012|читател

връзката към дневник не работи

- 04-11-2012|читател

http://bivol. bg/interview-samuel-arditi. html

за пълнота

Като на празник – Част 1

Автор: Михаил Иванов

Документални страници за „възродителния процес“ (1984 – 1989)

„Смяната на имената трябва да се превърне в празник

на освобождението на това население от турско робство“

Тодор Живков,

Из изказване на среща с партийния и държавен актив,

18 януари 1985 г., ЦДА, ф.1б, оп. 63, а. е. 108, л. 5

УВОДНИ ДУМИ

От години се ровя в архивите, опитвайки се да проумея безумието, което за съжаление ще остане в нашата история с названието „Възродителен процес“. (Така беше осквернена и думата Възраждане, която като ученици асоциирахме с Леонардо да Винчи, Уилям Шекспир, Паисий Хилендарски и много други светли имена.)

Възстановяването на събитията през 80-те години се затрудняваше от състоянието на архива на Българската комунистическа партия за този период – поне до 2001 г. голяма част от документите не бяха подредени, листовете в архивните единици често не бяха номерирани, нямаше описи. Дано в последно време нещата са се подобрили. Проблеми има и в архива на МВР – не съществуват например описи на архивни документи на Шесто управление на Държавна сигурност за годините 1986 – 1989 г. и не е ясно дали е така, защото за този период не са налице материали или защото съхранените документи са в насипно състояние.

Така или иначе общата картина в голяма степен се проясни. През последните десет години темата за политиката на Комунистическата партия към малцинствата беше разработена в няколко специализирани изследвания – на Валери Стоянов, Ибрахим Ялъмов, Улрих Бюксеншютц и тази година – на Михаил Груев и Алексей Кальонски. Излезе анализът на Евгения Иванова за „възродителния процес“ в Централните Родопи, основаващ се на солидна изворова основа. В тази поредица е и книгата-размисли на Али Алиев, както и излезлия у нас на турски (и за съжаление не на български) разказ за трагично загиналите в периода 1984 – 1989 г. на Хюсеин Кьосе. Тези дни с се запознах и с три вълнуващи книги на Азиз Бей – за Демократичната лига за правата на човека, за епопеята в Ябланово и за концлагеристите в Белене. Видяхме и разтърсващи киноразкази – ще напомня за филма „Гори, гори, огънче“ със сценарист Малина Томова и режисьор Румяна Петкова, който предизвика яростна реакция на българските „патриоти“.

Успоредно и при това изпреварващо вървеше и един друг поток от издания – на защитниците на „възродителния процес“ (по правило преки извършители на асимилационната политиката) – Димитър Стоянов, Веселин Божков, Бончо Асенов, Паунка Гочева и т. н.

В предлаганата на читателите рубрика, представяйки текстове от архивни документи и други източници, ще се опитам да илюстрирам преди всичко какъв е бил начинът на мислене на участниците в тези трагични събития, какво реално се е случвало и, където е възможно – на преживяванията на жертвите. За да бъде обозрима задачата, която си поставям, засега ще се огранича в периода 1984 – 1989 г. Документалните текстове ще бъдат възпроизвеждани дословно, като, само ако е необходимо, ще бъдат правени граматични поправки.

В архива на ръководителя на „Официалната работна група по възродителния процес“ към Полтбюро Милко Балев открих обясненията (не се знае пред кого – пред училищните власти, пред Комсомола, пред Държавна сигурност,…?) на две ученички – Несрин и Гюлтен, както и на брата на Несрин с „българско“ име Сабин.

Несрин е искала да създаде съпротивителна организация по подобие на „Млада гвардия“. За по-младите, които вероятно не знаят, трябва да се поясни, че по време на Втората световна война в украинския град Краснодон, окупиран от хитлеристките войски, се създава нелегална младежка организация „Млада гвардия“. В своята клетва при встъпването си момчетата и момичетата – много от тях ученици – са се заклевали да отмъстят на окупаторите. Военното разузнаване на германската армия разкрива организацията, почти всички участници са заловени и след жестоки мъчения – екзекутирани. Всичко това научавахме в училище. Изтръпвам – значи в съзнанието на малката Несрин образът на българските „възродители“ се слива с образа на нацистите.

Гюлтен започва да пише повест „Истината“, която вероятно остава недовършена.

По-нататъшната съдба на тези млади по това време хора не ми е известна. Реших да предложа на читателите рубриката да започне с техните „обяснения“, писани (едното със сигурност, а другото вероятно) през 1988 г.

Работата ми по темата „Политиката на БКП към турците и помаците в България през периода 1944 – 1989 г.“ е в сътрудничество с Елена Дяконова и Максим Благоев и е по съвместен проект на програмата „Президентска библиотека“ на Фондация „Д-р Желю Желев“ и Международния център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия. Благодаря на Йордан Панайотов за неоценимата помощ, която ми оказа при работата с архива на БКП, както и на Серафим Стойков, който ми предостави много полезна справка за архивни документи от служебните фондове на архива на МВР по темата. Благодаря на Комисията за разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към ДС и разузнавателните служби на БНА и на Дирекцията „Информация и архив“ на МВР за съдействието.

Михаил Иванов

Централен държавен архив (ЦДА), фонд (ф.) ЧП 174б, опис (оп.) 2, архивна единица (а. е.) 2858, лист (л.) 52-53

ОБЯСНЕНИЕ

от Надежда Страхилова Христова

Несрин Салимова Хасанова

Аз съм туркиня и винаги съм се чувствала такава.

Никой от моите родители или мои познати не ме е карал и не ми е помагал да напиша тази клетва. Тя е с промененото съдържание на клетвата на организацията „Млада гвардия“. Устава съчиних, защото всяка организация трябва да си има такъв. Никой освен мен не знае за клетвата и устава. С никого не съм споделяла за съществуването на тази тетрадка, а тия, които са могли да прочетат нещо от нея, са го прочели от времето, когато изкарах тетрадката навън, като ненужна и неважна вещ. Изучавах своите приятели, защото участниците в организацията трябваше да бъдат хора, каквито аз мислех, че ще ми трябват. Изучавала съм своите съученици и приятели – Сузана и Андрей.

Целта на никога несъществувалата до сега организация щеше да бъде да накара българското правителство да пусне желаещите да отидат в Република Турция чрез мирни легални средства.

Мислех, че чрез големи мирни демонстрации и стачки ще постигнем целта си.

Тази организация си остана една само детска мечта, защото нямаше кой да ме подкрепи и затова участникът в нея съм само аз.

Организацията мислех да действа след като участниците в нея станат достатъчно много, а това сигурно щеше да стане поне след пет години.

Горенаписаното написах саморъчно и отговарям за достоверността му.

Подпис: Не се чете

Уставът (наказанието и правата) съм съставила като съм имала предвид устава на ДКМС.

Горното написах саморъчно.

Подпис: Не се чете

ОБЯСНЕНИЕ

от Сабин Страхилов Христов

Не знам нищо за нейната клетва. Виждал съм тази тетрадка, но не съм я разгръщал, защото тя не ми е нужна. Само знам, че в нея майка ми и баща ми си водят работните дни и къде са работили. Даже не ми е идвало на главата, че тя е написала клетва. Тя не е споделяла с мен въпроси, свързани с политика. Тя си е доверявала на мен само въпроси, свързани с любовта. Ние сме сестра и брат и би трябвало да споделяме всичко, но тя не ме е питала за нещо такова. За поезия и други неща тя не ме е питала и да ми е казвала, че е написала нещо. Чувам за първи път, че тя е написала клетва. Тази тетрадка аз съм късал листа, но нищо не съм видял да пише в нея, освен работните дни и някои телефони. Телефоните са на работници, които работят в „Хладилника“ в Исперих. Има телефонни номера на мои приятели от село. Има само една тетрадка, която зная, че е от 20 листа, друго не зная.

Подпис: Не се чете

Аз се чувствам турчин, защото още от малък са ме изучавали на турски език и чак след първи клас съм се научил на български език. Никой не ми е казвал, че съм турчин, аз от детството си знам, че съм турчин и след 1982 г. ни преименуваха и чак тогава ми казаха, че вече сме българи. Аз съм турчин и турската ми вяра не може да се промени. Имената ни промениха, но вярата никога.

Горното написах собственоръчно и отговарям за достоверността му.

Подпис: Не се чете

ЦДА, ф. 174б, оп. 2, а. е. 2858, л. 43–45

ОБЯСНЕНИЕ

на Галя Асенова Христова (Гюлтен Хасанова, б. съст.), ученичка от Ха клас на ЕСПУ (единно средно политехническо училище, б. съст.) „Иван Вазов“, родно място с. Суходол. Живуща в СО (вероятно – социално общежитие, б. съст.) „М. Ив. Калинин“, стая № 314

Във връзка с написаната от мен документална повест „Истината“, отнасяща се за възродителния процес в нашата страна, давам следните обяснения.

Книгата-повест започнах да пиша през м. юли 1986 г. Намерението ми беше да отразя „истината“ за събитията по преименуването в края на 1984 – 85 г. За намерението си не съм споделяла пред никого, в това число и пред родителите си. Реших да напиша тази повест по възродителния процес, защото аз по свой начин възприемах нещата и не бях съгласна с това, което се говори и пише по въпроса. Не бях съгласна с това, което се казваше, че всички доброволно са си сменили имената, специално за мен и моите близки това не беше така. Аз лично не съм отишла да си сменям името. Първият ми сблъсък беше с неистините, които се поместваха във в. „Нова светлина“ (вестник, ориентиран към турското население в България, който до преименуването излиза под името „Йени ъшък – Нова светлина“ на български и турски; след преименуването се списва само на български, б. съст.) Силно ме възмути насила наложения начин на погребение по християнски обичай на моя близка. В случая аз го приемах, че на нас ни се налага и религията. Силно ме възмути присъствието на войници в селото ни по време на преименуването, които унижаваха баща ми. От близките си научих, че от селото ни по време на преименуването са изчезвали хора, „прибирали са ги“ без да имат някаква вина. Така например се говореше за лекар от селото. Не одобрявах отношението на училищното ръководство към някои мои съученици, които искаха да разберат истината по отделни въпроси. За моето село преди преименуването е чисто турско, а след това се заговори, че сме българи.

Написването на книгата-повест с описанието. Книгата започнах с условията на живота на селото, които според мен не бяха добри. По вина на кметството няма училище за основно образование, поради което се принуждавахме да ходим в друго училище. В знак на несъгласие със смяната на имената написах в повестта „те се страхуваха да не се разбунтуваме, те се досещаха, че никой от тия хора няма да се назоват по тия гяурски имена“.

Правила съм си родословно дърво и съм стигнала до убеждението, че коренът ми е турски и аз се чувствам туркиня. Пра-пра-пра дядо ми е бил първият заселник на селото и е бил турчин. Това го потвърждава баба ми. От всички мои връстници всички са с убеждението, че са турци и само две момичета от с. Дичево – Росица и Катя бяха убедени, че са българи, двете учат в Икономическия техникум.

Повестта, която започнах да пиша, смятах да предоставя на хората с възстановени имена. Мразехме кмета на селото и в повестта си наричам кметството „гяурско гнездо“, защото чрез него се налагаха ритуалите по възродителния процес, а не правеше нищо за селото. Не одобрявах това, че в селото имало турско училище, а сега го няма. Считам турския език за свой роден, а българския „гяурски“, защото до детската градина ме възпитаваха на този език. В повестта съм отразила и „мнението си, че цигани и татари са също мюсюлмани, но не ни смениха заедно имената, защото властта се страхува да не се вдигнем на бунт и щяха да бъдат безсилни да се справят с нас“. Не вярвах, че Турция не иска да ни приеме, и смятах, че това са измислени лъжи, нелепости, за да могат хората да повярват в това. Много тежко понасях условията на живот в общежитието в с. Сокол, където в една стая бяхме около 20 души, не ни разрешаваха да говорим на родния турски език, строго наказваха и биеха. Ние нямахме право да се оплакваме, критикуваме и сами да си правим самокритика. Живота си в общежитието подробно го описах в повестта в знак на неодобрение. Винаги на нас ни пишеха по-ниски оценки, независимо от знанията. Не възприемах и не мога напълно за възприема пропагандата, че ние сме българи и се връщаме към корена си и затова в повестта съм записала „измислени документи, безсрамни лъжци, как не се срамувате да говорите от името на 4 милионния народ“. Смятах, че ние си имаме националност, религия и би следвало да се борим за тях. Не бях съгласна, че се използваше възгледа на някои хора, които бяха убедени, че са българи, и говореха от името на всички. Смятаха, че другите народи можеха да обвинят в незачитане правата, ако не казваха, че процесът е възродителен.

И сега въпреки всичките исторически документи, разкопките, които се правиха и се правят, не могат изцяло да ме убедят, че всичките до възродителния процес турци са потомци на българи. Когато пишех повестта, бях почти убедена, че няма да ни оставят с българските имена, но след тези изтекли години си промених мнението и знам, че това е било само въображение.

Горното написах саморъчно, за верността му се подписвам.

Подпис (не се чете)

Повестта съм давала да я чете Ася Христова.

02.11.88 г. ВЯРНО:

Кулминация в асимилаторската политика на Българската комунистическа партия е масовото насилствено преименуване на турското население в края на 1984 г. и началото на 1985 г. По това време Министерството на вътрешните работи е на бойна нога. В сградата на министерството в София се провеждат „оперативки“, срещи, съвещания с участието на министъра Димитър Стоянов. В окръзите със смесено население се изграждат щабове, към които преминават на подчинение всички репресивни сили, намиращи се на съответните територии. Щабовете се командват от висши офицери от командния състав на министерството.

В края на декември действията са концентрирани в Южна България – главно в Кърджалийски окръг.

С предложените по-долу извадки от стенограми се опитвам да пресъздам атмосферата в Министерството на вътрешните работи и случващото се в България около Новата 1985 година. В курсив са дадени паралелни текстове – мои бележки и коментари, както и текстове от други източници.

Архив на Министерство на вътрешните работи (АМВР), ф. 1, оп. 12. а. е. 641, л. 1-3

СЕКРЕТНО!

С Т Е Н О Г Р А М А

от срещата на др. министър на вътрешните работи с Колегиума по случай Новата 1985 година, проведена на 29.12.1984 г. от 15,30 ч. в заседателната зала

ДР. Д. СТОЯНОВ (генерал-полковник Димитър Стоянов – кандидат член на Политбюро на ЦК на БКП и министър на вътрешните работи.):

Другари, ние се събираме да изпратим старата година. Желанията на болшинството от Вас е по случай Новата година да си бъдат в къщи, със семействата, напоследък и без това се събираме по различни поводи.

Аз говорих с др. Тодор Живков (генерален секретар на Българската комунистическа партия и председател на Държавния съвет на Народна Република България), казах му, че имаме юбиляри, поканих го от тяхно име да проведем една вечер. Той даде своето съгласие. След Нова година ще се договорим кога да стане тя. Др. Кашев (генерал-лейтенант Илия Кашев – началник на Управление за безопасност и охрана (УБО)) трябва да види каква е програмата на др. Живков, за да определим мястото и датата, колко хора ще се поканят. Щом ще бъде др. Живков, всичко трябва да стане на ниво.

Една част от другарите ги няма, 4 души са „на фронтовата линия“, така се наложи. Това са другарите Ив. Димитров (генерал-лейтенант Иван Димитров – заместник министър и директор на Народната милиция), Н. Черкезов (генерал-майор Никола Черкезов – началник на Инспектората на МВР.), Ст. Цанов (генерал-лейтенант Стефан Цанов Иванов – заместник командващ Гранични войски?) и другари от ДНМ (Дирекция на народната милиция), у-ние Тил, ІІІ у-ие-ДС (Трето управление на Държавна сигурност – Военно контраразузнаване).

Там хората ще работят, ще управляват силите и средствата, защото имаме към 700 граничари и още 500 души от окръзите и школите.

Ние имаме и друг вариант за действия – Смолян да вземе района на Бенковски и го обезпечава. Затова нашите другари за Нова година там ще останат, ние непрекъснато поддържаме връзка с тях. Аз пак поставям пред др. Минков (генерал полковник Минко Минков – заместник министър на вътрешните работи) въпроса за снабдяването, всичко каквото трябва в това отношение, защото не се знае колко време нашите хора ще стоят там, но докато обстановката не се овладее напълно, ние няма да ги връщаме.

Аз доложих на др. Живков за действителната обстановка, за това какво сме свършили. Казах му, че в края на краищата аз отново възобновявам въпроса за създаването на Вътрешни войски. Ние сега действаме в една точка – Кърджали, но ако имаме още окръзи, какво ще правим? Той обеща отново да се прегледа въпросът, с др. Джуров (армейски генерал Добри Джуров – член на Политбюро и министър на народната отбрана) ще се доразберем, тъй като и той има някакви идеи по този въпрос и да създадем Вътрешни войски. Трябва да имаме две хиляди души, 500 според мен трябва да стоят в Шумен, 500 в Пловдив и 1000 в София, в случай на нужда да можем да ги използваме. В случая това го правим благодарение на граничарите, които са там и двата курса в Долни Богров и Казанлък (става дума за две милиционерски сержантски школи, б. съст.) и за 2-3 часа ги вдигнахме. Ако не бяха – какво щяхме да правим?

Дава се положителна оценка на нашите действия, когато докладвах на другарите П. Кубадински (Пенчо Кубадински – член на Политбюро на ЦК на БКП и председател на Националния съвет на Отечествения фронт), П. Младенов (Петър Младенов – член на Политбюро и министър на външните работи.), Г. Атанасов (Георги Атанасов – кандидат член на Политбюро), Ст. Михайлов (Стоян Михайлов – секретар по идеологическите въпроси на ЦК на БКП.) и др. Т. Живков. Ние до средата на месец януари да приключим работата с участието на нашите органи и да закрепим успехите и резултатите, а след това работата ще продължи по откъсване на групи, хора, лица и преименуване на базата на една политическа, идеологическа и организаторска работа. Това е поръчението. (…)

На съвещанието, проведено на 4 януари 1985 г., извадки от чиято стенограма следват по-долу, се прави отчет на действията по преименуването в Кърджалийски, Хасковски, Бургаски, Пазарджишки, Благоевградски и Силистренски окръзи, както и подготвителната работа в Старозагорски окръг и Българската народна армия.

АМВР, ф. 1, оп. 12, а. е. 644

СЕКРЕТНО!

С Т Е Н О Г Р А М А

от служебно съвещание с ръководния състав, провело се на 04.01.1985 г. в сградата на НТУ (Научно-техническо управление) при дневен ред:

ДР. Д. СТОЯНОВ:

Другари, да си честитим Новата година. Позволете ми от името на Колегиума, на всички присъстващи другари и чрез вас на тези, които не присъстват, да честитя Новата година, да си пожелаем преди всичко здраве, бодрост и оптимизъм, добро настроение и по-малко тревоги. (…)

В работата на нашето съвещание участват др. Палин (генерал-полковник Велко Палин), завеждащ отдел „Социална и национална сигурност“ на ЦК на БКП, др. Т. Радулов, зам.-завеждащ същия отдел, др. Фьодоров, ръководител на представителството на КГБ – СССР и други съветски другари, които работят в нашите поделения (…)

ДР. АТ. КАДИРЕВ (полковник Атанас Кадирев – началник на Окръжно управление на МВР – Кърджали):

УВАЖАЕМИ ДРУГАРЮ МИНИСТЪР,

ДРУГАРИ ГЕНЕРАЛИ И ОФИЦЕРИ,

През последните години на основата на Решението на Секретариата на ЦК на БКП от 27.07.1970 г. за националното осъзнаване и патриотичното възпитание на потомците на насилствено помохамеданчените в миналото българи, беше извършена широка дейност за проучване произхода на населението в окръга. В резултат на упоритата и амбициозна научна и практическа работа бяха събрани доказателства, удостоверяващи по категоричен начин в по-общ, исторически аспект и за стотици и хиляди случаи в конкретен родов план българския произход на населението в Източните Родопи. На тази основа с оглед привеждането имената на това население в съответствие с действащата правна уредба в страната и във връзка с новата паспортизация на всички граждани на НРБ, през 1982 г. Окръжният комитет на БКП реши да се реализира един мащабен по своята историческа перспектива и значение и тежък за практическо изпълнение план, относно смяната на арабските имена на българските турци с доказан български родов корен.

В процеса на работата кръга на тези лица се разшири и обхвана значителна част от хората. Очертаха се цели села, селищни системи и райони, където населението е с турско самосъзнание, но с български произход. Практиката потвърди изследванията и изводите на историческата и етнографската наука, като доказа безспорно българското минало и българския произход на населението в Кърджалийски окръг. Пример дадоха селищните системи Черноочене, Крумовград, Подкова и др. (…)

Изясни се в крайна сметка, че с малки изключения това население е от чист български произход. Голяма част от него е потурчено след освобождението на България, включително и след 09.09.1944 г., буквално до вчера, по пътя на смесените бракове – това се отнася особено за селата край границата и край Смолянски и Пловдивски окръзи. Причините са изяснени, те са предмет на друга тема. (…)

Въпреки всичко искам да кажа, че голямото болшинство от хората, макар и доста трудно ни разбраха правилно и приеха политиката на партията, благодарение на което досега в окръга са преименувани над 120 000 души, т. е. над 50 %. Сега има достатъчно основание да направим извода, че процесът е необратим. Само вчера са сменени имената на над 16 540 лица. (…)

Работата през 1984 г. по националното осъзнаване се разшири. Мероприятията обхващаха все нови и нови родове и селища в почти всички селищни системи.

Задълбочаването на работата по тези мероприятия по естествен път водеше до усложняване на оперативната обстановка.

Националистите продължиха да разпространяват най-невероятни слухове за физически насилия и кощунства, за изнасилване и обругаване от страна на партийните и административните органи и особено от страна на органите на МВР при преименуването, за да насаждат страх сред населението, да създават и поддържат антибългарски и антисоциалистически настроения и да провокират различни вражески антибългарски действия и прояви.

В резултат на всичко това през миналата година бяха извършени тежки престъпления и редица дръзки националистически прояви със сериозни социално-политически, морално-психологически и икономически последици: в началото на годината в с. Безводно бе разкрита и реализирана чрез профилактика нелегална група от 6 лица (ГДОР (групово дело за оперативна разработка) „Терористи“), които се готвеха да взривят кметството, когато работната група отиде да сменя имената. Обектите бяха задържани, тротила и фитила беше иззет. Ние им сменихме имената, върнахме ги и те сложиха началото на преименуването на селото. За една седмица с. Безводно беше преименувано.

През март в с. Комунига, след полунощ, беше изгорен ковчег в центъра на селото в знак на демонстрация срещу въвеждането на новите социалистически обреди и ритуали (налаганото по това време насила погребение с ковчег (според „социалистическия ритуал“) е несъвместимо с мюсюлманската религия). Авторите на деянието са разкрити и осъдени. Срещу 1-ви май в с. Комунига бяха разпространени лозунги и листовки с остро националистическо съдържание, насочено предимно срещу преименуването. На 12 срещу 13 май беше направен опит за запалване на общинския партиен комитет в с. Черноочене. На 14 срещу 15 май беше запалено и изгоря училището на с. Патица от Чернооченската селищна система. На 21 срещу 22 май в гр. Кърджали бяха разлепени 6 листовки с остро националистическо съдържание, приканващи към масова въоръжена съпротива. На 27 срещу 28 май в селата Лебед и Щерна от селищната система Джебел бяха окачени турски знамена. По всички тези случаи са заведени ДОИ (дела за оперативно издирване). Много засечени лица са взети на оперативен отчет. Според нас по някои от тези дела е постигнато известно придвижване на работата напред. (…)

Бяха иззети програма и устав на нелегалната организация, наречена Ленинска комунистическа партия на турците в България, доклад и встъпително слово за учредителния конгрес, който те готвеха, обръщение до ЦК на БКП, до Кенан Еврен (президент на Република Турция) и до младежите и юношите, турци в България. Обръщение от същата организация е изпратено и до ООН чрез турския посланик в Унгария. Същите са подготвили позиви за разпространение, написали ги на восъчен лист, снабдили са се с циклостил. Те трябва да кажат къде са тези позиви и защо се страхуват. Хванали сме ги на мероприятие, откъдето личи, че много се страхуват именно да не разкрият позивите, и че ако ги разкрием, свършено е с тях. Те трябва да кажат къде са те. (…)

Инициатор за създаването на Ленинската комунистическа партия на турците в България е Авни Велиев (с „българско“ име Иван Велев) – учител в гр. Джебел. Затова през1984 г. той е осъден на 7 години и 6 месеца затвор. Освободен е през м. декември 1988 година. В началото на 1989 г. основава и става ръководител на неформалната правозащитна организация „Дружество за подкрепа – Виена 89“, която действа в координация с Демократичната лига за защита на правата на човека с председател Мустафа Юмер. На 20 и 21 май 1989 г. „Виена 89“ и кърджалийският клон на Независимото дружество за защита правата на човека организират демонстрация срещу възродителния процес в град Джебел, в която по данни на Шесто управление на Държавна сигурност участват 1600 души. (Виж „Справка на поделение 72 400 на МВР относно: Получените данни за участието на ислямизирани българи в т. нар. „Дружество за подкрепа – Виена 89“ в сборника документи „Когато фактите говорят и боговете мълчат“, подбор от Азиз Бей, София, 2005.)

Оперативната обстановка рязко се изостри в края на м. ноември и декември на 1984 г. След съвещанието при др. министър на 21.11.1984 г., където се дадоха указания да се активизира работата по преименуване на лицата с български родов корен в произхода си. След това съвещание работата беше засилена по всички линии в окръга. Мероприятия организираха и тези селищни системи, които до тогава не бяха убедителни и в работата и в резултатите си.

За „оперативка“ на 21 ноември 1985 г. споменава пред Народното събрание министърът на вътрешните работи Йордан Соколов в отговор на питане на народния представител Едвин Сугарев. Според Йордан Соколов на оперативката Димитър Стоянов заявява: „През декември, януари и февруари смяната на имената на смесените бракове навлиза в решителна фаза. Политбюро даде указания незабавно да се започне работа начело с партийните комитети, народните съвети, обществените организации. Там, където се налага, ще вземе участие и МВР.“ (Личен архив на Михаил Иванов, Тридесет и шесто Народно събрание, 45 заседание, София, петък, 21.2.1992 г., нередактирана стенограма.) Досега не успях да открия в описа на документите на Секретариата на МВР архивна единица със съдържание, отнасящо се до оперативка на датата 21.11.1984 г.

Логично беше на тази повишена активност от наша страна да се очакват по-остри действия от страна на противника. Ако нямаше такава реакция, би било неестествено.

На 22.11.1984 г. в с. Бенковски бе взривена източноправославната църква. На 29.11.1984 г. в с. Белополци, Ивайловградска селищна система националистически елементи посегнаха срещу органи на МВР, участващи в групите по преименуването.

През втората половина на м. декември усложненията достигнаха кулминационната си точка.

На 24.12.1984 г. в 07,00 часа в с. Горно Прахово започнаха да се събират хора на тълпа. Към нея се присъединиха хора от селата Башево, Чернигово, Долно Прахово и принадлежащите им махали. Постоянно нарастващата тълпа тръгна за с. Млечино – център на селищната система, за да иска обяснение от общинския партиен комитет и общинския народен съвет защо сменят имената на лицата от смесени бракове и да наложи преустановяване на тази смяна. Около 09,45 часа тълпата нарасна на 1000 души и навлезе в с. Млечино, издигайки лозунги: „Напред“, „Да умрем“, „За Кърджали“ и др. През това време в Млечино се беше изнесло с всичките свои сили и средства РУ (районно управление) на МВР-Ардино, начело с районния началник. Нашите сили ги спряха. С изстрели във въздуха и с шокови палки тя бе изтласкана извън селото. Там тя се прегрупира и отново тръгва за селото, където бе срещната от пристигналата на помощ група от ОУ (окръжно управление) на МВР, начело с началника на управление „Турски национализъм“, която я спира и респектира. По мегафона бе наредено всички да си отидат по домовете, от където са дошли, който не изпълни разпорежданията, ще бъде съден за участие в политическа демонстрация. Към 12 часа хората се разотидоха.

Докато нашите сили разпръскваха голямата тълпа извън селото, на площада в селото се събра нова тълпа от около 200 души, предимно служители и хора, дошли от другите посоки на селото. С поведението си те даваха да се разбере, че са солидарни с исканията на първата тълпа и са готови да създават безредие. Това наложи бързо да бъдат разпръснати, а някои служители на общинския народен съвет и други учреждения на селищната система бяха подведени към разпит. В селото установихме временен милиционерски участък и оперативна група, която да разкрие организаторите и подстрекателите. В следващите 2-3 дни те бяха разкрити и някои изпратени в Белене. Работата по разкриването на активните участници продължава.

На 24.12.1984 г. по плана на общинския партиен комитет на с. Бенковски се проведоха мероприятия за преименуването на лицата от български произход в селата Горски Извор и Каялоба, които преминаха спокойно и без съпротива от страна на населението.

На 25.12.1984 г. в 07,30 ч. от с. Горски Извор се отправи към с. Бенковски – център на селищна система, тълпа от 2000 души, които се насочиха към общинския партиен комитет, за да искат обяснение за проведените през първия ден мероприятия, за да си искат паспортите. С наличните сили са изтласкани в края на селото. По това време в Бенковски имаше 10-15 души, които работеха по взрива в църквата. Междувременно към тълпата се присъединиха хора от съседните махали и за 90 минути тя нарасна на около 2500-3000 души. Това наложи за Бенковски да се изпрати подкрепление от ОУ на МВР-Кърджали, ОУ на МВР-Смолян, ГО (гражданска отбрана) в Кърджали и Смолян и военно въздушно поделение на Голо Бърдо. На място бяха изпратени екипи но ПО (противопожарна охрана) от Кърджали и на РУ на МВР – Златоград. Поведението на тълпата бе дръзко и предизвикателно. С викове и крясъци отправиха искания и закани, скандираха вражески лозунги. Тълпата излъчи парламентьори, с които беше разговаряно, и след това с тяхна помощ беше разпръсната безкръвно.

По същото време беше нападнато кметството в с. Горски Извор, охранявано от 4 милиционери, начело с един оперативен работник по НМ (народната милиция). Кметството беше обкръжено от три кордона: на първия – децата, на втория – жените, на третия и по фланговете – мъже. С камъни и колове бяха изпотрошени прозорците и вратите на кметството. Те са мислели, че паспортите им са в кметството и са искали да ги превземат, за да си ги вземат, но в кметството не са допуснати. Беше изпратена помощ и демонстрантите бяха разпръснати. В селата Горски Извор и Бенковски са изградени временни милиционерски участъци.

На 26.12.1984 г. в 07,00 часа тълпа от две направления: с. Каялоба, Горски Извор, Китна и второто от с. Пресека и Добромирци се насочиха към с. Бенковски с общ брой около 2000 души. Към 09,00 часа тълпата от Каялоба и Г. Извор достигна охранявания рубеж извън селото и започна да напада органите на МВР. След намесата на силите на ГВ (гранични войски) тя беше изтласкана. Към 09,45 часа от посока с. Мъглене (полковник Кадирев вероятно има предвид с. Могиляне) се насочи нова тълпа, която бе посрещната от групата на ОУ на МВР -Кърджали и поделението на ВВС (военновъздушните сили). Участниците се държаха много дръзко, издигаха вражески лозунги и искания. Нахвърляха се с камъни, дървета и ножове срещу нашите сили. Неизвестно лице стреля с ловна пушка. С решителни и безкомпромисни действия тълпата бе разпръсната.

В 10,30 часа тълпа от с. Пресека и с. Добромирци – около 2000 души навлезе в с. Бенковски. Тя бе изключително агресивна. Участниците хвърляха камъни и дървета по нашите превозни средства и състава. Изпочупени бяха прозорците на колите на ПО. Направен бе опит да се разпръсне с автомобил на ПО. Тогава те се нахвърлиха върху служителите на МВР. Взети бяха решителни мерки за нейното разпръскване. Интересно е, че поемаха стоически цялата вода на пожарните цистерни.

На 26 декември 1984 година край с. Могиляне загиват 17-месечната Тюркян Фейзулах Хасан от с. Каялоба, Айше Мюмюн Молахасан от с. Каялоба и Муса Мюмюн Якуб от с. Китна. В памет на малката Тюркян след 1989 г. е издигната чешма.

На 26.12.1984 г. тълпа от 1800 души от селата Генерал Гешево, Устра и Мрежичко се насочи към град Джебел. В 06,30 часа тя бе спряна непосредствено в подстъпите на града. На градската автогара се събра друга тълпа от 300-350 души, която бе блокирана на място. (…)

На 26.12.1984 г. около 10,30 часа на площада в Момчилград започна сформирането на отделни групи от по 30-50 души. Беше получен сигнал от ДЛ (доверено лице), че около 12,00 часа на площада в Момчилград ще се струпат много лица, които ще чакат представител на турското консулство. Поради липса на достатъчно сили, силите бяха в Джебел, нямаше възможност да се предотврати събирането на по-големи групи на площада в Момчилград. Въпреки нашите предупреждения, около 12,00 часа тълпата нарасна на около 1200 души. С изключителна агресивност, викове, крясъци и скандирания участниците нападнаха сградите на ОбПК (общинския партиен комитет), ОбНС (общинския народен съвет), аптеката, ДСК (Държавна спестовна каса) и магазини и счупиха врати и прозорци. Това наложи спешно да се използват силите на ОУ на МВР -Кърджали, Гранични войски и противопожарни автомобили. Тълпата бе разсечена, изблъскана и разпръсната около 14,00 часа.

На 26.12.1984 г., този ден беше най-тежкият, към 20,00 часа в с. Звездел, група от 100-120 души се събра, обкръжи кметството, завзе го и искаше да се саморазправя с кмета. Чрез сили на ОУ на МВР – Кърджали те бяха разпръснати и възстановен обществения ред в селото. Малко след това друга група се насочи за Момчилград от с. Равен. Групата на ОУ на МВР в движение беше пренасочена, за да я срещне на път за града и да я разпръсне.

На 26.12.1984 г. около 21,30 часа беше получен сигнал, че в с. Груево и с. Балабаново са се събрали тълпи с намерение да тръгнат за гр. Кърджали или Момчилград. За разпръскването им бяха изпратени сили на ОУ на МВР и ГВ. Този ден в работа влязоха и първите сили, които бяха пристигнали от НМ (народната милиция)- Казанлък. Установи се, че в Балабаново няма събрани хора. Тълпата в с. Груево се състоеше от около 1000 души, част от които въоръжени с брадви и ножове. Направен бе опит да се разпръснат с наличните сили и два автомобила на ПО. При започване на разпръскването участниците в тълпата се нахвърлиха срещу служителите на МВР и две лица направиха опит да отнемат автоматите на офицери на НМ. Тогава с решителни и безкомпромисни мерки тълпата беше изтласкана до края на селото, където напалиха огньове. Към 20,30 часа нашите сили установиха контакт с представители на тълпата и ги принудиха да се приберат. (…)

Из „Още за жертвите на „Възродителния процес“ от Алиш Саит (в. „Права и свободи“, бр. 19, 8 май 1992 г.):

„(…) В 17.30 часа цялото село (Груево, М. И.) беше на крак. Хората се струпаха в кв. „Корумалък“ на изхода на селото. Вече нямаше къде да се бяга. Когато видя навалицата, кметът на селото заповяда на хората да се разотидат, но те не помръднаха. Дните се бяха вече скъсили. Спирането на тока трябваше да бъде първият сигнал за ужасната драма, която предстоеше да се разиграе. Скоро пристигна джип, пълен с войници, за да провери обстановката. Хората тръгнаха с крясъци направо към него. Джипът обърна назад. Около 22 часа на помощ пристигна военен конвой. Един офицер заповяда на хората да се разпръснат, но селяните упорстваха и настояваха първи да си отидат военните. И когато командващият конвоя извика: „Ние търсим главатарите“ търпението на хората преля и всички се провикнаха в един глас, продънвайки ушите на неканените „гости“: „Убийци! Фашисти! Варвари! И да ни убиете, няма да си дадем имената! Долу БКП!“ Възпитаните в омраза към турците войници насочиха своите автомати „Калашнисов“ срещу крещящите и размахващите юмруци от първите редици. Последва оглушителна стрелба. Сред тълпата настана объркване…

Целият облян в кръв, на земята падна Абдулази Раиф Бекиров – строителен работник от с. Чакмаци, роден 1950 г., който се беше заселил и си бе построил къща тук и сега щеше да остави след себе си една вдовица – съпругата си Насибе и две деца – сираци. Сред тежко ранените бе и Мустафа Иляз Алиев, който нямаше да има щастието да се порадва на своята пенсия. Той се сбогува с живота, оставяйки сами жена си Съдика, двамата си сина и двете си дъщери и осем внука. Абдулазиз и Мустафа бяха откарани с линейките без да им се даде първа медицинска помощ, направо в моргата на Кърджалийската болница. Нещо повече – на вратата беше поставен постови. Така моргата се превърна в пантеон за тях.

Ранените бяха много: Хюсние Реджеб – в лявата ръка, Фахри Хайри – в дясното рамо, Мустафа Садък – в десния крак (алена кръв бе пробила дори през гумените ботуши). Ранен бе и Мухаммед Осман. Само милиметри помогнаха на Ахмед Али да не напусне този свят. Памуклийката на Мехмед Мюмюн бе разкъсана на парчета при раменете.(…)“

Източник

Михаил И. Иванов е роден през 1943 г. в София. От 1969 г. работи в Института за ядрена изследвания и ядрена енергетика към БАН. Защитил е докторска дисертация, ст. н. с. ІІ степен по теоретична и математическа физика. Научните му трудове са в областта на нелинейните явления и на приложението на теорията на симетриите за класификация на елементарните частици и атомните ядра. През пролетта на 1968 г. Михаил Иванов организира дискусионен клуб във Физическия факултет на Софийския университет, който е разтурен от управляващите, като „трибуна за клевети и хули срещу политическата линия на Комунистическата партия“.

„Людмила Живкова“ трябва да се историзира

Автор: Явор Сидеров

Нестихващите скандали около конференцията, посветена на юбилея на Людмила Живкова в СУ са симптоматични за нивото на обществения дебат върху наследството на комунизма. Вече пет дни по вестници, телевизии, блогове и социални мрежи бушуват раздори за това каква е ролята на Живкова в съвременната ни история, има ли място събитие, посветено на нея в най-старото ни учебно заведение и в ход ли е арогантна реставрация на комунизма в България. До момента поне от първичния хаос не се ражда дори зрънце рационалност. Причините, както често се случва у нас, се коренят в нежеланието важни теми от близкото минало да бъдат извадени от политическо обращение и подчинени на качествени и дисциплинирани интелектуални дебати.

Аргументите в двете посоки могат да се обобщят лесно. Едвин Сугарев написа, че голяма група преподаватели в СУ – 142-ма от общо 160 анкетирани – са се „снишили“ при запитването дали подкрепят исканата оставка на ректора проф. Иван Илчев затова, че е допуснал пълзящата реставрация на един човеконенавистнически и осъден от Народното събрание режим в сградата на най-старото и престижно учебно заведение у нас. Със същия успех биха си пасували, каза Сугарев, ако някой се опита да реабилитира Берия и Гьобелс.

От другата страна стоят хората от семейството на Живкова и нейния екип, както и повечето участници в конференцията, за които покойната – министър на културата и член на Политбюро – е била и остава двигател на „културното отваряне на България към света“ по време, когато това е било трудно, почти невъзможно. Всички те виждат заслугата ѝ (а преките участници и нейни сподвижници – и своята заслуга) в проявлението на един вид дисидентство тогава, когато и най-малката проява на инакомислие е била наказвана жестоко.

Между тези две противоположности се чуват всякакви други мнения, вариращи от враждебно безразличие („Живкова беше психично болна, споровете са безмислени“), до опит за защита на автономията на университета („никой няма право да призовава към забрана на академични прояви“). Докато първият тип критика не е особено конструктивен и предизвиква враждебни реакции и от двата лагера, вторият е примамлив. Признавам, че и моята първа реакция беше в тази посока, докато не осъзнах, че това, което наистина има смисъл, е качеството на дебатите, а не участието в хаотично меле без правила и без резултат.

В цялата работа има само един неоспорим факт – Людмила Живкова е история; периодът и семейството, изградили я като фактор в българската и международната политика също е история и следователно и тя, и периодът са напълно легитимен обект за изследване на историческата наука. В този смисъл обаче нито конференцията в СУ, нито яростната реакция на противниците ѝ вършат работа. Конференцията, обявена за академична, в никакъв случай не покри дори минимални стандарти за академичност. Като оставим налице няколкото доклада, които осветиха интересни аспекти от дейността на Живкова и начините, по които е била възприемана на Изток и Запад (професорите Трьобст, Бахмайер, Волокитина и неколцина българи), огромната част от изказванията бяха или апологии неподкрепени с никакъв доказателствен материал, носталгични реминисценции без каквато и да е аналитична подложка, или пък ядни атаки срещу новото време, неспособно да роди подобен уникален феномен.

Първата и основна липса на тази конференция бяха активни и информирани опоненти. Макар организаторите да настояха, че са поканили и несъгласните, не стана ясно нито кои са поканените, нито кой точно ги е поканил. Из залата се мярна Христо Христов, автор на голяма по обем литература за престъпленията на комунизма (включително на биография на Живков), но явно в качеството си на журналист, защото нито на него, нито на някой от организаторите му беше хрумнало, че мястото му не е отзад, с фотоапарат в ръце, а сред докладчиците. Тук именно трябва да се търси вината и на Историческия факултет, пък и на ръководството на СУ – наред с Искра Баева, която ръководеше конференцията, във факултета, а и извън него има доказани специалисти като Михаил Груев, Алексей Кальонски и Иван Еленков, които са автори на сериозни студии върху комунизма и сигурно биха допринесли за качеството на дебата. Къде бяха те?

От друга страна, желанието на противниците на юбилейната конференция да сведат опита за оценка на личността на Живкова до реставрация на комунизма, макар и в момент, когато ставаме свидетели на нарастваща и все по-ясно изразена соцносталгия едва ли ще допринесат кой знае колко за пълноценното вникване в причините за възникването на режима, проявленията и наследството му. И понеже нищо в България не е добро, успешно или правилно, ако по някакъв начин не е подкрепено от опита на някой „голям брат“, нека видим как се водят подобни битки в Германия – страна, чието тоталитарно наследство хвърля мощна сянка върху нашето.

Причините за възникването на нацизма, характеристиките и престъпленията му предопределят до голяма степен посоките на научните търсения сред немските историци в продължение на шейсет години след края на Втората световна война, но първоначално търсенията им са разнопосочни. Докато марксистите откриват зародиша на нацизма в икономическата, идейна и морална криза на капитализма около Първата световна война, либералните историци фокусират вниманието върху фигурата на Хитлер. Скандалите се разгарят истински, когато на дневен ред излиза ролята на обикновените германци и тук мненията на професионалната гилдия са радикално раздвоени. Резултатът е така наречения „спор на историците“ (Historikerstreit).

Докато част от десните историци и философи като Ернст Нолте, Герхард Ритер, Андреас Хилгрубер и Михаел Щюрмер са на мнение, че нацизмът е резултат от престъпните действия на малка клика, узурпирала властта с насилие и превърнала целокупния германски народ в своя жертва наред с нарочените за геноцид „низши хора“ и инакомислещите, друга група интелектуалци, сред които Юрген Хабермас, Ханс Момсен, Волфганг Момсен и Фриц Фишер настояват, че нацизмът е продукт на специфичното развитие на немското общество, култура, икономика и политика и че подкрепата, която пречели сред обикновените германци може да бъде обяснена именно така. Нацизмът, казват те, е крайна форма на прусашкия милитаризъм, на консерватизма и расизма на имперска Германия, на рефлекса за безусловно подчинение на йерархически вишестоящия, на безмозъчната дисциплина. Нацизмът е резултат от немския „специален път“.

Макар спорът между двете страни да е позатихнал след края на Студената война, той продължава да разделя ляво ориентираните от дясно ориентираните в Германия, а и извън нея. Ако приемем, че в българския контекст имаме подобно раздвоение, колкото и изпълнено с условности да е то и без задължително да сравняваме двете страни в нашия конфликт с тези в Германия, имаме ли подобна дълбочина на обществения разговор по зараждането, естеството и наследството на комунистическия режим? Отговорът за съжаление е отрицателен. Дискусиите са все още на площадно ниво, реваншистко носталгични, базиращи се на слухове (от „Живкова работеше за националната кауза, сега няма такава“ до „знаем я, че ходеше специално със самолет до Париж да си прави фризурата“).

Равнява ли се провеждането на юбилейна конференция за Живкова в СУ на реставрация на комунизма? Едва ли. Равнява ли се на опит за реставрация на нацизма монументалния гаф на Роналд Рейгън, който в опита си да се сближи със западногерманската консервативна десница положи цветя на гробище на ветерани от СС-Вафен в Битбург през 1985 и отказа да посети концентрационния лагер Дахау? По никакъв начин. Ако изобщо има паралел между двете събития, той е в слабия анализ на ситуацията и неразбирането от необходимостта да бъдат преодолени моментните, злободневни политически тежнения и да се търси обоснован отговор на наболелите национални въпроси. При условие, че тези въпроси изобщо са зададени, разбира се.

Явор Сидеров е докторант в Оксфорд, специализиращ в областта на културната политика на България през 60-те – 80-те години. Доскорошен преподавател в Американския университет в България. Бил е също журналист в БНР, в-к „Континент“ и българската редакция на Би Би Си.

Коментари (50)

- 24-10-2012|Самолет 005

„Людмила Живкова“ може да се историзира само след като се спре истеризирането.

Отделно, че учените ни са стадо и те самите се държат като стадни животни – присламчват се към едното или другото стадо, а в България стадата естествено са две. Нима може да се очаква нещо друго? Никога, ама никога не бих посъветвал дете да учи тук. Нямам думи – исторически отчайващо е. А в случая по-големите идиоти се оказаха не комунистите, а антикомунистите.

Те се нахвърлиха върху личността Людмила Живкова. Няма лошо, но къде забравихте историческата препратка. Била проста, била копирала английската кралица, била такава и онакава… Майко мила! Просто онемях! Защо не разгледаха от семиотична гледна точка станалото. Защо не я поставиха в контекст? Къде е диахронията освен синхронията…

Защо не я сравниха с Владко Живков или с дъщерята на Брежнев, или с Аксиния Джурова, или с Елена Чаушеску, или с Любомир Левчев, или с Тодор Славков, или дори с Евгения Живкова. Къде в историята се поместват изброените и къде „простата“ Людмила? Днешните българи сме продукт на комунизъм, но ако има и други българи, то е благодарение на Людмила. Ами тя можеше да е курва и да се изпонаебе с бодигардовете си. М? Хайде го кажете научно… Само така ще може да се спре реабилитирането на комунизма.

- 24-10-2012|Красимир Стоянов

Много интересна и добра статия! Ако германскияt спор на историците бъде отнесен към темата на статията, то изниква въпросът, доколко специфичната форма на късния националистичен комунизъм на 70-те и 80-те години в България е продукт на една културна олигархия, или по-скоро логичен завършек на широко разпространени тоталитарни нагласи през целия 20 век, чиято специфика тепърва трябва да бъде изследвана.

- 24-10-2012|Sin

„Днешните българи сме продукт на комунизъм, но ако има и други българи, то е благодарение на Людмила.“. Това малоумие ли е или пропаганда?

В Германия такива „спорове“ не се водят по повод на тържествени сбирки по случай годишнините на видни нацисти!

Има едно много просто опровержение на тезата, че „Людмила Живкова е история“: И преди 1989г. се провеждаха такива юбилейни тържествени чествания. Каква е разликата с днешната такава по същество? Никаква. Същите фигуранти, същите празнохвалебствени слова.

Преди 10г. такава една конференция да кажем по случай 60-годишната на същата невъобразимо ограничена деятелка на Политбюро на БКП не би била възможна. Защо?

- 24-10-2012|Златко

Нивото на статията е до такава степен нетипично за нашенско, че просто си търкам очите. Драги Яворе, едва ли ще си следил чак толкова отблизо този форум, за да ти е известно, че в нашия си, „махленски“ вариант, ние вече отдавна водим тук един нашенски Historikerstreit, с няколко самотни гласа, които настояват, че историческото наследство на българския комунизъм (който лично аз съм склонен все повече и повече да разглеждам просто като подвид на българския национализъм, особено в късните му форми от 80-те години), е отговорност на ВСИЧКИ ни, а не само на „кликата“, с която така радостно си измива днес ръцете „целокупното българско общество“. И даже напредваме, бавно, ако и не особено славно. Ще се радвам, ако занапред във форума на „Либерален преглед“ започне да се дочува и твоя глас…

- 24-10-2012|Kiril Ivanov

„Ами тя можеше да е курва и да се изпонаебе с бодигардовете си.“

Не можеше Док, за това се иска интелект.

- 24-10-2012|Златко

Скритият, дълбокият въпрос зад всички дебати около ерата на комунизма е дали тя представлява някакво тотално, пълно скъсване с континуитета на българската история, или, напротив, е продължение на други, по-дълбоко скрити традиции, които всъщност е продължила, след известен период на чисто сталински терор (а може би и през него, в края на краищата властите в тази страна винаги са имали добър тренинг в унищожаването на инакомислещите, още от Освобождението насам). Това е въпросът на въпросите, който май никой не смее да зададе открито. Защото, ако се окаже, че комунистите всъщност не са нищо друго, освен продължители на тенденции и традиции, положени от други хора преди тях (авторитаризъм, национализъм), то изведнъж всякакви шансове за тотално измиване на ръцете отпадат. Няма делене на „лошите-тях“ и „добрите-нас“, изведнъж всички се оказваме вътре в един и същи кюп, който, освен всичко друго, продължава да ври под нозете ни и сега, именно в този момент. И, ако не би била спасителната европейска примка около врата, то едва ли би имало съмнение в каква точно посока щеше да завие българската история отново – с или без комунисти. Ето това е нещото, което никой не смее да засегне, защото лесното обяснение за това, че комунистите са някакви извънземни, натресени ни от Великата руска империя, е тъй удобничко, тъй приспивно. То ни позволява да живеем без да си задаваме неудобни въпроси, без да има нужда да гледаме към самите себе си, към собствените си инстинкти на дребни балкански хищници, когато ни се налага да си обясняваме кои сме и защо сме такива. Имали сме лоши учители, и толкова. Инак ние сме добри деца, има си хас… Само дето толкова обичаме да бесим котки и кучета…

- 24-10-2012|Лъчезар Лозанов

Мислех да се изкажа, но Златко изрази много точно мнението ми. Убеден съм, че кусурите и на сегашното и на предишното състояние не се дължат на някаква върхушка или номенклатура, а на един жилав манталитет на средният, обикновения българин. Крясъците, склонността му да търси юнака, който ще го оправи, взаимната завист и склонност да считаш, че законът е за другите – са част от болестта. Не се търсят механизми, които да регулират обществото и да си подбират личностите, а се разчита на митологичните юнаци като Симеон, Бат Бойко или някой чудодеен отвън. Пусни го да гласува и ще разбереш цялата мизерия в мисленето на страдащия нашенец. Шуробаджанащината е на високо ниво само защото е основна ценност на ниско. Индивидуалното, а не колективно спасяване – всеки поединично. И двете страни – в защита, и в отрицание на Людмила демонстрират едни и същи ценностни системи за жалост. Примитивни, патриархални, черно-бели. Нещо като врясъците на ранния социализъм на база: фашисти-комунисти. И това не се изчегъртва с персонални промени, а чрез системни механизми, функциониращи в обществото. Демократичните ни традиции са в повечето случаи повърхностна боя върху манталитета. Одраскай я, и отвътре бликат ксенофобия, липса на толерантност и примитивизъм.

- 25-10-2012|Явор

Тук му е мястото да кажа, че този текст не е пълноценна, добре развита статия, а реакция на случващото се, написана на един дъх и оразмерена за български всекидневник. Ако в тезата ми има празнини, това е причината.

В отгвор на Красимир Стоянов: мисля си, че късния националистичен комунизъм, особено българската му форма, показва много интересна тенденция на континуитет с на пръв поглед произволно избрани предкомунистически културни традиции (разбира се, във видоизменена форма) и именно олигархията от 70-те прави селекцията. Агни Йога, Блаватска, Гурджиев, Рьорих – всички те са познати и консумирани далеч преди 1944 (справка – Николай Райнов, Благой Мавров). За мен няма съмнение, че тази тенденция наистина е продължение на определени общоевропейски нагласи от 20 век, което отчасти обяснява интереса, с който Живкова е посрещната навън. Дали тези нагласи са тоталитарни по същността си или са впрегнати в употреба от тоталитарни режими наистина е важен и интересен проблем, по който вече е работено отчасти (вижте например „Окултните корени на нацизма“ от Никълас Гудрик-Кларк). Надявам се да успея да дам пълноценен отговор на този въпрос в работата си.

Към Златко и Лъчезар Лозанов: въпросът за приемствеността в съвременната българска история за мен е от първостепенно значение в този разговор, а и по принцип. Отделните наративи страдат от липса на синтез, периодизацията повече пречи, отколкото помага и насажда усещането за самостойност на отделните отрязъци. Това, разбира се, е ужасна заблуда. Такъв тип история позволява изграждането на стабилни дихотомии от типа „добри-лоши“, които обслужват само и единствено „посветените“, докато всички останали са или невидими, или отречени. При все това приемственост има и тя присъства отчетливо в случая с Живкова например. За мен синтезът почва там, където свършва периодизацията. Всичко това предстои.

- 26-10-2012|Самолет 005 – re:
Sin писа:

„Днешните българи сме продукт на комунизъм, но ако има и други българи, то е благодарение на Людмила.“. Това малоумие ли е или пропаганда?

Малоумие е, както вероятно е малоумие и това, че от 1989 г. не съм гласувал за друг освен за Иван Костов. И мисля, че бидейки човек с малоумни прояви имам право да ви попитам за аргументи. Първо ми кажете, ако случайно сте живели по времето на социализма, какво беше различното преди Людмила и след възкачването и› в Политбюро. Дайте ми примери за езика, който се говореше преди Людмила (цитати от „Работническо дело“) и за езика, който се проговори след. Дайте ми доказателства, че преди Людмила се е случило събитие като „Театър на нациите“ (1982 г.) с участието на най-издигнати творчески формации, такива каквито сега не можем и да сънуваме. Дайте ми пример за разговор преди Людмила, който да ни ситуира извън зачатието ни от Любимата Партия или за съществуване например на гимназия за древни езици и култури.

Във форум с нагласа за обсъждане заключенията се правят в края, а не в началото на дискусията. Нали?

- 26-10-2012|Самолет 005 – re:
Kiril Ivanov писа:

„Ами тя можеше да е курва и да се изпонаебе с бодигардовете си.“

Не можеше Док, за това се иска интелект.

О! Сега вече ми е ясно защо принцесата на Монако се влюби в шофьора си…:)) Всъщност по този критерий и аз съм „интелектуалка“, а даже и аристократка. Обичам да правя свирки на каруцари…:)))) Някак си стоят ми по-естествено като мъже в сравнение с доцентите по история. (Не е заяждане, а просто един от възможните отговори, Кирил!) „Smile“

- 26-10-2012|Гост

Smile Док!

- 26-10-2012|Стефан Гайдарски – А сега накъде?!?

Дебатът около конференцията, посветена на Людмила Живкова, е цветна илюстрация на проблема „А сега накъде?“, съответно „Защо сме такива?“. Трудно може да се добави нещо към думите както на д-р Михайлов от снощи във „Вън от рая“ с Лили Маринкова, така и на г-н Лъчезар Лозанов от форума тук. Много удобно е да се обобщи, че сме тук, защото сме такива и естествено, никой няма задоволителна представа накъде отиваме. Явор Сидеров вече отбеляза, че Живкова е годен обект за историческо изследване и анализ по всички познати критерии. Един от любимите похвати на коментаторите, нарочно не казвам изследователите, на българската съвременност е да превръщат изкуствено един проблем в приоритет, в начална и крайна точка, в първопричина и следствие. Такъв е случаят например с Христо Христов. Аз го разбирам човека. Ако се откаже от основната си теза, че ДС и нейните наследници са универсално обяснение на действителността – икономическа, социална и политическа, то нищо няма да остане от „творчеството“ му. Обявяването му за експерт по периода 1944-1989 г. е доста смехотворно само по себе си и препоръката на Сидеров, че трябвало да е сред лекторите също е доста съмнителна. Но не той е важният в случая. Самият стремеж да си избираме любима и единствена теза за случващото се около нас, преди нас и след нас е изключително тревожен. Популярни примери в това отношение са световната конспирация, ДС, Ран-Ът, Андрей Луканов, Иван Костов, мръсните комунисти, продажните седесари, масоните, мутрите и т. н. и т. н. Подобно светоусещане и светоразбиране прозира от учебниците по история в средните училища до „задълбочените“ анализи на още по-“задълбочени“ всякакви ……лози. Тук е мястото да питам Златко Енев какъв е неговият отговор на явлението Б. Б., понеже „дълбокият въпрос зад всички дебати около ерата на комунизма е дали тя представлява някакво тотално, пълно скъсване с континуитета на българската история, или, напротив, е продължение на други, по-дълбоко скрити традиции, които всъщност е продължила“, е един и същ, независимо дали става въпрос за Людмила или за Бойко.

- 26-10-2012|Златко

Бойко Борисов ми се струва типичен български политик – именно типичен, поместващ се напълно в линията на (сравнително умерения) български национализъм. Впрочем, какъв точно е той или който и да било друг от българските политици би имало реално значение за съдбата на страната единствено ако тя би изпаднала от Европейския съюз –което, поне в момента, изглежда малко вероятно. Инак, докато сме вътре, нашите политици могат да нанесат само сравнително малка вреда, поне от гледната точка на едно по-продължителна историческа перспектива.

(Между другото, една от особеностите на географската отдалеченост от България – животът в чужбина – изглежда е тази, че човекът като мен придобива и един вид „историческа“ отдалеченост, тоест протичащите в настоящето събития не го интересуват чак толкова живо, интересуват го най-вече перспективите и разбирането на цялостната история от последните стотина години. Това е силно интересен момент – припокриването на географското и историческото, което между другото е и една от основните тези в модерните „обяснителни“ исторически концепции – Джаред Даймънд например).

- 27-10-2012|Dimitar Atanassov – Поредна комунистическа литания

Проблемът не е в нуждата от превръщането на Людмила в част от историята, а в нещо съвършено различно: това се прави в рамката на диалога и с консенсус, защото други биха настоявали в разказа за историята да влазат и други личности и събития. Този наратив е общствено значим, заради това добавките в него не се правят от политически или други частни основания. Ако това стане, би означавало да разпаднем разказът, повествуващ за българското и създаващ българско общество от жителите на тази държавна територия, на множество мини-наративи, всеки от които с частна – политическа или друга – валидност.

Моето мнение е налично тук: http://dimitaratanassov. wordpress. com/2012/10/25/ conf-liud-zhiv/

- 27-10-2012|Златко

Струва ми се, че ключът към разбирането на този толкова специфично-немски феномен, „преодоляването на историята“ (Vergangenheitsbewältigung), е не толкова в бързия икономически растеж (споделян повече или по-малко от цяла западна Европа докъм началото на 70-те години), колкото в изключително сериозния, дълбок и честен анализ на най-близкото минало, който немците просто са принудени да извършат, най-вероятно поради самата му чудовищност, но и поради други фактори (страната е на практика окупирана; има огромно желание от страна на младите да се разделят с чисто европейското минало на страната си – Германия е една от най-американизираните страни в Европа; невъзможността за прикриване на миналото зад националистически лозунги, както дълго време се прави например във Франция). С други думи – забогатяването само по себе си не е гаранция за освобождаване от митологиите на миналото, необходими са много други фактори, но на първо място младо поколение, което решително да не желае да живее повече с ценностите на родителите си. От такова нещо в България няма и следа, не защото ценностите на родителите са „комунистически“, а просто защото все още не е осъзнат фактът, че комунизмът в България е просто подвид на едно друго, много по-голямо и по-дълбоко скрито зло – българският национализъм, в който е скрит ключа към разбирането на цялата ни най-нова история. Докато не се отвори тази врата, раздяла с миналото няма да има.

Вземете като пример спора около „българския Холокост“, в който повечето днешни интелектуалци се чувстват напълно изгубени и не знаят каква позиция да заемат, просто защото фактите изглеждат толкова противоречиви, пък и защо би трябвало да „отнемаме“ и последната гордост на страната си. А всъщност нещата стават пределно прости, ако човек използва един малко по-системен подход към националната ни история и види епизода с българските евреи не като отделен, напълно невписващ се в потока на историята, факт на национален героизъм, а просто като поредната глава от развитието на българския национализъм: в момента, в който българските управници избират да се присъединят към Оста, защото тя им обещава осъществяването на „националния идеал“ от Сан–Стефано, съдбата на българските евреи вече е решена. И това, че унищожителният сценарий не е доведен до логичния си край – „национален идеал за повече земи – в замяна на човешки животи“, е просто историческа случайност. В това няма нищо антибългарско, има просто едно по-дълбоко и по-системно разбиране на собствената история.

- 27-10-2012|Иван

Господин Атанасов, нищо не разбрах от омотаното ви мнение от линка. Имам едно пространно и подробно впечатление от това, което става около различни големи културни фигури. Особено когато умрат, по тях се навървят в някои случаи хиляди теоретици, които се изхранват с вагони от текстове с локуми за тяхната работа и живот, докато дори за най-големия би стигнала една по-дебелшка книга. И това за личности от световна величина. Какво остава за Людмила Живкова, която творчески принос в българската култура няма никакъв. Има само някакъв организационен и то благодарение на това, че е била дъщеря на баща си. В този план едно брошурчЕ ще стигне.

У нас, когато прост човек дойде на власт, непременно иска да влезе и в културата – за престиж. Харесва им това сияние, което си мислят, че виждат – на твореца, който по озарение свише прави едни красоти. А още повече имат неосъзната завист, че истинският творец има свое мнение, което не зависи от конюнктурата, и е истинска личност. И понеже онзи е прост, още по е щастлив, ако се докопа да стане началник на творците. Не му харесва да е САМО познат или само с пари, иска и да е интелектуален, не, ами направо творчески, с други думи иска да е голямата работа. А тези, които са голяма работа, през това време копат, та знае ли се: писателят преписва едно нещо по сто пъти, музикантът повтаря пет такта също по сто пъти, художникът сменя платно подир платно и все не става, надига бутилката, почва пак, ядосва се, докато накрая направи десетина картини за изложба, балетистът и балерината се връщат по-уморени от някой селскостопански вол всяка вечер, а след спектакъл не могат да си кажат името от изтощение… и много от тези хора никак не са красиви и озарени, докато работят, именно защото работят. Докато додрапат до нещо прилично за показване.

Социализъм. Комунизъм не е имало, защото щеше да стане готов за 1 януари 1980 година, ама нещо се разсъхна работата. Това е терминологията. Диктатура на комунистическата партия. Това да, по същата тази терминология. И един най-отгоре – Тодор Живков. Ами че разбира се, че дъщеря му ще стане каквато поиска, защото той ще заповяда. И тя къде, къде – в културата. И се започнаха едни галиматии – светът да се обедини в името на красотата, красотата да помогне на света (разбира се, това ще стане под ръководството на Людмила, защото другите са тъпи), после душата, като я хвана тая душа, та мамата ѝ разгони – езотерика, поглед в бъдещето, вече добре експлоатираната откачалка Рьорих, Ванга, понеже тя гледа в бъдещето експромт:) И понеже е суетна, защото знае, че нищо не знае, ама не като Сократ, веднага се намериха подмазвачи, които да ѝ казват колко е велика. А какво беше всъщност: хване един Рьорих, готова работа, да го влачи тука. После хване някое златно съкровище, също готова работа, ама готова от няколко хиляди години, да го влачи по разни държави. И това е обединяване на света в името на красотата и хармонията. Ще става единен. Целият.

А по същество една мома чалмалия (чувал съм за турчин, за юнак, за момък дори, но за друга мома чалмалия не съм), която харчи държавни пари, за да се каже, че разпространява култура и я развива. Театърът на нациите беше следствие на Световния конгрес на Международния театрален институт и го организира Писарев, а Людмила се подписа като председател на Комитета за култура. И двете станаха не заради нея, а защото България дотогава имаше много силен център на Международния театрален институт. Сега не знам какво има и има ли изобщо. И пари, много пари, държавни. Тогава държавата плати на всички известни личности пътя и престоя и затова дойдоха повече от друг път, все едно че е Париж. Ако не им беше платила, нямаше да дойдат.

Асамблеята. По принцип е трогателно да се съберат деца и да рисуват, да пеят и да играят. Но 1000 българчета на 100 чуждестранни деца нищо не прави. Прави само това – да се каканиже за децата като бъдеще на света, за изкуството, културата и хармонията, неща, които всички знаят от векове, и по-добре казани, а не с казионния чиновнически език на нищото. Ръководител на българската култура, както се изрази нейната дъщеря и внучка. Представяте ли си, хващаш културата за ръката и започваш да я водиш за нея насам-натам:)))

Надмогнала била изолацията. Как? Че то имаше всякаква музика, само филми не толкова, докато не се появиха видеокасетофоните. Иначе щом излезеше някаква музика на Запад, до 24 часа беше тук с някой ТИР и след още 24 часа го имаха всички по касетофоните си. Класиката никой не я е спирал изобщо. Книгите се цедяха, то пък пробиваше само сериозната литература, а сега има какво ли не.

Кои просперираха при нея? Слагачите. Случка, разказана ми от много близък. „Влизам при Фол за подпис. Той говори по телефона и ми маха да вляза. Аз влизам и затварям вратата. И, нали знаеш как се чува от слушалките в цялото помещение, чувам гласа на Людмила: „Ало.“ Фол: „Здравей, аз съм.“ Людмила: „Кажи.“ Фол: „А, нищо, исках само да ти чуя гласа.“ Толкова.“ Голям смях беше – кой ли нормален човек ще иска да чуе оная консервна тенекия, за да му стане благо на душата:)))

Левчев, Светлин Русев, знаете ги всичките. И дежурните славители на светлото комунистическо бъдеще, които ми убягват, като онази, Баева ли, каква там. Който иска кариера, била художествена или научна, пише, че ще построим страхотен свят под ръководството на БКП, който не пише, няма кариера. Ако искаш малка кариера, си траеш или само някъде цитираш едно-две изречения от другаря Тодор Живков, колкото да мислят, че си техен, и си караш както знаеш, но без големи изхвърляния.

Това е Людмила и нищо повече. Разбира се, че е част от Историята. Като си втората след Първия цели 35 години, няма как да не си. Тя и мадам Помпадур е част от Историята, без да е била дъщеря на Тодор Живков, само че тя е имала помпозни прически, а Людмила помпозни чалми. Даже и Чикатило е част от Историята. В нея лесно се влиза, дори само да се изпикаеш във фонтана, одма влизаш в Историята:))) Няма нужда да се изпона… какво беше там, с бодигардовете. Те, от висшето комунистическо общество, не правят така, те го правят помежду си, защото държат на хигиената на кастата. Но може да го направиш с председателя на нещо и той да стане още по-голям председател. А може и с ватерполист и и той да стане голям председател:))) Двупосочната връзка между председателството на нещо и секса е известна много отдавна и технологията се използва широко у нас и по света. С председателство се получава секс, а със секса се получава председателство, или поне заместник-председателство:)))

Културата не може да се ръководи. Изобщо. Може само да не ѝ се пречи и да ѝ се осигурят условия да се развива сама. И също така не може да се убие. За щастие.

Конференцията в превод означава само едно: „Ееех, хубаво си живеехме тогава…“

- 27-10-2012|Иван

Сбърках, както обикновено, все се оплитам с това комунистическо котило. Те как помнят кой на кого какъв е, не знам:) Евгения Живкова не ѝ е дъщеря и внучка, а дъщеря и сестра. Понякога ѝ е дъщеря, понякога ѝ е сестра, за „конференцията“ ѝ беше дъщеря:)))

- 28-10-2012|Парпулов

Мисля, че Людмила Живкова беше това, за което сега се правят несръчни опити за прослава, само и само заради това, че беше дъщеря на ген. сека Тодор Живков. Ако не беше това, тя най-много щеше да се издигне до нивото на Дража Вълчева. А в един друг обществен строй просто никой нищо нямаше и да чуе за нея. Общо известно е противопоставянето на Тодор Павлов на бурната ѝ издигане на партийни и административни (но не и научни!)постове. Но, аз не съм историк, а само един обикновен свидетел на това злощастно за българския народ време. Да оставим умните да се намъдруват и т. н.

- 29-10-2012|Самолет 005 – джаф-джаф

Колко героично е да се изкажеш, че Людмила била проста! А всъщност темата е за историзирането на „Людмила Живкова“…

- 29-10-2012|Майя Маркова – Браво на Иван!

Иване, шапка ти свалям за коментара. Имаш ли блог?

- 29-10-2012|Самолет 005 – re:
Иван писа:

Конференцията в превод означава само едно: „Ееех, хубаво си живеехме тогава…“

Ще може ли в България да се организира такава конференция след 50-70 години (на която да кажем „Ееех…“ и кой тогава ще историзираме?

Ако тогава ще има кой да историзират българите и това да е човек, съпоставим с Людмила, то следователно Людмила е обикновена историческа личност… повтаряема… случваща се… културно обяснима.

Не ме разбирайте погрешно. Изпитвам ужас, като срещна хора като Любомир Левчев. Но досега никой от всички изказали се (не тук, а по кои ли не медии, защото с интерес следях какво се говори и пише по темата; включително и д-р Н. Михайлов)… та никой от всички изказали се не посмя да каже, че Людмила има принос. Толкова ли е болезнено… толкова ли е страшно… толкова ли ще ти падне реномето, ако го кажеш? Вече се убеждавам, че човек, за да си запази мисленето като свое, трябва да е извън академичните среди на България… а за медийните изобщо не говорим…

- 29-10-2012|ст. н. с. доц. д-р Станоя Андр – ТЕРАРИУМ НА ЧЕРВЕНИ ВЛЕЧУГИ

„Българската комунистическа партия е била престъпна организация, подобно на други организации, основаващи се на нейната идеология, които в дейността си са били насочени към потъпкване на човешките права и демократичната система.“, се казва в Закона за обявяване на комунистическия режим в България за престъпен, приет на 26 април 2000 г.

С пълна сила действащият (все още) закон би трябвало да бъде приложен към анти-българите, планирали, организирали и осъществили честването на „непрежалимата“ Людмила в Софийския университет. Честването всъщност се превърна в семейно тържество, маскирано като научна конференция. Със задължителните, макар и бутафорни атрибути за всяка нАучна сбирка: сбирщина на дейци на науката с научни звания, „авторитетни“ гости от чужбина, време и място, широко и отдалеч разгласени по средствата за масова информация.

Но истинският показател за смисъла и целите на „научната“ конференция е кодиран в лицата и в пълнежа на индивидите, събрали се да почетат жрицата на огъня и престолонаследничка на правешкия каскет.

Коя е юбилярката, чиято 70-годишнина дава формален повод да се сберат участниците в заверата? Както пише умен българин в един от форумите, „Л. Живкова никога не е била учен. Само е минала през БАН, за да ѝ залепят етикета, че се е занимавала с научна работа. А да се изучава научно делото ѝ са бабини деветини. Същинската ѝ роля беше на принцеса. На жена с власт, на която всичко е позволено. На 33 години баща ѝ я прави министър на културата, на 34 – член на Политбюро на ЦК на БКП и народен представител. Това става в държава, в която средната възраст на членовете на Политбюро – върховният орган за управление, е около 70 години. За млад по върховете на властта по онова време минава Стоян Михайлов, цвъкнат за секретар на ЦК на БКП на 50 години.

И в това управление на старци Т. Живков посади дъщеря си. Толкова нахално издигане във властта по пряка роднинска линия дотогава Живков не е демонстрирал. С този акт затвърди образа на своя режим като шуробаджанашки.

За всекиго от семейството беше помислено. Например, зетят Иван Славков-Батето в някакъв момент заемаше 6-7 поста едновременно: шеф на БНТ, председател на БОК, шеф на Съюза на филателистите и нумизматите, шеф на списание „Българско фото“, шеф на Клуба на младата художествено-творческа интелигенция, зам.-шеф на тогавашната Евровизия на соцстраните и др“.

Художниците-соцреалисти още сънуват Л. Живкова, защото им раздаде куп държавни поръчки за стенописи и скулптури, наля пари за годишни изложби, биеналета, триеналета, откупки и т. н.

Наистина, тази конференция няма нищо общо с Людмила Живкова, а е просто параван, зад който бавно, но сигурно се реабилитира режимът преди 1989-а, за да имат някакво оправдание безобразията на ГЕРБ и на новия вожд на Тиквостан. Историческа конференция за историческо Нищо.

„Татко ѝ беше впрегнал номенклатурен слугинаж като Александър Фол, за да ѝ завършат университет и после да ѝ пишат „трудове“. Както подобен слугинаж пишеше неговите „творби“, та да я изфабрикуват и натъкмят с „дипломи“ и титли накрая и за „траколог“!“, припомня друг възмутен българин.

Цитат от словото ѝ при откриване на асамблеята „Знаме на мира“, вероятно писано под въздействието на успокоителни или след разтърсващ сеанс на пряка връзка с Агни, бог на огъня в индийската митология: „И нека щастието да бъдеш вечно нов, когато твориш, бъде най-красивото достояние, бъде най-скъпоценното богатство, бъде най-прекрасната дреха, която ще блести върху вас в звънтящия трепет на седемладната хармония на Вечността.“

„Придворните соцкултуртрегери на татко ѝ правеха какви ли не „знамена“, „асамблеи“ и простотии за увековечаването ѝ! Лично тя не изрече нито една смислена дума, не написа нито един смислен ред, не стори нищо смислено. Уродливият ѝ паметник на бездарието с безсмисления си надпис днес е жалка съборетина пред Двореца на културата и нагледно доказателство за грандоманията и кухоглавието ѝ.“, продължава цитираният по-горе съотечественик.

Проф. Л. Лазаров даде следната оценка на събитието: „Всъщност, проблемът с тази „конференция“ е, че тя е ОБИДА ЗА НАУКАТА. А иначе демократичното ни устройство позволява всякакви езотерични бабешки седянки“.

Ето най-разпознаваемите герои-вечни актьори в несвършващата гротеска на българския преход:

1. Др. „академик“ Светлин Русев – доячът на идеала, ловкият ездач, успяващ да язди два коня едновременно, да се прехвърля върху гърба на по-бързия, да бъде едновременно материалист и спиритуалист, бохем и аскет, преподавател и предател, невежа и сноб, азиатец и евроцентрист, мега-номенклатурчик и червен барон.

2. Др. „академик“ Любомир Левчев – класик на соцреализма, нежна априлска душа, певец на шаячната правда, летописец на „Кремиковци“, председател на червените български писатели, душеприказчик на „незабравимата“, ляв интелектуалец на повикване, праобраз на Homo communisticus, и този, и онзи, и еди-кой си. Син на селянка и на двама работници, завършил Полувисшия институт по бибилиотекарство, където се влиза, ако не те приемат нийде другаде. На това априлско сърце Радой Ралин поставя кратката диагноза: „Лев-чев“.

Ще остане в историята с класическите слова: „Другарю Живков, дори Вие не можете да ми забраните да Ви обичам!“ и „Другарят Тодор Живков е човек, който излъчва вдъхновение. Благодаря Ви, другарю Живков, за вдъхновението, което сте ни давали. Благодаря Ви за мъдростта, за грижите. Благодаря Ви, че сте ни търпели, когато тъй често повтаряме Вашите думи и с това може би ги принизяваме“. И още: „Всеки, който се труди, за бъдещето разузнава – сърцето на земята, или сърцето на човека. В този смисъл аз признавам – войник съм на една поетична Че Ка!“.

Заради някаква мижава награда в мижавата държавичка Македония се отрече от българския си корен и призова от Отвъдното духовете на българомразците, сътворили „македонскиот язик“.

Днес ни тълкува Светото писание, за да потвърди думите на Збигнев Бжежински, че „православието е последното убежище на комунизма“.

Патологията „Левчев“ заслужава да бъде изследвана поне в тетралогия, равна по обем на „Животът на Клим Самгин“ от Максим Горки. Там основоположникът на соцреализма проследява деградацията на руския интелигент, захвърлил нравствените си ориентири.

3. Др. Лъчезар Еленков – още едно априлско сърце, с далеч по-скромен дебит от Левчевото. Влязъл в читанките от соца със стиха: „Хала слязла от Балкана. Не било хала, най ми било Тодор Живков“.

4. Др. Вера Ганчева – вярна щерка на Партията и на вечния комунистически посланик в Стокхолм Лалю Ганчев, предана служителка на ДС, издателка и преводачка от шведски. Тя се възмУти от „неуважението“ към някогашната си угоителка Людмила Живкова и татко ѝ, позлатили я като единствената монополна преводачка от шведски в комунистическа България. И напусна, обидена, че операторите снимат „на забранено място“ и без да са я питали. Всъщност се притесни, да не би швеците да я разпознаят сред честващите родата на червения диктатор и златната струя да секне.

5. Др. Михаил Тачев – изпълнителен директор на фондация „Св. св. Кирил и Методий“, предан кадър на ДС, нов капиталист от стар копривщенски род, собственик на мандра „Дядо Либен“, производител и износител на сирене със същата марка. Действащ под прикритието на германския председател на фондацията проф. Петер Фишер Апелт. Нерде Фишер Апелт, нерде Св. св. Кирил и Методий. Наистина, в България православието замени комунизма.

6. Колективен участник – другарите Бригадир Аспарухов, Любен Гоцев, Виктор Вълков и Димитър Иванов (Митьо Гестапото). Несменяеми и несломими войници на Партията и на ДС, войнстващи марксисти, несъкрушими ленинци, следовници на железния чекист, масовия убиец и психопат Феликс Едмундович Дзерджинский. Идейни вдъхновители и творци на българското ГЕСТАПО. Откърмени в котилото на столетницата, на партията-терорист, дошла на власт върху щиковете на чужда армия, наследници и продължители на делото на Гогов, Газдов и Ръжгева, на Лев Главинчев и на Изидор (Бачи) Зееви. Научни дейци, професори, доценти и даже асистенти по нАучен комунизъм, поклонници на Андропов и Берия, на Йосиф Джугашвили и на „реда и порядъка“ от 1937-а в Страната на съветите.

7. Др. Велислава Дърева. Каквото и да кажем за нея, ще е слабо.

8. Др. проф. Искра Баева – организационният двигател на събитието, „независим“ учен-историк, член на ЦК на БСП, фалшификатор и манипулатор на истинската българска история.

9. Проф. Иван Илчев, ректор на СУ – син на акад. Илчо Димитров (1931-2002), един от най-близките историци в кръга около Людмила Живкова, член на ЦК и завеждащ отдел „Наука и образование“ на ЦК на БКП, министър в правителствата на Георги Атанасов (1986-1990) и Жан Виденов (1994-1996), зам.-председател на БАН, ректор на Софийския университет (1979-1981), идеолог на възродителния процес.

Като историк-ветропоказател, потомък на червен професор и на библейския Пилат Понтийски, проф. Илчев първо разреши и подпомогна подготовката на „конференцията“, после се покри като неутрален, а накрая излезе да се скара на протестиращите, че нарушавали демократичните принципи, плурализма и „академичните свободи“.

10. Тодор Иванов Славков, известен като Малък Тошко – задочен участник и син на Людмила Живкова. На 18 декември 1989 г. срещу него е заведено едно от най-проточилите се дела в България – за изнасилването на Мила Гешева. Лежи последователно 8 месеца в швейцарски (обвинението получава като студент в Швейцария) и 13 месеца в български затвор. Оправдан. Започва „самостоятелен“ бизнес. Дискотека „Ескейп“ е най-популярното му начинание. Приписват му още завод и ресторанти. Носи му се славата на плейбой. Дълго време гадже му е топманекенката Илона Цакова, шеф на агенцията за модели на боса на ВИС-2 и ВАИ-холдинг Георги Илиев. В момента живее с вдовицата на Поли Пантев Силвия. Мафиотът П. Пантев бе убит на о. Аруба.

В момента Малък Тошко се лигави по някаква тгелевизия и като имитира петролен шейх, си избира поредна съпруга.

11. Васил Божков (Черепа) – спонсор на форума, приятел и меценат на „акад.“ Светлин Русев и на „проф.“ Веждю Рашидов, които ката ден притичват към и от входа на холдинга Му на ул. „Московска“, маскирани като анонимни алкохолици.

12. Задочни участници:

– президент на РБ – син на член на ОК на БКП и щатен секретар на ДКМС, назначил в администрацията си комунистически генерали и номинирал за член на Конституционния съд провалилия се след 7-годишен мандат главен прокурор, внук на член на политбюро на БКП;

– премиер на РБ – син на милиционерски полковник и член на БКП;

– министър на вътрешните работи – син на служител от ДС и специалист по сутрешна гимнастика;

– министър на образованието – син на секретар на ОК на БКП;

– министър на регионалното развитие – внучка на комунистически министър и член на ЦК на БКП.

13. Истинските герои и победители – протестиращите учени, студенти и будни граждани, архитект Белчо Дончев, психоложката Жени Георгиева и Нина Денчева. Благодаря ви, че ви има, че не унивате, че ни давате пример за гражданска доблест и незаплатено родолюбие!

Прогнози и препоръки:

Гласуваш за Борисов, получаваш хвалби за Живков и Людмила.

Таз година – за Людмила, догодина – за Батето и за Владко!

Техническият университет в Мюнхен да организира нАучна конференция на тема „Приносът на инж. A. Хитлер за развитието на пътното строителство в Германия през 30-те години на XX век“.

До 14 февруари 2013 г. Иван Славков и Владимир Живков да бъдат обявени за почетни председатели на Българското въздържателно дружество.

А вие ми говорите за „наратив“, за Хабермас и за Михаил Щюрмер. Кво?

- 29-10-2012|Иван

Благодаря, Майя. Не, нямам блог. Аз общо взето нямам много за казване, а ако ми се доизразява нещо, просто го написвам. Блоговете… някакси това стремглаво писане принизи качествената човешка мисъл, смесвайки масовото желание са самоизява с истинското писане, независимо от тематиката и дълбочината.

Просто познавам онези неща добре, защото съм бил там. Слава Богу, без поражения, а сега нещата са частни и всеки сам носи отговорност за това, което прави.

- 30-10-2012|Златко – re: ТЕРАРИУМ НА ЧЕРВЕНИ ВЛЕЧУГИ

ст. н. с. доц. д-р Станоя Андр писа:

„Българската комунистическа партия е била престъпна организация, подобно на други организации, основаващи се на нейната идеология, които в дейността си са били насочени към потъпкване на човешките права и демократичната система.“, се казва в Закона за обявяване на комунистическия режим в България за престъпен, приет на 26 април 2000 г.

С пълна сила действащият (все още) закон би трябвало да бъде приложен към анти-българите, планирали, организирали и осъществили честването на „непрежалимата“ Людмила в Софийския университет.

Нека опитаме да се задълбочим малко повече в тази тема.

Когато става дума за обсъждането на престъпленията на Българската комунистическа партия и целия режим (без съмнение нещо жизнено важно за днешното българско общество), е ясно, че то трябва да се извършва с реално разбиране на неговото естество. Досега в българската историография и политическа наука остава на заден план фактът, че между българската и съветска форми на комунистическа диктатура има поне една принципна разлика, а именно: за разлика от Русия, където комунистическият терор е насочен основно срещу вътрешния „класов враг“, без разлика от етнос и раса, в България главната тежест на терора е насочена срещу трите големи етнически малцинства в страната, помаци, роми и турци. Най-късно от началото на шестдесетте години, след като е сломена всякаква съпротива от страна на „класови врагове“, реални или измислени, реалната потисническа мощ на тоталитарното българско общество измества фокуса си от тях към старата, а всъщност постоянна, фиксация и на правителства, и на големи части от българското население, още от Освобождението насам: непрестанните опити за осъществяване на етническа хомогенност в страната. В такъв смисъл българската комунистическа диктатура е много по-близка до немския националсоциализъм, отколкото до тоталитаризма от съветски тип. Всъщност у нас става дума за етно-националистически режим от диктаторски тип, прикриващ реалната си същност зад марксистко-ленински лозунги, а не толкова за класическо тоталитарно общество от комунистически вид. И, което е най-важно в случая, през по-голямата част от съществуването си, буквално до последните месеци преди падането, режимът се радва на широка подкрепа от страна на населението – именно защото неговата диктаторска мощ е насочена основно не срещу етническите българи, а срещу трите вече споменати малцинства.

Какви са основните заключения от тази повече или по-малко радикална преоценка на същността на българския комунизъм?

На първо място: неразбирането на тази същност води и до пълна неспособност за реално анализиране, разбиране и осъждане престъпленията на режима. Оставяйки на заден план неговите реални, масови престъпления (и техните реални жертви), изтъквайки по същество фалшивата теза, че „ние“, тоест етническите българи, сме жертвите на комунизма (а не негови съучастници – пасивни или активни), на практика ние се лишаваме от всякаква възможност за реално разделяне с неговото идеологическо наследство и насилствените му практики. Поставяйки самите себе си в ролята на „жертва“, ние заемаме една дълбоко лицемерна поза, игнорираща страданието на реалните жертви, и по този начин правим невъзможно реалното разбиране на режима, неговите особености и последствията върху сегашния живот в страната, произтичащи от тях. Казано образно, ние обвиняваме един действително тежък престъпник в, примерно, липса на лична хигиена – не защото престъпленията му не са очевидни и тежки, а просто защото той е „от нашите“, и защото те винаги са били насочени най-вече срещу „другите“, срещу „не-нашите“. Отново, приликите с Германия, националсоциализма, неговите практики и историческо наследство, са просто фрапиращи, и те не могат да бъдат повече премълчавани. Реалният първообраз на българския тоталитаризъм е немския нацизъм, а не съветския комунизъм.

На второ място: политическите практики на съвременна България продължават да носят елементи на също такъв агресивен, анти-малцинствен и по принцип „анти-чужд“ национализъм, какъвто е бил характерен за всички нейни правителства, отново от Освобождението насам. Разбира се, основната причина за това са не някакви гениални политици-манипулатори, водещи за носа невинните народни маси, а простичкият факт, че за огромната маса днешни българи националистическите и етнически аспекти на икономическия, културен и политически живот, са единствените ясно, интуитивно разбираеми такива. След кратките заигравки с характерните за началото на Прехода – абстрактни и, от българска гледна точка, „отнесени“ идеали като човешки права, върховенство на закона и равенство за всички, независимо от етнически и расов произход – българските политици много бързо осъзнаха, че единствената политическа карта, върху която тук могат да се правят реални залози, е националистическата. Сегашните български елити, по същество възпитаници на стария режим, продължават да прокарват все същите политики на едно „двупластово“ общество (такова, каквото то винаги е било – един ред за етническите българи, и друг един, „малко по-различен“, за останалите, доколкото те принадлежат към някое от трите големи малцинства). А това създава в обществото вакуум, по много, и различни начини. Всички чувстват инстинктивно, ако и засега да не успяват да го изразят понятийно, че раздялата със старото общество, неговия „морал“, неговите „ценности“ и неговите практики, не се получава. Във всеобщата атмосфера на лъжа и перфидност, на неизказани истини и фалшиви взаимни обвинения, става възможно всякакъв тип поведение, стига само то да води до успех. Страховете от „реставрация“ – повече или по-малко концентрирани около борбата за власт и малкото сигурни постове в тази страна и това общество – носят неизбежен привкус на също такава лъжа и също такава перфидност – просто защото те изглеждат толкова силно мотивирани не от искрен стремеж за раздяла с миналото, а от търсене на дребни, най-вече лични, или най-много котерийни, предимства и изгоди.

На трето, и най-важно по тежестта си, място – липсва каквато и да било масова енергия за осъзнаване на, и раздяла със, собственото съучастие в и подкрепа за, престъпните практики и идеологически разбирания, на стария режим. За разлика от нацистка Германия, където още от началото е било ясно, че основната тежест на терора – а съответно и на престъпленията – е била насочена не срещу немците, а срещу други етноси, народи и раси, а също и че политиките на режима са се радвали на широка, всенародна подкрепа, в България все още няма почти никакво осъзнаване на този толкова обременяващ и спъващ развитието на страната факт. Нещо повече – основните принципи на българския национализъм не са изложени на никакъв по-съществен анализ, липсва каквото и да било разбиране за връзката между него и практиките на комунистическата власт, липсва осъждане, липсва заклеймяване, липсва масова раздяла с миналото. За младите хора в днешна България не е никакъв проблем да заявяват открито и с гордост, че са националисти (представете си една следвоенна Германия, в която някой би могъл да каже открито, че е нацист, и че се гордее с това). Националистическите лозунги, мисловно наследство и практики, съставляват една все по-видима и все по-влиятелна част от руслото на видимия политически живот (какво става под повърхността вероятно не знае и Господ). И всичко това – десет години след войните в Югославия и на фона на икономическата катастрофа в Гърция – неща, които показват повече от ясно колко крехка е коричката на демокрацията тук на Балканите и какво се получава, буквално за броени месеци, когато големи части от населението на една или друга балканска страна бъдат изложени на внезапни социални катаклизми.

Накратко: на фона всичко това, дебатите около „престъпността“, или нейната липса, на наследството на Людмила Живкова, изглеждат толкова отдалечени от реалността, толкова фалшиви в сравнение с реалния пулс на проблемите в тази страна, че за самия мен тяхното дискутиране е напълно невъзможно. Над къщата се вие подозрителен пушек, а ние спорим за това накъде точно да пикаем, за да не би, не дай Боже, отново да се окажем срещу вятъра.

Това е всичко, което мога да кажа по този повод.

- 30-10-2012|Златко

А ето и няколко набързо обменени фрази откъм Фейсбук:

Цитат:

Konstantin Zankov Zabravihte da spomenete za zverski izbitata Balgarska inteligencia ot komunistite neposredstveno sled 9 septemvri, dosta pokasno se zanimaha s turci i pomaci

Списание „Либерален преглед“ Нищо не съм забравил. Просто в случая с етническите българи жертвите са най-много няколко десетки хиляди души. Общият брой не репресираните от малцинствата е над милион, МНОГО над милион. Крайно време е да си изясним нещата и да престанем да виждаме в себе си нещо, което не сме…

Списание „Либерален преглед“ Да не говорим пък за това каква точно част от българската интелигенция е била избита и каква – заела изпразнените столове на управлението…

•

Margarita Jeliazkova Тотализъм и национализъм винаги са вървели ръка за ръка, както в Русия, така и Германия. У нас не е било по-различно. Да се твърди, че основно етническите малцинства са били жертва на тоталитаризма в България, въпреки цялата ми симпатия към тях, е най-малкото едностранчиво.

Списание „Либерален преглед“ Бих склонил да мисля върху това твърдение, но само при условие, че успеете да ми посочите дори само едно-единствено престъпление на българския етно-тоталитаризъм, отдалечено сравнимо по мащаби и тежест с, примерно, голямото етническо прочистване от 80-те години (за по-раншните, насочени срещу помаци и роми, няма да говоря)…

Margarita Jeliazkova Някак си не е приятно да се спори със списание, което е склонно да мисли само при определени условия. Приписвате ми твърдения, които не споделям. Лек ден!

Георги Стоянов Изключително грешни и вредни разсъждения, чак не мога да схвана от какво са предизвикани – от скудоумие или представляват политическа поръчка. Режимът у нас беше насочил репресивния си апарат и идеологията срещу собствеността, демокрацията и свободата на всички етноси. Никаква прилика с Хитлеровия националсоциализъм, който се облегна на частната собственост. Трябва ли да ви припомням, че у нас средствата за производство бяха конфискувани и национализирани, а собствеността на гражданите – силно ограничена?!? Убийствата, разселванията, въдворяването в лагери без присъда са вършени срещу инакомислещите, а не срещу определени етноси. Разбира се не говорим за Възродителния процес, който е допълнителен щрих към идеологическия образ на българския комунизъм. А циганите бяха свръх толерирани от „народната власт“ и всяко друго внушение е смешно. Хитлер се облегна на интелигенцията, а родния социализъм я ликвидира по сталински … Изключително неправилна и грешна е тезата, че целокупният български народ е не жертва на комунизма, а съучастник на комунистите и носи вина солидарно с тях. Българския народ, редовите комунисти са жертва на комунизма, защото не са имали свободата да избират! Единици са обикновените хора, неомърсили се с активна комунистическа дейност, които споделят чувства на съпричастност с „онази“ система, поради което не могат да погледнат истината и да прозрат абсурдността на социализма и подмяната на общочовешките ценности с фалшиви лозунги, обратни на действителността …! Останалите глупости, изказани в горния материал, по-скоро ме забавляват!!!

Списание „Либерален преглед“ А дали просто не облягаме твърденията и анализите си на различни познания, примерно за нацизма и неговата икономическа база, господин Стоянов? Удобното (и почерпено от учебниците по диамат) твърдение, че „Хитлер се е облегнал на частната собственост“ или, както по-рано се твърдеше, „е бил пионка на едрия капитал“, се разпада на пух и прах при всяко по-внимателно запознаване с икономическата история на Третия райх. В частност, възприетото за нея названиене е не „капитализъм“, а „корпоратизъм“ (Уикипедия: Corporatism, also known as corporativism, is a system of economic, political, or social organization that involves association of the people of society into corporate groups, such as agricultural, business, ethnic, labour, military, patronage, or scientific affiliations, on the basis of common interests.[1] Corporatism is theoretically based upon the interpretation of a community as an organic body.[2][3] The term corporatism is based on the Latin root word „corpus“ (plural – „corpora“) meaning „body“.) Нещо не особено добре известно сред популярните в България представи за нацизма е например, че в Германия са въведени четирилетни икономически планове, както и това, че именно в нацистка Германия е въведен така наречения Deutsche Arbeitsfront – един професионален съюз, в който участват КАКТО работодтели, ТАКА и работници, тоест и „капиталистите“, и „работническата класа“, ЗАЕДНО. Би било смешно и някак нелепо да превръщам коментара си тук в урок по история, вие със сигурност можете да намерите сам необходимата информация в мрежата.

А що се отнася до твърдението, че „Убийствата, разселванията, въдворяването в лагери без присъда са вършени срещу инакомислещите“, то в такъв случай самият вие се изправяте пред очевАдния парадокс, че броят на „инакомислещите“ етнически българи е на практика несъизмеримо по-малък от онзи на „инакомислещите“ помаци, роми и турци. Странна липса на уважение към собствени етнос, господин Стоянов!

Margarita Jeliazkova „Изключително неправилна и грешна е тезата, че целокупният български народ е не жертва на комунизма, а съучастник на комунистите и носи вина солидарно с тях.“ Подкрепям. Тази теза е много удобна за някои.

Списание „Либерален преглед“ Ето още няколко думи за фашистката версия на корпоратизма, за онези, които владеят английски език:

Fascism’s theory of economic corporatism involved management of sectors of the economy by government or privately controlled organizations (corporations). Each trade union or employer corporation would, theoretically, represent its professional concerns, especially by negotiation of labour contracts and the like. This method, it was theorized, could result in harmony amongst social classes.[30] Authors have noted, however, that de facto economic corporatism was also used to reduce opposition and reward political loyalty.

Казано на прост български език – държавни поръчки, на които не може да се откаже. Или изпълняваш – или утре те няма. Независимо от това дали от теб искат боя за печки или контейнери с отровен газ за лагерите.

Георги Стоянов Груба грешка … Поначало когато се говори за Корпоративизъм и за Фашизъм, значи става въпрос за Бенито Мусолини и Италия … Нооо, да приемем, че съм съгласен … Политиката трябва да се коментира от грамотни хора … Иначе става смешка … А и в пасажа на английски въобще не се говори за това …

Списание „Либерален преглед“ Нека отново хвърлим поглед към Уикипедия:

National Socialism had some of the key ideological elements of fascism which originally developed in Italy under Benito Mussolini; however, the Nazis never officially declared themselves fascists. Both ideologies involved the political use of militarism, nationalism, anti-communism and paramilitary forces, and both intended to create a dictatorial state.[citation needed] The Nazis, however, were far more racially oriented than the fascists in Italy, Portugal, and Spain. The Nazis were also intent on creating a completely totalitarian state, unlike Italian fascists who while promoting a totalitarian state, allowed a larger degree of private liberties for their citizens. These differences allowed the Italian monarchy to continue to exist and have some official powers. However the Nazis copied much of their symbolism from the Fascists in Italy, such as copying the Roman salute as the Nazi salute, use of mass rallies, both made use of uniformed paramilitaries devoted to the party (the SA in Germany and the Blackshirts in Italy), both Hitler and Mussolini were called the „Leader“ (Führer in German, Duce in Italian), both were anti-Communist, both wanted an ideologically driven state, and both advocated a middle-way between capitalism and communism, commonly known as corporatism(повдигането мое – З. Е.). The party itself rejected the fascist label, claiming National Socialism was an ideology unique to Germany.

Списание „Либерален преглед“ Както показва историята на следвоенна Германия, тезата за общонародната подкрепа за – а съответно и отговорност по повод на – престъпленията на режима, се оказва напълно неприемлива за поколенията, които действително са обвързани с него. От психологическа гледна точка това е напълно разбираемо. Едва по-късните поколения, които действително нямат вече нищо общо с режима, са склонни да признаят вината и отговорността на родителите си. Процесът е изключително мъчителен, но без него няма реална възможност за пречистване на колективната съвест на обществото. Така че, дами и господа, нека гледаме с надежда напред към времето, в което ще дойде собствената ни смърт. Това изглежда е единственият шанс за бедна България.

Георги Стоянов Само доказва, че аз съм прав. Корпоративизма в описаната форма е икономическа теория на фашизма … В последния текст са изброени приликите между нациналсоциализма и фашизма, които едва ли някой отрича …

Георги Стоянов Нека и аз да копирам, прочетете какво съм написал иии … да приключваме …Уикипедия

- 30-10-2012|Ц

Златко, само две забележки, които не са покана за спор обаче: първо, българският комунизъм като скрит национализъм е интересна идея, но ми се струва, че не може да издържи сериозна критика--все пак България бе полу-суверенна държава след втората световна война. Най-важните вътрешно и външно политически решения се вземаха в Москва, не в София. Виж сърбите и румънците следваха далеч по-самостаятелна политика. Второ, положението и отношението на държавата към циганите по онова време бе далеч по-добро от днешното. Поне до колкото си спомням.

Що се отнася до марксизма като идеология, анти-ипериалистическа, ДА (!) той бе използван от много държави, най-вече в Близкия Изток (Египет, Ирак, Иран, т. н.), Южна Америка и Азия (Китай е блестящ и до днес пример), за целите на националната независимост и идея.

- 30-10-2012|Златко

Две забележки – два отговора:

Първо, по въпроса за имперската и периферните националистически политики, както и за отражението им върху политическия климат в днешна Източна Европа, си струва да се прочете следната прелюбопитна и не прекалено дълга статия на известния чешки изследовател на национализма Мирослав Хрох:

От национальных движений к полностью сформировавшейся нации: процесс строительства наций в Европе

Второ, това, че ромите, за разлика от помаците и турците, не оказаха видима съпротива срещу българската политика на асимилация, не означава, че те не са страдали от нея. В подкрепа на това бих препоръчал за прочит този кратък текст на проф. Христо Кючуков, в който той описва собствените си преживявания във връзка с преименуването. Може би все пак от време на време си струва да си помисляме, че не знаем чак толкова много за живота на ромите, колкото сами си мислим.

За да не се повтори никога!

- 30-10-2012|Ц

Първият линк не работи, но ще намеря текста, няма проблем.

- 30-10-2012|Златко

И, за да изразя собственото си мнение (неподкрепено от документи, просто така мисля): твърде вероятно е, че при по-големи акции на етническа асимилация нашите политици са се нуждаели от разрешение от Москва (освен може би в случая с „Възродителния процес“, с който, доколкото съм чувал, лично Горбачов не е бил съгласен). Виж, дали идеите, инициативата и енергията за прокарването им е идвала отвън – в това вече силно се съмнявам. Пък и го смятам за малко детинско извинение (това няма нищо общо с твоята личност, Цончо – просто би било смешно ако сега се подхване някакъв хор, „не бяхме ние виновни, руснаците така ни накараха“).

- 30-10-2012|Златко

И, понеже мисълта ми не спира да се върти като кафемелачка, да поразширя малко един от коментарите си от по-горе: процесите на осъзнаване, приемане и изкупване на вината и отговорността, свързани с престъпления от етнически и националистически характер, обикновено траят десетилетия и изискват физическото отмиране на поколението, участвало в тях (дори и ако само е гледало настрана и се е правело на три и половина, както твърдят post factum всички хора и нации, замесени в подобни истории). Просто мащабите на тези неща обикновено са толкова големи, че е невъзможно дори да се мисли за някакво тяхно бързо преосмисляне и преработване: тук обикновено става дума не за двама-трима души натупани или малко така поизтрепани, а за милиони хора, малтретирани по всевъзможни начини, при мълчаливото съучастие на МНОЗИНСТВОТО от хората, живеещи по това време в дадената страна. Именно тази комбинация от изключителна гадост и мащабност на престъплението, както и от недоказуемост на съучастието от страна на „народните маси“, прави процеса на преработване на историята по принцип „исторически“, тоест за него са необходими десетилетия – и то само ако има някакви ядра на активност, на непрекъснато разобличение, напомняне, опити за преосмисляне, и пр. Инак етнически престъпления без ни най-малко чувство за вина или нещо подобно е имало откак свят светува – по принцип цялата досегашна история на човечеството е поредица от такива неща. Работата обаче е там, че такъв вид премълчаване и забравяне вече е невъзможно, не и в света, в който живеем. Просто има вече достатъчно много хора, включително и у нас, които са се учили от места и народи, където безкомпромисният подход към миналото е правило, а не изключение. И където е повече от очевидно, че този тип подход към историята, тоест към самите себе си, променя обществата по начини, несравними с нищо от предишната им история. Тук просто става дума за нещо качествено ново, една напълно нова фаза от развитието на цивилизацията, в която Европа е горд първопроходец. Прочее, да видим на какво ще се научим от нея.

- 30-10-2012|Ц

Не ме разбирай погрешно, Златко. Въобще и не помислям, че благословията или заръката на Москва може да служи за извинение на престъпленията извършени от режима в България, с малодушното, бих казал, не особено „национално“ съгласие на редовия българин. Забележката, пак да повторя, ми е следната: може ли да има национализъм в полу-суверенна държава, и ако е имало, що за национализъм е това?

- 30-10-2012|Златко

Оправих линка, опитай отново.

По въпроса за възможността за национализъм, аз бих формулирал въпроса така: а възможно ли е да НЕ Е имало динозаври, ако костите и скелетите им са пред очите ни? Резултатите от българския етно-тоталитаризъм са пред очите ни. Отговорът, струва ми се, е очевиден.

- 30-10-2012|Златко

Между другото, по въпроса за приликите и разликите при икономическите бази на държавния социализъм и нацизма си струва да се погледне ето тази книга, още повече, че я има за свободен даунлоуд:

Günter Reimann: „The Vampire Economy“

- 30-10-2012|Ц

мерси за линковете

- 05-11-2012|Бисер Стоянов

Тезата на Златко звучи по-убедително. Вероятно моето мнение е повлияно от това, че съм живял 25 години в чужбина. Дистанцията във време и от разстояние дава различен прочит на приложените от Златко примери. Мое убеждение е, че преобладаващата част от постоянно живеещите в България етнически българи са обвързани в различна степен с родния национализъм с генераций и с гордост. Приемането и изкупването на вината и отговорността, свързани с престъпления от етнически и националистически характер е чувство и убеждение, което се осъзнава по-лесно в емиграция. Обетованата земя е достигната след 40 години, на друго място, след три генерации и когато са умрели и последните родени в робство. Поздравления за полемиката по тази тема Златко Енев.

- 05-11-2012|Самолет 005
Бисер Стоянов писа:

… Мое убеждение е, че преобладаващата част от постоянно живеещите в България етнически българи са обвързани в различна степен с родния национализъм…

Те са обвързани не толкова в различна степен, а по различен начин. И това дава лъжливата преценка за степен. А начинът, по който са обвързани е възможно най-непродуктивният. Погледнете какво става и в Москва…

Има ли обаче продуктивен национализъм е въпрос не за всекоя умствена нагласа!

- 11-11-2012|Боян – Етно-националистическа тафтология

Колко много етикети и все шарени:“Всъщност у нас става дума за етно-националистически режим от диктаторски тип, прикриващ реалната си същност зад марксистко-ленински лозунги, а не толкова за класическо тоталитарно общество от комунистически вид.“ Ей богу, Златко, ще накараш един атеист да вика бога на помощ! От къде ти идва този юношески плам да доказваш, колко сме били лоши към циганите, турците и помаците по времето на Тошо и как сме били съучастници в престъпленията на етно-националистическия режим, дрън-дрън … Трийсет години живях под вещото ръководство на Бащицата, бил съм в помашки и турски села в Гоцеделчевско, Разградско и Шуменско -- там беднотията и простотията бяха мааалко по-големи, отколкото в българските села. И толкоз! Тезата ти за етно-тоталитарния характер на режима на Тато е просто нулева, повярвай ми. Агресията на силовите структури на Татовото обкръжение си беше насочена универсално към всички с цел запазването на властта и ползването на благата в бедната ни държавица. Никакви етно-оттенъци в нея не бяха определяща характеристика. Бих добавил дори -- е-е-ех, де да беше така!?

Единственият въпрос, който остава след четенето на твоите мнения и бележки, а също и подбора на статиите е, дали наистина си „ние, етническите българи“(както пишеш по-горе)?! Това ли искаш да постигнеш?

- 11-11-2012|Пламен Велев

Нали етническите българи са лоши според него? Едната възможност е да не е етнически българин и докато е бил тук, да не се е вписал никъде и да си е решил, че е защото са го усетили, а то не е било вярно. Просто лично него не са го бръснали за слива и си е казал, че като отиде в Германия, там ще блесне. А там не са по-прости и са го захвърлили тотално. Сега му е все едно срещу кого плюе и срещу българите е най-лесно, защото само за България знае нещо. Добре, че е интернет, хванал е Уикипедия като извор на познанието и прави революция, така каза, като Диоген, Спиноза и Маркс. Следващият по ранг е Златко Енев. Превъртял е.

А може и да не е турчин, просто да си плюе поради злоба от собствения провал, защото се чувства претопен. Пък то няма какво да му се претопява, защото за да те претопяват, първо трябва да си оформен.

Ако го интересува, тук пише какво е претопяване на българи:

http://www. makedonskatribuna. com/Voinata%20se% 20vrushta_files/the_war. htm

- 07-01-2013|Бл. Благоев

Поразително разноговорене. Ясна е позицията на автора на статията и на г-н Енев, те почти се покриват и може би затова е публикуван материалът. Въпреки това читатели като Иван, доц. Станоя и др. припомнят за купчина факти, които не са достатъчни за списанието. Накрая невероятното твърдение, че нашият комунизъм произслизал по скоро „от германския национализъм“. Че у нас главно били пострадали малцинствата. А 30-те хиляди избити около 9 септември, ами лагерите Белене, Ловеч и къде ли не? Ами тоталния тормоз на цели слоеве от населението. Някой беше написал, че Хр. Христов не е човек за вярване та камо ли да му се даде думата. Самозаблудила се „мисловница“ Каквито и имена и термини на ерудит да се привеждат от автора и неговия подръжник, фактологията около комунистическите зверства са толкова много, че едно „честване“ на Людмила да бъде само по себе си обидно за можещите да мислят и помнят.

Вярно е, че едно истинско осмисляне на периода 44-89 г на национално ниво у нас не се е състояло. Навсякъде това стана. Струва ми се немислимо честване на Готвалд, Ярузелски, Чаушеску в Чехия, Полша и Пумъния. Но ние искаме да минем за по-така. Дори паметник ще градим на Живков. Защо не, ще кажат издигнатите над тълпата. Защото за националните престъпници не се вьдигат паметници, да не говорим за елейни слова. Не само в Германия няма паметник на Хитлер, но и в Унгария на Кадар, Хонекер и пр. и пр. Дори на Робеспиер не съм виждал и чувал да има паметник във Франция, защото е белязан като престъпник.

Така че г-н Енев, приемете, че освен вашето мнение, което уважавам, има и други на противната позиция.

- 07-01-2013|Златко

Шокиращо, нали, господин Благоев? Изведнъж се оказва, че някой си тук се опитва да ни измести от пиедестала на жертвеността и да ни обяви за поддръжници, дори идейни съизвършители, на националкомунистическите престъпления, също като в нацистка Германия, която е трябвало да преглътне този горчив хап далеч преди нас (но пък колко оздравително ѝ е подействал той). Благодаря ви за искрената реакция, между другото – просто защото тя ми показва до каква степен този толкова очевиден аспект на нещата е непознат и непоносим за сегашната българска публика. Простата аритметика показва, че колкото и много да са етническите българи, жертви на комунизма – а те едва ли са повече от няколко десетки хиляди, като се има пред вид, че режимът много скоро превключва на националистическа вълна и на практика получава карт-бланш от „народонаселението“ да върши каквото си поиска срещу „другите“ – то в сравнение с онези милион и половина репресирани хора от трите мюсюлмански малцинства, те не са нищо повече от пословичната капка в морето.

Впрочем, може би е време да кажа, че подготвям доста обемиста студия по въпроса, която върви бавно, поради огромното количество материал, който трябва да се абсорбира. И все пак резултатите са впечатляващи. Престъпленията на режима – и нашето с вас съучастие в тях – са толкова очевидно анти-малцинствени и националистически, че единствено пълната неподготвеност на сегашното българско общество да види в самото себе си основната причина за тях, може да обясни факта, че те звучат така шокиращо за неподготвеното съзнание. Представете си една Германия, в която, примерно, никой никога не е казвал, че антисемитизмът и концлагерите са резултат от всеобщия немски бесен национализъм, а не прищявка на Хитлер… Трудничко, нали?

Или, ако щете, си представете някаква хипотетична страна, в която хората са били задължавани, още от раждането си, непрестанно да носят тъмни очила – и сега някой си, откъм някакво чуждо място, където очилата вече са премахнати и отречени като античовешко изобретение, изведнъж се опитва да смъква по някой и друг чифт от носа на този или онзи нещастен български гражданин. Какъв непоносим взрив на светлина, каква болка, какъв гърч, господин Благоев! Можете ли да си представите нещо такова, или една подобна представа ви звучи фантасмагорично?

- 08-01-2013|bigbold – Тео – София (Бог-Баща-Мъдрост)

През 1942, след Пърл Харбър, правителството на САЩ интернира 110 000 японци, живеещи по Западното Крайбрежие в лагери във вътрешността на странaта. 70% от тези японци са американски граждани. Насилствено ги карат да напуснат домовете и бизнесите си, децата са принудени да напуснат училищата и т. н. Товарят ги на камиони с въоръжена охрана и ги откарват в неизвестна за тях посока… Звучи донякъде познато…Е, не ги карат да си сменят имената, но и не ги третират като редови американски граждани, нали?

Причината е, че всеки един от тях „би могъл да е японски шпионин“ или просто поддръжник на Япония и да навреди по някакъв начин на сигурността на САЩ. Т. е те са ВРАГ

(действителен или потенциален)

Протестите на тези хора остават без последствия по време на войната. Изплащат им компенсации след това.

През 74/75-та „служих“ в Българската Народна Армия.

Първото нещо, което ми обясниха е че НАТО; и особено Турция; са нашите най-заклети и опасни врагове. За всеки случай офицерът дори посочи накъде е Турция с пръст. После ни раздадоха Калашници.

БКП, чрез КДС, Народната Милиция и Армията преследваше и се пазеше от всички „Врагове“. Не мисля че по-специалното отношение към турците е било само и основно заради тяхната „инаквост“. По-скоро е защото

те биха могли да бъдат директно повлияни от най-близкия ни враг – Турция, с която имаме обща граница. Ако имахме голямо гръцко население и тях щяха да третират по същия начин-

като японци в Калифорния през 42-ра; като съветски граждани с немски произход в Русия от 39-та насетне…

Нищо уникално и чисто комунистическо няма във възродителния процес. По начало същата жестокост, простотия, мерзост, анти-хуманизъм като навсякъде и по всяко време в човешката история когато става дума за мними ВРАГОВЕ на Отечеството. Е, може би тъпанарската идея за смяна на имената е уникална. Трябва да се провери обаче.

За Людмила:

моето лично мнение е че не можем да разглеждаме живота и действията и› в една или друга посока, без да познаваме поне донякъде езотеричните учения, на които тя е била подвластна. Именно подвластна. Не говоря за конспирация, а за това че има множество доказателства, че Людмила наистина е ВЯРВАЛА в тези учения и е била активен последовател, активен участник в ритуалите им и активно е искала да използва положението си в обществото за постигане на определени цели. Не непременоо лоши цели. Постигането на мир и духовно развитие в целия свят – Знаме на Мира – виж Рудолф Щайнер и теософското общество. Друг е въпросът, че когато чистата езотерика се смеси с незибежността на комунистическа символика и соцреализма се получава „нещо като нищо на света.“

Много може да се изследва в тази посока и много може да се обясни. В България по начало има някаква стигма по отношение на езотериката и окултното. Това, че фашизмът ги е използвал не значи че те са фашистки в същността си

НАПРОТИВ. Нима Дънов е фашист, или може комунист????? Даже и свастиката не е фашистки символ, а хинудистки…

Проблемът на Людмила според мен е че използва финансовите възможности на държавата (тоест нашите пари) за постигане на личното си желание за духовно извисяване. От където и да го погледнеш, не се връзва с чистотата на душата.

Проблем са за нея са и силно материалистичните хора в обкръжението и – Фол, Левчев, Русев. Те са били достатъчно „интелигентни“ за да могат да се „правят“ че са в крак с нейните духовни стремежи.

Людмила се е изживявала като ДУХОВЕН ВОДАЧ. Смятала е че ако прилага стриктно правилата на Учението ще преодолее и „комуниз ъ ма“ на баща си и всичко друго просто и принизяващо. Теософията е елитарно учение – най-грубо – самоусъвършенстване, себепозание, минаване през различни степени до постигане на прозрение и съвършенство. Задължително с учители и при стриктно следване на определени правила и ритуали. ТАЙНО.

Пак казвам- мое лично мнение. Никого не ангажирам. Докосвал съм се до тази материя и знам, че е много примамливо (безсмъртие, разбиране на смисъла на живота и т. н.)но и много трудно и изцеждащо психически и физически. Затова и не вярвам в теорията за убийството на Людмила. Задълбала е много и не е могла да се справи психичски(или не и достигнал интелект).

Плюс много разсейващи моменти като реална власт, реални „невъзвишени“ хора наоколо, деца, съпрузи и прочие.

И какво от това ще кажете? И аз това се питам.

Един американски писател, посетил България през 80-те по покана на Комитета за Култура във връзка с фестивала на хумора и сатирата описва НДК така:

„В центъра на града, на един голям площад са построили някаква голяма сграда, която прилича на атомна електроцентрала…“

- 08-01-2013|Историк

От една страна Златко Енев твърди, че българската комунистическа диктатура в репресивните си действия била продължител на онова, което и правителства, и големи части от българското население правели още от Освобождението нататък – и в същото време пак Златко Енев настоява, че на българската комунистическа диктатура реалният първообраз бил немския нацизъм (а не съветския комунизъм)…

Това наистина е прекалено. Концепцията за „идейни съизвършители“ също ми идва някак малко в повече…

Защото диктаторските похвати, също както и съответните идеи, просто си витаят във въздуха във всяка епоха – всяка власт, която има нужда от тях, може да ги вземе на въоръжение. И ги взима – колкото и както умее, колкото и както ѝ е удобно.

И да се търсят след това непременно някакви връзки на произход – че едното произлизало от другото, че българската комунистическа диктатура произлизала от немския нацизъм, е безсмилено. И вместо да те приближава към разбирането за нещата, те отдалечава.

Това много прилича на ситуацията, в която на български турчин почнеш да му обясняваш, че той всъщност произлиза от ислямизирани преди векове българи… Ами не ти вярва човекът!

Същото се получава и тук: на човек, който казва „аз съм комунист“, ти му казваш: „Не, ти всъщност произлизаш от български следосвобожденски националист, ама си повлиян и от немския нацизъм!“ И той те гледа, гледа, пък отминава нататък, и в резултат в главата му се върти само тази мисъл: „Психиатриите явно са пренаселени, пак са пуснали част от лудите да скитат по улиците!“

Затова, за да не се изпада в такива несъвместимости, най-добре е нещата да се приемат такива, каквито те са към съответния исторически момент. Едно към едно.

Ако даден човек или режим твърди, че се основава на комунистическата идеология – приеми го именно за такъв. И го анализирай като такъв.

- 08-01-2013|Златко

Към bigbold:

Предполагам, че не познавате материала „Етнонационализмът по време на демократичния преход в България“ тук от сайта, защото в противен случай сигурно вече бихте имали поне някаква представа за генезиса и приемствеността между различните фази на българския национализъм и непрестанното преследване и потискане на мюсюлманските малцинства в България, което е една от основните му две прояви (другата бидейки войните). Възродителният процес не е нещо, възникнало на голя земя, той си има дълга и важна предистория. Собственото ми обяснение за неговата мащабност и радикализъм е в това, че в тоталитарното общество, което беше България, вече не съществуваха независими от националистите-комунисти обществени сили, които да им се противопоставят (както например става до някаква степен при първия опит за голямо национално прочистване в България, ако и в резултат на една чужда за България идеология, антисемитизма)…

Именно неразбирането и незнаенето на на българската и балканска история, нейния принципно националистически характер (при това отровно-националистически, защото национализми има навсякъде, и техните форми са доста различно, но балканските национализми са сред най-агресивните и анти-европейски – в смисъла на европейската обединителна идея – сред всичките в Европа), е причината за реакции като тази по-горе, ако и те да идват от очевидно искрени хора. Неразбирането, омаловажаването, прикриването и отричането на този факт, е ОСНОВНАТА причина за неспособността на сегашна България да се раздели с комунистическото наследство. Това е наследство на националкомунизъм, който е силно подобен на националсоциализма. И докато не се появи поколение, което да се раздели с всички форми на етнически национализъм, докато не се възприеме принципно европейската идея, че път напред може да има единствено в ОБЕДИНЕНИЕТО, под редица чисто граждански, а не етнически, идеали, път напред за тази страна няма да има.

- 08-01-2013|Златко

Казано с едно изречение – България ще стане „нормална“ страна едва когато в нея се появи паметник/паметници на жертвите на „Възродителния процес“ (и жертвите на българския национализъм изобщо), подобен на многобройните паметници на жертвите на Холокоста в днешна Германия…

- 08-01-2013|Историк

Златко, ако наистина, както твърдиш на едно място по-горе, това, за което ти се бориш в момента, за да се случи, обикновено се иска да минат десетилетия и физически да отмре цяло едно поколение – то не е ли по-добре да се занимаваме с нещо по-належащо?

Нещо, което засяга близките години?

- 08-01-2013|Историк

Освен това не усещаш ли, че бляновете за „раздяла със“ (някаква част от миналото – все едно коя) – са просто неосъществими? Сам виждаш как днес, на различни места по света, неочаквано се възраждат разни неща, за които сме си мислели, че вече сме се разделили с тях!

Това не ти ли подсказва, че всъщност вече живеем в свят, в който „раздяла със“ каквато и да било част от миналото (дори и въображаема част!) на практика е невъзможна.

И затова вече въпросът стои така: не „с какво да се разделим“ – а точно обратното: „какво (още!) да присъединим“!

Всъщност, ти и беше започнал да правиш нещо такова по въпроса за Бай Ганю.

- 08-01-2013|Златко

Процесът на национално Освестяване (както е било едно от първите названия на класическото ни Възраждане, между другото), без съмнение не може да бъде проведен под знака само на една идея и само на едно усилие (колкото и да ми е трудно, разумът ме приканва към толерантност и понасяне на чуждите, дори директно противоположни на моето разбирания – освен в случаите, когато става дума за неща, които са предназначени единствено да жегват и обиждат). Важното в случая е, че всички ние се нуждаем колкото от критика и критично преосмисляне на националистическото си минало, толкова и от приемане на принципно балканския си, принципно южно-източноевропейски корен. За различните хора този баланс от отрицание и приемане без съмнение ще бъде различен. Самият аз се опитвам да представям (и доразвивам) на виртуалните страници на това списание моя собствен вариант… Какво ще отхвърлим и какво ще запазим, може да покаже единствено бъдещето, разбира се. Но трябва да призная, че приказките от рода „дайте да си оставим нещата каквито са“ ме поразяват като особено безсмислени и безидейни. Ужасно ми липсват достойни, компетентни опоненти, факт…

- 08-01-2013|Историк

Приказките от рода „дайте да си оставим нещата каквито са“ понякога са най-разумното, което може да се предприеме (в дадена сфера). Има ситуации, в които резки движения, независимо в коя посока, само влошават нещата.

Особено когато е очевидно, че има по-належащи неща.

В момента Европа вече е загубила голяма част икономическата си харизма, ако мога така да се изразя. Ако тя не успее бързо да възстанови тази своя икономическа харизма, въпрос само на време е тя да загуби и духовната (културната) си такава… А ако стане това, тогава вече съвсем няма да има на основата на какво да ратуваш за желаните от тебе промени в българската ни духовна сфера…

- 09-01-2013|bigbold

Четох материала на Бистра-Беатрикс. Нямам какво да кажа по него.

Не че темата не ме вълнува. Просто е написано скучно. Мое лично мнение. Фактологически вярно, но сухо, без емоция. Според мен ако искаш да пишеш за история и да те четат и неспециалисти – може би трябва малко повече чувство, малко по-човешка гледна точка. Не просто изреждане на факти и сухо правене на заключения. Мое лично мнение.

Физиците вече например схванаха това и се научиха как да пишат за Вселената без да използват формули:)

Но може би греша, смятайки, че това списание е за широк кръг читатели, а не само за специалисти.

………………………………………

Аз също така съм „чел“ и материалите за собствения си живот, а по-точно тези около живота на баща ми.

Той е отдавна покойник. Има един интересен факт, който се вписва в темата – смяната на имената. В неговия случай – доброволно. Трябвало е да се казва Франц, на дядо си, но приятели съветват майка му (моята баба австрийка) да го кръсти с българско име, че да няма неприятности. Това през 19…24 година!!! И тя се съгласява.

През 1955 се раждам аз и баща ми си играе с мисълта да ме кръстят Роберт на баба ми Роберта, но …… да, позна – приятели го съветват да не, за да си нямаме неприятности.

Независимо от „правилните“ имена баща ми имаше „неприятности“ непрекъснато.

Когато казах, че във възродителния процес няма нищо уникално, имах по-скоро предвид, че това не е нещо измислено спонатнно от Политбюро на заседанието през 1984та. Естествено, че почива на опит от предишни години.

В България и до ден днеше не се случва нищо НОВО. И национализма и национал-комунизма, че дори и монархията на практика (и нямам предвид Цар Симеон)си съществуват на база опит от предишни години с нови лица и лозунги. Промяна може би ще настъпи когато се промени вътрешната същност на критична маса хора.

Няма нищо НОВО – освен може би младежките ЕКО ДВИЖЕНИЯ. Колкото и да са неорганизирани, хаотични и разнопосочни, поне имат дъх на нешо Ново. Може би. Надявам се.

Апропо някои от оригиналните материали от заседанията на ЦК и изказванията на Т. Ж. около възродителния процес са публикувани тук:

http://www. desehistory. com/search/label/%D0%92%D1% 8A%D0%B7%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%B8%D1%82%D0%B5%D0% BB%D0%B5%D0%BD%20%D0%BF%D1%80%D0%BE%D1%86%D0%B5% D1%81

Полезно четиво от първоизточника. Но вие сигурно сте запознати.

Когато чета тези материали си давам сметка, че колкото и да е загубен живота в България, колкото и да е скапано – поне този вид Комунистичска Йезуитщина, простотия, мръсотия и просто подлост като че вече ги няма??? Или само езикът е друг. Може би и това се отнася към „нещо Ново“ Или?

Еротика

Автор: Детелина Барутчиева

Движение по дълъг коридор. Няма врати, прозорци. Стените излъчват опалова светлина. Гладки са като стъкло. По-скоро е тунел. Не се вижда изход. Това не означава, че някъде напред няма отвор. Напълно е възможно да има. Но също не е изключено тунелът да е задънен. Назад перспективата се затваря. Липсва спомен за тръгване, осъзнаване за пристигане някъде. За очакване. Движението е равномерно. Нищо не подсказва да е вървене. Обаче ако е, значи шумът от стъпките заглъхва още преди да се е зародил. Възможно да е друг вид придвижване. Например, витаене. Усеща се разтвореност, впръсканост в настояще, което вече е минало. Процеждане през обоняние, слух, зрение.

Отпиване. Леко приплъзване на устните по ръба на чаша.

Музиката е част от интериора. Заедно със светлината, стените, присъствието. Паралелно с нея звучи тишина. В нейното измерение

се долавят сенки, неосъзнати желания, намерения, никога неосъществими. Не липсват други нюанси, не така изразени, които в един или друг момент оказват незначими влияния върху възприятието..

Движението може да е илюзорно. Да е стоене на място. Потопяване в нещо, което не е очакване, нито надежда. По-скоро затаяване. Без признаци за промяна.

Той е леко приведен. Тя е с перфектно изправена стойка.

В едната си ръка всеки от тях държи чаша. Неговата е с уиски. Нейната – с бяло вино.

Другата ръка е свободно отпусната край тялото. Няма видими признаци на напрежение или вълнение.

Не се гледат. Тя наблюдава случващото се наоколо, неговите очи са замръзнали в точка, встрани от нея.

Рядко погледите им се засичат. Сякаш не се виждат. Лицата им остават безизразни. Ръцете безмълвни. Чашите неотпити.

Тя следи танцуващите двойки. Жестовете, движенията, усмивките. Понякога се опитва да тръгне. Няма представа накъде и изобщо дали иска. Краката ѝ не се отлепват от пода. Тялото ѝ е тежко, сънено. Не търси обяснение, в момента няма нищо против да е така. Не чувства необходимост да напусне мястото си. Дори да може да го направи, едва ли е, за да почувства удовлетворение. Не е тревожна. Нито напълно спокойна. Долавя смътната близост на неизбежност. Но и на неосъществимост. Не определя предстоящото като добро или лошо. Несъзнателно се ослушва за посоката, от която ще се появи. Дезориентирана е. Сякаш е осъдена, но не обречена. Обречеността изисква постоянство.

Ако е възможно, би се върнала назад.

Двамата са част от мнозинството. То е пространството, което ги обединява. Не са в центъра, не са и съвсем встрани. Относително близо са един до друг. И далече. Дотолкова, че всеки допир помежду им е невъзможен.

Ако го попитат дали жената отсреща му харесва, ще се усети във вакуум. Изобщо не е я е забелязал. Като всяка друга жена, която среща случайно. Която ще отмине, без да се пита дали му харесва или не. После няма да си спомни нищо. Рокля. Прическа. Просто жена, с която са се разминали.

Едва доловимо затопляне. Лицата им светят отвътре. Чертите се отпускат, ноздрите се разширяват. Трептят.

Розови отблясъци заливат коридора. Вървежът се забавя, колебае се като пламък. Далече напред може би има стена. Сенки на предчувствие танцуват по стените. Присъствие, което все още е неясно. Би могло, ако…

Ако нещо ги свързва, вероятно е присъствието. Или отсъствието им. Смисълът е един и същ. Не е достатъчно, за да общуват. Дори страничен наблюдател би го потвърдил. Изглеждат съвсем, съвсем непознати. Едва ли даже са се забелязали. Видими знаци за какъвто и да е интерес един към друг липсват. Никой не би се досетил, че помежду им би могло нещо да се случи..

Краката му изтръпват и той сменя позата. Премества чашата в другата си ръка. Отпива глътка. Разсеяно се обръща в нейна посока. Лицето ѝ е замечтано, нежно и любопитно.

Мъжът инстинктивно се оглежда, за да види какво е привлякло погледа ѝ.

Нищо особено, двойки, които танцуват. Тогава чува музиката. Бавна, дълбока като очакване, изпълнено с обещания.

Тя се накланя, доближава устните си до чашата. Следва пътя на глътката през тялото си.

Стените се тресат, изкривяват се в парабола. Друго измерение, загуба на равновесие, върховна радост. После неизвестност. Непознаване, нереалност, невъзможност. Странност. Деликатност. Особеност. Страх, че ще се случи. Че няма да се случи.

Пропаст, в което политат вървежът, музиката, очакването.

Внезапно спокойствие, така силно, че по-скоро прилича на умора. Тук е ужасно скучно. Прозявка.

Почти е сигурно, че нищо няма да се случи

Хубав гръб, който върви към изхода, очи, които го следят. Хубав гръб, който спира, очи, които се отклоняват встрани.

Едва ли ще я види отново. И да я види, е изключено да я познае.

Тъга. Облекчение.

Детелина Барутчиева работи дълги години като редактор в Българската Национална Телевизия. Автор е на общо сто и петдесет предавания и телевизионни документални филми. Заедно със Здравко Драгнев, известен режисьор от бившата студия за документални филми „Екран“, са управители на Продуцентска къща „София Филм“. Имат няколко съавторски филма на социална тематика. През 2002 г. с разказа „Жаба-принц“ печели награда на Международния конкурс на Форума на жените от Средиземноморието със седалище гр. Марсилия. През 2009 г. издава сборник разкази „Здравей – Довиждане“. През 2010 г. излиза романът „Любови“. Пред печат е третата й книга, също роман, който трябва да се появи на книжния пазар до края на годината. Разказите, които предлага, са от първата й книга.

Коментари (4)

- 19-10-2012|Златка Стаматова

ТАЗИ ОПАЛОВА ИМПРЕСИЯ ПРИЯТНО МЕ ИЗНЕНАДА КЪДЕ МОГА ДА НАМЕРЯ ДРУГИ ТВОИ НЕЩА?

- 19-12-2012|Детелина Барутчиева

Zdrawej, w Iztok-zapad, w Helikon na „Ruski“ ili pri men

- 03-02-2013|валентин

определено ми хареса тази авторка

- 03-02-2013|валентин

Тази авторка определено ми хареса и като писане, и като лице

Кръстникът

Автор: Таня Рупел – Тера

Днес е тъжен. Снове из парка. Внезапно изтрезнял, с посърнало лице и наострени уши, като да е едно от многото четириноги, които живеят и обикалят с него от години. Изчезнало е кучето Хумор, черен полудог.

– Хумор, къде си? Изгубих си го. Няма го – обяснява той на незаинтересованите минувачи. – Върни се, Хумор, моля те – мъжът бърше нос с мръсния си ръкав.

То неговите всички са „полу“. Всичките му душички са дворни –благородни, разни мелези, напомнящи я пудел, я вълчак. Куче-марка, както се шегуват едни, които му дават от дъжд на вятър бира и кокали. Те му дадоха и прякора.

– Кръстник, много са ти занемарени пуфитата, бе. Трябва да се грижиш повече, и за себе си, и за тях. Само Алкохол го бива. Пълен е кат бъчва.

– Ами, подува се.

– А защо е толкоз проскубана тая Хубост? Че и зъбите ѝ опадали.

– Те със Слава са доста старички, затова.

– Ха-ха, стара слава, а! Голям майтапчия си. Я представи на моя приятел глутницата, че не е от махалата и не я знае.

– Трябва да си намеря Хумора, пак щукна някъде. Без него никой не може. Гледай, всички сме тъжни…

– Чакай, братле, ще помогнем, че и ние не можем без него, ха-ха-ха. Яко, нали?

– А кой е това до тебе? – пита непознатият младеж.

До крака на странника тихо скимти нещо бяло.

– Това е Скука. Тя винаги се връща, не обича да предприема нищо. Ама Хумор се заплесва. Ходи по хората, разсмива ги. Всеки може да си го присвои.

– Страшна боя си, човече!

– В това отношение за Късмет не се притеснявам – продължава загриженият стопанин. Отива само при избраните. На колко им се иска да го погалят, щото бил сладък и чаровен. И го мамят със залъче. Къде ти… Късмет е капризен и непредвидим. Понякога е щедър на ласки, ама друг път…

– Лош, много лош Късмет – плака малката съседка, като я ухапа за крачето преди месец. Като майка ѝ информира съответните органи и сам Кръстникът се убеди, че на Късмет не може да се разчита.

– Ще ме убиеш! И си говориш в трето лице, като крал.

– Че аз съм си крал – на целия квартал!

– Братле, ти си крал от всеки супер в квартала.

– Та какво беше с дребосъчетата?

– С Хубост и Слава сме неразделни. Препикаят тоз, онзи, ама не бягат. Само дето не мож ги изхрани. Свобода е най-скромна. Издържа на празен стомах. Има ли – хапва, няма ли – здраве. Нали така, мойто момиче? – той я гали по едрата глава. Тя го гледа с очи, пълни с обещания и безгранична надежда.

– Милата Свобода, кога ли ще ѝ дойде ред и на нея. Щото остаря и вече не може както преди…

– Слушай, ти луд ли си или само се правиш? Как е твойто име?

– Няма лудост, нито ревност. Мама ме записала Йорк, щото ме родила в Ню Йорк и си мечтаела за кариера там. Обаче мен вятърът ме издуха от безжалостния град и ме върна тука. Кой го помни вече Йорка? Плочките на някое авеню? Аз съм Кръстника.

– А гледал ли си го, филма де?

– Че как…

– На колко години си?

– На толкоз, колкото не можеш да питаш.

– Разбирам. И аз да съм, и аз няма да си изпея всичко.

– Нали щяхме да търсим Хумор? Хайде!

– Ще го намерим бе, човек, не се тревожи! Черен гологан не се губи. Тримата ще подхванем парка от всички страни. Ще хапнеш ли, останал ми е сандвич?

– Слушай, Кръстник, намини в другиден, ще правим парти на реката! Ще има бутилки за събиране.

– Може, само Хумора да ми се върне.

– Ще се върне той, къде ще ходи.

– Имал ли си други, с какви имена?

– Имах Пачка преди. Рижа лудетина, разпиля се някъде. Сигурно си намери по-прибирлив стопанин. Най в началото беше хамстера. Подари ми го познат на майка. Нарекал си го бях Копнеж. Умря под колелата на кола. След това години бях сам. Чак тук, в Европа, почнахме да се събираме.

– Що им даваш такива имена? И не се сърди, ама съм любопитен, как я докара до това дередже?

– До кое?

– Извинявай…

–Твоят приятел ме знае отдавничка, него дръж. И кучката История мълчи, щом я питаш. Зейва да лае, когато ѝ скимне…

– Ама и История ли?

– За какво говориш?

– За някаква кучка май.

– Не я знам. Аз си знам мойта Свобода и Глупост. Преди си мислех на политици да ги кръщавам, че само те ги вършат на метено. Ама ми стана мъчно. Рекох си – ще е обидно за животинките.

– Вярно решение си взел. А имаш ли си любимци?

– Правичката да си кажа, гледам да нямам. Едно време обичах особено Грешка. Оттогава не съм имал друга като нея. Такава не мож се повтори.

– Грешка? И я обичаше?!

– Ами да, има грешки, дето си обичаш. Хем те боли, хем не щеш да ги поправиш. От нея много научих. Рядка преданост… Умря млада. Имах и един бая зъл. Той ме хапеше, аз го млатех. Като остаря, едвам си повдигаше бърната, а и вече нямаше с какво да ме плаши. Тогава взе да ми липсва гнева му. Той ми беше огледален. На младини и аз бях все сърдит.

– И какво стана?

– Отиде си. Умора го умори, пък после и на нея ѝ липсваше. Хем уж беше корава. Те често се надборваха. Той – Упорство, мислех Воля да го нарека, ама момче си беше. Пък тя Умора.

– Нали викаш – била корава, защо тогава Умора?

– Щото беше най-силна. Никой не можеше да ѝ се опре. Бягаше най-бързо, като се сбиеха, побеждаваше. Умората все побеждава, да знаеш. Пък и на мен не ми беше до радост. Че то радостта по-силна ли е от умората? Тя надви и упорство, и веселие…

– А Глупост глупава ли е?

– Хммм, малко си е загубена. Дава се да я прецакват. Ех, ако можех да помня на всички биографиите! Колко се присламчат, па си идат. Други – дружинката не ги ще. А единаците по пътищата си издират гърлата по нас …

– Хуууумооор – внезапно вика мъжът и оглежда алеята надлъж и нашир. – Друг път не се е губил толкова.

Младите гледат съсухреното лице и единият бърка в предния джоб на якето си.

– Ето ти някоя цигара. Та разкажи за … тебе, с какво се занимаваше преди?

– Да не са измислили нова служба с питане, за която не знам?

– Да бе, Кръстник, Мрежата.

– Честно да ти кажа, харесах те и мисля да ти предложа да снимам малко филмче за тебе и тайфата ти. Какво ще кажеш?

– Филмче?

– За моя блог. Това е нещо като дневник, дето го четат и гледат другите.

– И аз му зяпам работите сегиз-тогиз.

– Ами Глупост… тя е оръфана и нахапана като Свобода. Повечето твърдят, че била грозна. Със сигурност е по-голяма. И обича хората. Пък и хората ѝ отвръщат. Нищо че се преструват на безразлични, та даже на отвратени. Уж разправят, че Свобода била по-сладка, ама като им се озъби, си напълват гащите. Ей, а бе ти какви ги вършиш през цялото време?

– Само снимам, не се бой.

– Имаш ли още нещо по джобовете? Дай, ако нещо ти се намира. Тя Свобода има сега бебе. Носи ѝ името, младша. И всички го закачат, искат да си играят с младата Свобода. Тя няма да порасне много. Нали виждаш майка ѝ? Такова ѝ е родословното дърво. Майка – чистокръвна уличница, баща – дребен хайдук, както щеш го разбирай. За една мръвка и старата вече се обръща по гръб. Горда, горда уж, ама като ѝ пристърже, вирне краката. Това ми е за урок. Между Грешка, Упорство, Свобода – разлика няма. Едно сме… Някои по-малки, други стари, трети с остри зъби, ама не сме със загладен косъм.

Прибилижава група младежи. Един още от далече приказва нещо с груб тон.

– Хей, ти, клошара. Да, ти, Перко! Дръж си въшливите песове на каишка, че моя сръфа черния ти. Сега да не ревнеш като оня ден? Това е бойно куче, предупредил съм те.

– Къде е Хумор? Къде е? – мъжът се опитва да се опре на облегалката на пейката, за да стане.

– Ти с твойте имена…

– Копелета, спечелих! Трябва и друг път да си правим спонтанни борбички – захили се един с банкнота в ръка, с която гали лицето си.

– Какви ги разправяш, бе момче, какво направихте?

– Не отговарям, ако останеш без Хумор.

– Къде ми е кучето? Кажи ми!

– Не бой се, друга отрепка ще се завлачи подире ти. Аз моя го водя на верига, не виждаш ли? А твоят Хумор хем свободен, хем хаплив.

– Кажи! – старецът се моли с пълни очи, които стават още по-червени. Все едно всеки момент ще капне кървава капка от тях. А ръката му се свива в треперещ юмрук. Кинаджията държи ситуацията под око и снима мълком.

– Споко бе, ей там, зад ъгъла е. Бере душа. В тая държава има ред, а ти го нарушаваш. Какво ми трепериш с пиянските си лапи? Казах ти оня ден, пази се, моят е агресивен. А ти ме пита какво име съм му бил дал, спомняш ли си? И още преди да ти отговоря, май сам се сети. Светна ти, нали? Казва се Човек и е страшен звяр.

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“.

Коментари (7)

- 05-10-2012|Либе

Не става. Тъпо.

- 06-10-2012|Da- Da!

Velikolepen razkaz. iz4etoh go s goliam interes. i dosta si pomislih az kakvi i kolko pesove nosia v sebesi. Pozdravlenia!

- 06-10-2012|кирил кръстев – Защо ли?

Опит за висш пилотаж без навигационни инструменти и радиовръзка. Необяснимо защо, но несполуката е била програмирана, Тера. Хубавите идеи прелъстяват лесно и изоставят бързо леконравните емоции. Жалко, че „Либе“ е така пестеливо прав. Изводът е, че никога не бива да се вярва на свободно леещото се изпод пачето перо мастило. Защо ли лесното писане е коварен съветник?

- 06-10-2012|Светла

Хубавите идеи прелъстяват лесно и изоставят бързо леконравните емоции…разни пачи пера…това пък що за безсмислици са? Какво означава, че идеите изоставяли…леконравните емоции?! Тук някой иска да звучи сериозно, а става смешновато. Човек трябва да е сляп, за да каже, че това е тъп разказ. Може някому да не допада, ама тъп?…Дай боже, повече подобни,, тъпотии,, в новата ни литература!

- 07-10-2012|Mihail M

Много си е добър разказът. Аман от критици.

- 09-10-2012|сухи

натурално тъпо наистина

- 13-10-2012|gergana

genialna idea, metafora! briliantno izpalnenie!

Имената на бащите ни и ние – децата-чудо

Автор: Михаел Стомин

Жу е човек, който може да плаче красиво, дори ако сърцето ѝ се къса, да чака дълго тока, ако е спрял, и най-важното: да остане спокойна, когато се е върнал във фурната без да го види, за да направи кейка ѝ на въглен. Светът никога не ѝ е крив: хората виновни, сериалът – глупав, луната прекалено бледа, или времето недостатъчно да решава кръстословици. Но всичко това все още не я прави велика; велика я правят две прости правила: едното е „Кой каквото прави – за себе си го прави“, а другото „Простотията не ходи по гората“. Понеже никога не ги забравя, тя е винаги полезна за другите. Затова понякога, когато случайно е в добро настроение и я нарече „цяло величество“, Весела е права.

Писмото беше от Тони: кратко, затова го прочетох няколко пъти. Сега е осем, и докато чакам да стане и половина, измислям следното: Жу е просто една велика царица на спокойствието. Никога няма да забравя думите на онази разпоредителка пред журналистите: вижте, когато пламна пожара в киното, всички хукнаха да бягат през една тясна врата. Само господинът до мен и аз излязохме спокойно през отсрещната. Господинът до нея поклати глава: ето, такова е спокойствието на великата Жу.

Бухалите заспиват сутрин: когато станах да дръпна щорите, моят съквартирант открехна едното си око – колкото да види не е ли избухнал пожар, и пак го затвори. Полярното семейство беше на мястото си, а небето над него – синьо. Снегът блестеше като че е огледало, в което се оглежда скрежът на зимата. А над гората се издигаше тънък дим – от хижата на Добрата фея, предполагам.

В писмото пишеше:

Скъпа Оси, не знам да съм ти писал някога, но сега се налага, защото, първо знам къде си, и второ, че вече можеш да четеш между редовете. Аз те пратих там където си сега, и също като теб, се намирам на сигурно място. Ти ще се върнеш скоро у дома, а аз в Ливадите, но този път за кратко и с изчистени сметки. Изпратих ти цял куфар сладки и нови украшения за елхата. Поздрави госпожа Венева и Вени, те са мои верни приятели отдавна. Весела знае за случилото се само толкова, че да бъде спокойна за теб. Жу също. Не забравяй да зареждаш джиесема, за да може да ти се обажда, тя е велика като свободата. Поздрави и Виола. Целувам те. татко

Дано Тони знае какво прави този път.

С две минути закъснение на екрана се появи и Жу: сигурно беше станала още в четири сутринта, за да се направи чак толкова красива. Разпитваха я двама журналисти наведнъж: все любопитни въпроси уж, а глупави. Тя не им отговаряше нищо конкретно, а все се връщаше на дребни спомени от ежедневието си; обясняваше колко било хубаво да живееш под един покрив с наивността на един гений, и колко лесно при това, защото геният бил саморасло цвете – трябва да го поливаш само отвреме-навреме, за да не иде на кино. Такива и ред още красиви кухотевини, докато ѝ свърши разпита. Нямаше кой знае какви коментари на слушателите: една жена от София се обади да каже колко жалко било, че едно гениално дете като мен, трябва цял живот да носи името на баща си, а мъж от Силистра заяви в прав текст, че цялата работа с отвличането на „оня мафиот и дъщеря му“, му миришела доста на нагласена. Иначе малката Росица Генова е наистина гений, който прославя родината си по цял свят, рече; можел да ме сравни само с Камата. Господи! Но както и да е. Може да имаше по-голям и от на Паско нос, щом надушва толкова отдалече. В заключение единият журналист спомена за изненадата си от слабия отзвук на тази иначе голяма семейна драма, но го обясни с това, че, настроенията на хората били вече предколедни. По-късно, по време на закуската, Вени спомена, че гледал някакъв друг канал: Весела също дала интервю, но не оставила у него впечатление на прекалено разстроена майка.

Оправих си леглото и тоалета, постоях няколко минути пред Трамвай“Задушница“, да забравя всичко казано, и ми стана мъчно отведнъж. Тези, които гледах, слушах и си представих преди малко, щяха да се качат някой ден на този трамвай, който вози полумъртви при мъртвите, тоест – доникъде. Единствена Жу го осъзнаваше – затова по време на интервюто не се качи на този трамвай, и с празните си отговори искаше да каже на всички, които я гледат, че не драмите от екрана, а загадките на живота трябва да имат значение за хората. Знам, че дори да не знаеше къде съм в момента, щеше да каже същото, защото, повече от всичко друго, вярва на Добрата фея.

Беше време за закуска – Михал дращеше по вратата.

В кухнята заварих само Вени: слагаше спагети във врящата вода, и преди да поздравя, рече:

– Мама е леко неразположена тази сутрин и няма да слезе. Изглежда понастина малко вчера. Добрутро, Оси, ти наспа ли се добре?

– Да, благодаря. И ти ли? Добрутро, Вени.

– Трябва да сляза до аптеката в града, но първо ще ѝ направя липов чай. Ще се върна за два часа. Сядай.

– Може ли аз да го направя, Вени.

Той не ми отговори, но разбрах, че може, и седнах. Мълчахме, докато той пълнеше чиниите с димящата прежда и стържеше сирене отгоре. Провесих един дълъг конец за Михал, той се изправи на задните си крака и го нагълта цял. Сигурно единият край на спагета беше стигнал до под опашката му, докато другият още висеше от устата, защото се разкиха и разкашля. Отказа втори. Докато смучех конците, се сетих за тати: малко преди да влезе в панделата Весела каза, този път си объркал здраво конците, човече.

– Аз свърших – прекъсна мисълта ми Вени. – За какво си мислиш?

– За името си, което е и на тати, Вени. Той е един добър мафиот. И за генералското на баща ти си мислех също,

– Въпрос на чувства, мила. И за мен майка ми е най-добрата майка на света. Хм, имената на бащите ни? „Добър мафиот“ звучи по-милостиво от добър човек, всеки случай.

– Мама каза, че човек е по начало лош. А пък, ако няма пари – още по. Тя много иска да съм дете-чудо. И твоята ли?

– Може да се е изразила лошо. Да е искала е да каже, несъвършен, или нищожен, сигурно. Да, и моята иска същото.

Не бях толкова убедена; занесох празната си чиния в умивалника замислена.

– Виж, мила, – продължи мислите ми Вени – струва си наистина да се замислим защо ако отделният човек е несъвършен или нищожен, човечеството е толкова велико.

Това ме откъсна от мислите отведнъж. Погледнах го като с други очи и рекох като на себе си:

– Благодаря, Вени. Сега ми светна.

Така силно ми светна, че забравих да му кажа, и той трябваше да ме попита какво.

– Че Жу е човечеството, Вени.

Изглежда му дойде в повече, защото се разкашля. Като свърши, предположи: Може би, защото първото е конкретно, а второто – абстрактно, рече, но сега трябва наистина да побързам. Сети се за нещо и извади една запечатана опаковка сухари от шкафа.

– Отвори го и ѝ занеси две филийки. Тя ги обича и без масло … Ако иска, можеш да ѝ изсвириш Follow The Light на Трейвис. Добре, трябва да побързам. До два часа ще бъда тук.

Вени има черно митцубиши паджеро.

Запарих чай, не забравих и сухара; сложих една бяла салфетка, после почуках на вратата. Не чух „да“, но влязох, за да не изстине чая и казах тихо, добрутро госпожа Венева. Тя отвори очи и ми се усмихна мило. Но бавно. Изправи се сама в леглото, а аз ѝ сложих възглавница зад гърба; между глътките си отчупваше по малко сухар. Като свърши ми благодари много.

Да благодариш някому е да му дариш благо. Жалко, че сега не са много хората, които го правят, казва Жу. За „благодаря“, „моля“ и „извинете“, май няма много място в езика на времето ни, жалко наистина. А Весела казва: Хората са прости, и край.

Предложих на госпожа Венева да ѝ изсвиря нещо, тя ми благодари и се върнах с Виола. Докато свирихме, се унесе – бавно, с отворени очи: накрая ги затвори и заспа. Но ни дари благо – с усмивка, която остана будна върху устните ѝ.

Вени се върна малко преди обяд; приготви лекарствата и се качи да ѝ ги даде. Помоли ме да му напомням: през осем часа. За през нощта щял да разчита на часовника.

– Ти няма да се качваш повече, да не се заразиш. Само ще ми напомняш. Скучаеш ли тука?

Остави ме да реша, защото не му отговорих веднага, и отиде в стаята на майка си. Върна се с един конкретен въпрос.

– Имаш ли нещо против да те рисувам?

– Мен?! – попитах, докато размислях. – Не съм ли…, малко тантуреста? Защо тъкмо мен, Вени?

Той пренебрегна всички въпроси, и отговори още по-конкретно:

– Готвя изложба за Франция. Хрумна ми да нарисувам гения, и трудно бих могъл да намеря по-подходящ модел, за това.

Ако си бях у дома, нямаше да се съглася толкова лесно.

И аз не мога да готвя, но Вени е катастрофа: обядвахме сандвичи, които Жу би нарекла с презрение сухоежбина. Вени се отби да надникне в стаята на майка си, преди да ме последва в ателието. Постави ново платно на статива, а мен и Виола на най-подходящото – според него – място, и ми каза да свиряFollow The Light понеже госпожа Венева останала възхитена от изпълнението ми: Ванеса Мей пасти да яде, казала. Едва ли се е изразила така, но Вени беше вече потънал в работата си и реших да не му противореча. Бухалът се беше преместил на върха на статива и продължи да спи.

Сигурно е лесно да се рисува гений, по две причини: първо, защото може да прилича на всичко, и второ, защото моделът и да попита, това аз ли съм изобщо, художникът да му каже, така те виждам. Всеки случай, бухалът се събуди, когато стана тъмно и напомних на Вени, че е време за лекарствата на майка му.

– Добре, мила, трябва и ти да си починеш. Можех да продължа и на тъмно, така се бях увлякъл. И теб ли те заболяха крайниците? Аз отивам, ти слизай в кухнята.

Лесно е да се каже. Едва слязох по стъпалата, и пак ядохме сухоежбина, докато уговаряхме утре да готвим по готварска книга. И това е лесно да се каже, но за него ще разкажа някъде по-нататък. Преди още да сляза като по стръмни чукари, не се сдържах и хвърлих поглед на картината. Господи, там нямаше следа нито от мен, нито от някои други части на тялото ми. Може би имаше нещо, което не съм видяла в първия момент, помислих, преди да се ядосам, и отидох да дъвча.

– Хвърли ли поглед на картината? – попита по някое време Вени. – Имам още много работа по нея, но няма много да се промени. Аз рисувам като деня: още от сутринта се познава какъв ще бъде. Изглеждаш ядосана.

– Не се познах изобщо – отговорих. – Ако аз ти изсвиря Follow The Lightкато Горе на черешата, ти какво ще ми кажеш?

Докато той преглъщаше отговора си с глътка вода, повторих въпроса си.

– Трябваше сама да се досетиш, че рисувам гения ти, мила.

Каза „мила“ така, че това ме успокои повече от обяснението му. Тонът прави музиката, както се казва.

– Нещо повече – продължи той. – Рисувах музиката му. Музата на музиката може да рисува така, както музата на рисуването – да свири. Няма разлика, щом са гениални, Оси. И аз, поне за мама, бях детето-чудо.

Това ме поуспокои и се съгласих да чуем радионовините в шест.

Някакъв зам-министър отговаряше на въпроси за случилото се в Княжеви ливади. В дневника съм избегнала отегчителни подробности:

Журналистката задава въпроси, а зам-министърът започва отговорите си или с“нали сами разбирате, че“, или с „на базата на“. Изреченията са дълги и оплетени като навъзлените гранки на Жу, но човекът изобщо не се интересува от това дали някой го разбира. Може би и затова Тони не обича полицаите, а Весела не ги взема насериозно. Полицията, каза той, работи по няколко различни версии, сякаш, ако бяха еднакви нямаше да е само една. версия. Версии ми звучи като“вересии“, което значи дългове. и тобноститиизбядионосе и и, си. е трябвало Затова Жу се шегува: по-добре е полицията, казва тя, да има по -малко вересии към обществото. Господин зам-министърът казва още“вижте, не може“. А аз от личен опит знам, че на този свят всичко може. Може би иска да каже „вижте, не бива“, но той си знае неговата. По-интересно е друго: Когато журналистката попита дали полицията има вече поне една следа към мен, той отговори, нали сами разбирате, че това не мога да ви кажа, защото е оперативна информация, а в момента ние с вас не си говорим сами в тъмна спалня. Сгафи напълно, но гафовете на полицията са като амин в свети Крал. Все пак и той ме призна за гений без много да му мисли, а за похлупак на първия си гаф, направи и втори: Гениите се локализират най-трудно, защото геният е едно абстрактно нещо – рече – и на базата на това, може въобще да не открием госпожица Генова. Вижте, не може да се говори безотговорно по принцип. Затова използвам случая да се обърна с молба и към всички онези,, които в момента не ни слушат, да се обаждат на номер едикой си в полицията, забележат ли въобще нещо подозрително у съседите си. Анонимността им е напълно гарантирана. Предполагам, че журналистката се изприщи, защото попита безпомощно, ама как така, въобще, и зам-министърът се поправи на място: искал да каже „изобщо“, прощавайте. Знам как щеше да реагира Весела, на мястото на журналистката: щеше да му каже или „а стига, бе“, или пък „олеле, ще ми умре коня“. Вени също слушаше, но не каза нищо. Мислих как ли би реагирал, ако умре внезапно ездитната му кобила.

В общи линии, зам-министърът ме натъжи: тъжно е наистина, но поне ми стана ясно защо неорганизираната ни престъпност е по-страшна и от организираната даже. От друга страна благодаря на зам-министъра за формалните му съчувствия „към семейството и близките“. Според мен, журналистката не трябваше изобщо да му благодари за глупотевините, но го стори; той отговори, и аз ви благодаря.

– Майка ми вдигна висока температура и прекарах нощта неспокойно – каза Вени, докато си пиех млякото на следващата сутрин. – По-добре е да отложим готвенето, и да я закарам в болница. Сега спи, но съм много разтревожен. Можеш ли да останеш сама?

„Би ли останала сама“ е правилният въпрос, защото на този свят е възможно всичко. Щеше обаче да е неуместно, и му казах да забрави всичко друго, защото става въпрос за майка му. Вени пуши само пред къщата. Чака да влезе в сила закона за пушене и там, за да се отрече напълно от цигарите, но се страхувам, че само си търси оправдание. Все едно модъл да се откаже от силикона. Как ще стане тая работа.

Той изпуши три цигари една след друга, преди отново да нагледа госпожа Венева. Върна се бързо. Набра някакъв номер, даде му куп излишни обяснения, и линейката дойде след един доста дълъг час. Едва успях да зърна дребното лице на госпожата: бяха увили в одеялото и главата ѝ. Вени забрави да ми каже довиждане, но го разбирам.

Мислех дали да му сготвя нещо, защото сигурно ще се върне много гладен, но не можах да открия готварската книга. Работата просто не стана. Онова, което не стане, не е трябвало да става, твърди Жу. Тази мисъл ме успокои: заключих вратата, качих се в ателието и взех Виола в ръце: свирих дълго, за да прогоня неясния страх от нещо. Докато свирех мислех за фамилното си име: мое ли беше то или на баща ми. Чувала съм, че човекът правел името си, но изглежда не е съвсем вярно, щом и обратното е възможно. Децата на големите имена, излизали трудно от сенките им, дори и когато са гении, така казват още. Но нали всичко на този свят е възможно? Жу ми се е оплаквала, че когато мисли за такива сложни неща, я заболява главата, затова в паузите мислех само за Тони, за мама, за Жу и за поплюшковците си. Сигурно бях пораснала много откакто съм тук, щом можех да се тревожа за всички като възрастна. В крайна сметка, според мен всеки човек е едно чудо, а когато е много голямо се нарича чудовище.

Не ми се мислеше повече и съм задрямала; събуди ме джиесемът.

Жу има хроничен фарингит и правела през час гаргари със сушена лайкучка. Всичко е наред, но да не слушам радио: другата мафия сигурно здраво се е подплашила, рече, щом журналистите се надпреварват да говорят глупости за баща ти… Не, за мен избягвали да говорят направо: та те разбират повече от чалги и модни аксесоари, отколкото от гении, затуй, слънчице. И друг път съм ти казвала, че светът върви към гибел. Такава е схемата. Знам, че си добре, хубаво, ще ти се обадя утре, по същото време. И внимавай за себе си, обичам те. Каквото и да искаше да каже с „такава е схемата“, както винаги, беше искрена.

Върнах телефона в корема на лейди Дай, после застанах отново пред картината: не исках да мисля за нищо, но както винаги и този път не се получи. Геният на Вени, беше като дима от хижата на горската фея: тънък, прозрачен и неуловим; устремен към небесата звук на струни, изтръгнат от лъка на слънчев ураган. Не, картината наистина нямаше нищо общо сТрамвай Задушница, но пак беше като магическа реалност. Там и само в нея може да твори геният и на най-нищожния човек, помислих си.

Само телевизорът можеше да ме предпази от главоболието: превключих нагоре-надолу няколко канала и гледах кулинарни предавания: по това време на деня те са поне пет. Най-хубавото им е, че всички си приличат и могат да губят времето на човека незабелязано. Към три часа дойде отново Дим. Поканих го любезно да влезе, въпреки че съм сама в къщата, но той пак бързаше: дошъл само да ми каже, че най-късно вдругиден, се връщам вкъщи. За госпожа Венева знаеше вече. Насмалко щеше да забрави, че трябва непременно да гледам еди-кой си канал в седем довечера. Повтори „непременно“.

Вени се прибра в девет и нещо. Стори ми се цяла вечност след десетминутното предаване, което гледах непременно в седем, но за това не ми се говори сега. Беше някак объркано замислен и отказа да хапне залък. И без това стомахът ми се беше свил на изстискан парцал, та не ядох и аз. За минути кухнята замириса като пълния с угарки пепелник на Весела от вчера. Не смеех да попитам нищо, но ми беше ясно, че състоянието на госпожа Велева не е розово, а тъкмо напротив, и не погледнах часовника, когато рече:

– Мама не е никак добре. Поставиха я на изкуствено дишане. Ти притесни ли се много?

Весела казва, че имало и благородни лъжи, а Жу – че такива няма; в най-добрия случай една лъжа можела да мине за спасителна, но и това било доста съмнително. Затова признах на Вени, че съм се притеснила много.

– И Дим така ми каза по телефона, но нямаше как да се прибера веднага, извинявай много, мила. Гледа ли интервюто с баща ти? Всъщност не беше интервю. Излъчиха само записа, правен на друго място.

Кимнах, но не ми беше до това; попитах какво са казали лекарите.

– Казват, че надежда има винаги. Не трябваше изобщо да излиза, а тя остана два часа да прави с нас полярни мечки. Знаеш ли за кого мислеше преди да си тръгна? За теб и за мечетата. Поръча да ви купя коледни подаръци, но бързах да се прибера.

Не можах да благодаря: онова което първо ме стисна за гърлото, се удави после в сълзи. Трябваше горещо да се моля на дядо Коледа да донесе сили на крехкото ѝ тяло, за да се върне по-скоро у дома и да види гениалната картина на сина си. Не, мина ясно през ума ми: не имената на бащите, а мислите на майките са по-тежки за носене. Непременно ще попитам Весела права ли съм, още щом се прибера.

Вени беше сякаш забравил за мен; мълчахме до късно. По някое време той се обади в болницата: повече слушаше. След разговора помисли, преди да рече кратко:

– Спи дълбоко.

Пак мълчахме; стана още по-късно, но не дремехме.

– Искаш ли да ти направя чай – попитах, за да го изведа някак от мрака на мислите му, и успях.

– Мислех за баща ти, Оси. Да, ще пия един чай, благодаря. Бяхме съученици в английската гимназия и си останахме добри приятели. Наистина беше много буен. Но и много много умен също. Сложи само половин лъжичка захар. Не е вярно всичко, което говорят и пишат за него. Не знам какво е мафиот, но едва ли е вършил всичко онова, за което го осъдиха. Ти можеш да мислиш като възрастна, затова ще ти кажа: успяха да препречат пътя му хора, които вместо да са в затвора, управляват офшорки, холдинги и локомотива на държавата. Какво искаш да попиташ?

– Какво е мафиот, Вени?

Той въздъхна дълбоко и опита предпазливо чая. Когато беше готов с отговора, рече:

– Казах ти, и наистина не знам. Сега е просто една модна дума, която предъвкват всички. В превод означава красив, напет човек. Ако това е мафиот, Тони не е много далеч от истината. Но си остана буен и сприхав човек.

Вени отпи две малки глътки на големи паузи. Тъкмо се канех да кажа, в такъв случай баща ми е наистина голям мафиот, попита:

– Ти какво знаеш за него?

Не помня много, отвърнах, но не е и само лошо. Жу например говори много по-меко за него от мама. Не знам какво да мисля след интервюто тази вечер. Той каза имена, които чувам често по телевизията, спомена някакви откраднати милиони и ред други неща, които не разбирам.

– Каза страшни истини. Това е трудно, но ще бъде още по-трудно да ги докаже в съда, мила. Ако, разбира се, междувременно …

По-добре, че не довърши изречението: журналистът от касетата беше попитал баща ми не се ли страхува, че ще го убият преди това, така че вече знаех какво може да му се случи.

– Значи вдругиден си тръгваш оттук. Ще ми липсваш много. Утре непременно ще завърша картината.

– Мислех, че е завършена, Вени. Как ще се казва?

– Може би Геният на цигулката. Но първо трябва да прибавя бухала. Имам и да пооправя по нещо дребно тук-там. Как намираш името? … Къде си?

– Тука. Мислех, че гения не се занимава с дребни поправки, Вени. Днеска имах достатъчно време да я разгледам …

– Е? Заговори ли те с нещо?

Виждала съм, как големите артисти правят най-убедителни паузи: местят поглед встрани, мигат, пак местят поглед, въртят глава във всички посоки и отговарят бавно – така, че каквото и да изтърсят, думите да тежат на мястото си. Така се вживях в отговора, та ми се стори, че го изрече друг вместо мен: Ако талантливите картини, казах, мълчат – гениалните внушават мълчание.

Вени остави чая си на масата и стана без да ме изпуска от очи; изрови припряно цветен молив и бързо надраска нещо върху шкафа пред носа си. След като среса с пръсти дългите кичури по челото си назад се върна, изпи чая на един дъх и рече: Записах си го за всеки случай. Мисля, чеМълчанието на гения е по-доброто заглавие. Как ти хрумна изобщо?

Доосмислих отговора си отново в мълчалива пауза.

– Знаеш ли какво се сетих, докато стоях пред картината ти, Вени?… – Той едва дочака продължението. – Сетих се просто, че времето е видяло достатъчно цигулки по сватби и концерти. Сега може да види музиката.

Явно бях ударила десетката, защото той каза, че е време да си лягам. Оставих го сам в кухнята. Качих се в ателието, отворих прозореца, и докато гледах тъмното небе, в стаята нахълта странен вятър – като дъх на подранила пролет, наистина.

Изглежда, че записът от касетата беше правен в полутъмна стая, защото виждах лицето на тати смътно и зад клепачите си. Омерта значи мъжественост, пропусна да ми каже Вени, но аз знам какво значи, без да ми казват. Знаех защо баща ми беше решил да проговори.

Сънувах кошмари: госпожа Венева облечена в бяла пролетна рокля, с някакви маркучи в устата, се бъхти да прави черни полярни мечки от сняг, а той се топи, докато се навежда за нов. Отчайва се накрая, прави набързо една огромна цигулка, на която слага струни с черния спрей на Вени и започва да свири. Сещам се, че да чуеш музика насън, значи, според Жу, да видиш някаква истина наяве. Не мога да се сетя каква, обаче: хубава, или тъжна, защото и Жу не казва. Пак ще я питам, дано вече е измислила каква.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (3)

- 25-10-2012|кирил кръстев – „Мирише на студ, на слана, но общо взето, на първи

Михаел Стомин ни прави приятно изненадани свидетели на една подсъзнателно самозараждаща се и свръхсъзнателно организираща се проза, естествена като свещена простота. Добрите Ви оценки за него са благодарно защитими, господин Енев, моето оформящо се мнение съвпада с Вашето, благодаря. Преди всичко, обаче, благодаря на Българския Език. Сърдечни поздрави на ЛП и неговата „Мис „Човечество“„– Великата Жу.

- 25-10-2012|кирил кръстев – Целият цитат-заглавие

„Мирише на студ, на слана, но общо взето, на първи есенни вина дъхти селцето.“ Калин Донков

- 25-10-2012|Златко

Благодаря! И, разбира се, с удоволствие! Къщата ми е широко отворена за всички добронамерени гости (докато са добронамерени, разбира се).

Що е култура?

Автор: Петър Мутафчиев

Книга за българите

П. Мутафчиев

VI. Нашата политическа и културна съдба

4. Що е култура?

Под понятието култура се разбира съвкупността от духовни и материални придобития и блага, без каквито не е мислим животът нито на едно същество. Затова във всяка култура се различават две страни – материална и духовна. Те се развиват паралелно, взаимно се проникват и си влияят и до такава степен са зависими една от друга, че много често едната обуславя другата. Елементи в духовната култура на един народ са неговият език, религията му, изкуствата, правото, моралът, политическите и социалните форми на общежитието му, познанията, които има за себе си, представите му за външния свят и т. н. Материалната култура пък е също такава сложност от тясно свързани и взаимно обусловени постижения из областта на реалното. С тях се меря степента, до която членовете на дадено общество, като отделни индивиди или цяло, са се освободили от влиянието на природните условия и са станали господари на осезаемия свят. Към материалната култура спадат всички видове технически придобития, формите на собственост, начините и средствата на производството, количеството и естеството на богатствата, храната, жилищата и облеклото, съобщителните средства и мн. др.

Не е мъчно да се разбере, че културата на един народ е резултат на извънредно дълъг опит, дело на безбройни негови поколения. Своето културно богатство народите получават следователно като наследство от миналото. И движението напред се състои от това, че всяко поколение, като запазва тъй добития капитал, добавя към него нови ценности и увеличен го предава на поколенията, които идат след него. Самата дума култура значи развитие и когато се говори за културата на един народ, разбира се всъщност степента на развитието, духовно и материално, до което е стигнал.

От казаното следват няколко съществени извода. Първият и най-важен е, че културата на един народ е продукт на неговата история. А това значи от своя страна, че колкото един народ е имал на разположение по-дълго време, за да се развива като организирано цяло, колкото по-спокойно и равно е текъл неговият живот, колкото по-малко са били задръжките в него и по-благоприятни външните условия за развитието му, толкова по-високо е достигнатото от такъв народ културно стъпало. Оттука и фактът, че всяка култура в своята дълбока същност и основите си е национална, т. е. носи всички особености на историята, жизнените условия и творчеството на народа, у когото я намираме. Особено вярно е това за духовната култура. Поради това тя е може би и най-същественият елемент в понятието националност, а често пъти дори може да бъде отъждествена с нея. Липсва националността там, гдето не са създадени общите ценности – език, бит, изкуства, мироглед, форми на живота и т. н., които свързват сродените индивиди и превръщат механическия им сбор в сключено единство до степента, при която вече минава в съзнание. Тъй става лесно разбираем и фактът, гдето най-дълбоко е чувството за национална принадлежност и най-силно националното съзнание у народи, които имат сравнително най-дълго и плодотворно минало и следователно най-висока култура.

Щом като културата на всеки народ е продукт на миналия му живот, то нейните особености необходимо зависят от обстановката, сред която тоя живот е текъл, от естественото положение на земите, върху които е имал да се развива, и най-сетне от съвкупността на всички условия, които са благоприятствали, задържали или пък насочвали в една или друга насока неговото развитие. Поради това колкото по-близки или еднакви са били условията, при които отделни общества или народи са имали да водят своя живот, толкова по-подобни са преминатите от тях културни стадии и по-сродни по вътрешното си съдържание.

Но тук е важно да се изтъкне и едно друго, за нас особено важно обстоятелство: влиянието, което народите взаимно си оказват в културно отношение. Няма народ, който да е живял затворен в себе си и съвсем изолиран от всички други. И при най-изключителни случаи всяко етническо цяло поне през един период на своето битие се е намирало в близък досег с други, подобни нему. При такова съжителство или съседство то е възприемало от тях по нещо, което е било специфично тяхно, като им е предавало и нещо от своето. В по-отдалечените времена, когато съобщенията не са били тъй лесни, на подобно взаимно действие са били изложени само народи, които живеели в области, пространствено близки или пък образуващи обособено географско единство. Поради възможностите за по-непосредствено и често общуване такива народи се сближавали, влияели си взаимно в едно или друго отношение и са се изравнявали културно, като в същото време оставали чужди на народите, с които подобно общуване и взаимно действие е било малко възможно. По тоя начин са се създавали така наречените културни кръгове. Сближения и нивелации от тоя род пораждат напр. в древността средиземноморски културен кръг, образуван от народите, които тогава обитавали земите около Средиземно море. През средните векове все така изникват два нови културни кръга – романо-германският в Западна и Средна Европа и византийско-славянският в земите на Европейския югоизток и Предна Азия. В днешното време на бързи и лесни съобщения и на тясна стопанска зависимост не само между отделните земи, но и между цели континенти културната асимилация и изравняване обхващат все по-широки пространства и имат тенденцията да се разпростират върху цялото земно кълбо.

Обикновено културното взаимодействие между народите улеснява и ускорява тяхното развитие. Един народ получава от друг в много случаи наготово онова, което тоя последният е добил по пътя на бавно и трудно творчество, което от своя страна предоставя на останалите възможността да се ползуват от неговите собствени постижения. Това е едно спонтанно взаимодействие и може да се каже – сътрудничество, при което всеки внася своя дял в общото достояние, като в замяна получава възможността да се ползува от това общо богатство. Разбира се, участието в тъй установеното сътрудничество не е еднакво и равно за всички. Народи и общества, които сами са създали малко, естествено не могат да ползуват другите в същата степен, в която вземат от тях. Такива изостанали в едно или друго отношение народи заемат, следователно живеят от съкровищата, натрупани без тяхното участие. По пътя на заимстването те се стремят да догонят ония, които са ги изпредили, и се изравняват с тях.

Когато един народ притежава значително културно богатство и ценностите на това последното са осъзнати от него, той вече представя напълно формирана историческа индивидуалност, която мъчно може да бъде изменена. Всяко настояще у него почива върху миналото, подчинено е на неговите спомени, завети и предания. Той отъждествява себе си с това, което е наследил от бившите поколения, и не може да се отрече от него. Бит, език, вярвания, начин на живота, всичко това е стегнато в органическо единство, чието съществувание е мислимо само в неговата цялост. Развитието на такъв народ се състои в усъвършенстването на полученото наследство, на неговото увеличение чрез нови постижения. От други народи или цивилизации той може да заема, но чрез такива заемки той не руши това, което има, а го допълва и доразвива. Без значение остава количеството на заемките, както е без значение дали те ще се извършват несъзнателно, или не. Характерно е само това, че се знае главно онова, което е нужно и което може да бъде нагодено към собствената среда. В такива случаи влиянието на чуждата култура засяга най-често само външните форми, но даже и когато прониква по-дълбоко, оставя непокътнати техните основи и същността им.

Класически пример на народ, чието развитие се извършва по такива пътища, ни дава съвременна Япония. През втората половина на миналия век тя излезе от многовековната си затвореност и почна бързо да се приобщава към западноевропейската цивилизаиця. Но това усилено европеизиране на японското общество представя от себе си нещо особено характерно и интересно. Преизпълнени със съзнанието, че сами са хранители на вековна култура, привързани необикновено силно към нейните ценности и убедени, че тия ценности представят най-доброто и най-хубавото от всичко, което човечеството е създало, японците дирят в Европа само онова, което може да укрепи и осигури бъдещето на тяхната култура, да я направи по-богата, могъща и съвършена, без да бъде в противоречие с нейните основни елементи и да съдържа каквито и да било опасности за нея. Те заемат от Европа техническите постижения, много от придобитията из областта на материалния живот, използуват и европейската наука, но всичко това за тях са само средства, които имат един-единствен смисъл – да помогнат за запазване и развитие на специфично тяхното. Всичко, което не може да бъде съгласувано с него или накрай би се превърнало в негово отрицание, старателно се отбягва. Ето защо, европеизирани дори твърде много в известни области на интелектуалния си и материален живот, японците си остават народът, у който по-силно от всякъде другаде живее душата на Азия. Религия, мироглед, изкуство, морал, семеен бит, обществени и политически отношения – всичко това си остава у тях всъщност такова, каквото е било преди векове. Защото японците вярват, че с него превъзхождат европейския свят. И заемайки от последния това, с което той ги е изпредил, те налагат на заемните печата на своята собствена култура. Така те не стават роби на чуждото, а го използуват в смисъл и до степен, каквито и на самите тях са нужни.

Примерът с Япония обаче е нещо изключително. Извънредно редки са случаите – един народ през течение на много векове да се е развивал затворено в своя кръг, да е достигнал тъй до високо културно равнище и едва тогава, изправен срещу предимствата, носени от една чужда култура, да е схващал необходимостта да заеме от нея. Особеното тогава, както показва примерът с Япония, е, че заемането се извършва съзнателно, преднамерено и планомерно, като се възприема главно онова, което е полезно и само доколкото е потребно. Привързаността към всичко останало свое, което издържа сравнение с чуждото, е толкова голяма“ че пази от всякакви модни увлечения и робски подражания. Заемките тогава не обезличават и рушат собствената култура, а я правят по-богата и по-съвършена.

Много по-обикновени, обаче може дори да се каже – меродавни, в историята са случаите от друг род: когато народи, изостанали във всяко отношение, идват в допир с други, културно много по-издигнати. Те не могат да се опазят от влиянието им, тъй както във всекидневния живот е невъзможно и на детето да не остане под влиянието на по-възрастните от него, в чиято среда е попаднало. Както за отделните индивиди обаче, тъй и за обществата подобно влияние не всякога може да бъде благотворно, особено пък, а това са най-честите случаи, когато се извършва стихийно и разликата в развитието между едната и другата страна е много голяма. Тогава се проявява действието на два закона, чието значение в историята е не по-малко; отколкото в биологията: законът за подражанието и тоя за самосъхранението.

Действието на първия от тях обикновено е подсъзнателно. И поради това то е толкова по-силно, колкото даден индивид или общество се намират на по-ниска степен на развитие. Именно тая е причината, загдето склонността към подражание е най-силна у децата и примитивните народи. Но характерно в случая е и нещо друго. По пътя на подражанието се възприема предимно онова, което най-лесно може да бъде забелязано, следователно – външното, повърхностното и най-често несъщественото за средата, която то носи в себе си. Хубавото и доброто са неща вътрешни и скрити. Те не се проявяват тъй ярко, за да направят впечатление на неразвития ум, който и без това не е достатъчно подготвен, за да ги разбере, оцени и усвои. Чрез подражанието нискокултурните народи пренасят у себе си обикновено външните, понякога и съвсем изкълчени форми, опакото на по-високата култура; те не могат да видят нейните истински ценности, а още по-малко са в състояние да се проникнат от тях.

При това тук трябва да се има предвид и друго обстоятелство. Както в биологията всеки жизнен процес поражда вредни за организма вещества, тъй наречените токсини или отрови, така и всяко обществено развитие заедно с положителните придобития неизбежно създава и понася в себе си собствените си отрицания. Те представят опаката страна на всяка култура и са толкова по-многобройни и големи, колкото по-висока, многостранна и богата е самата тя. Но както силата на биологичния организъм зависи от способността му да отделя и обезврежда отровите, пораждани в жизнените му процеси, така и всяко културно състояние предполага известен запас от средства, чрез които се неутрализира, отстранява или намалява действието на създадените в него боле-стотворни елементи. И една култура е толкова по-устойчива и съвършена, не колкото по-малко на брой и незначителни са нейните тъмни страни, а колкото по-голям е у нея превесът на положителното над отрицателното и следователно колкото по-големи са възможностите да съдържа, намалява и обезврежда проявите на последното. Достигат следователно залеза си и се разпадат не общества, на които е писано да умрат – подобно предопределение не съществува, – а такива, в чиято култура казаният превес на положителните и здравите елементи е загубен и тя вече не е в състояние да създава противоядия срещу родените в недрата и токсини в същата степен, с която тия последните растат и се размножават.

А още по-съдбоносни се оказват те, когато проникват в едно недостатъчно издигнато общество. Неспособно да схване истински ценното и доброто в съдържанието на високата култура, то се явява среда, особено податлива за нейните отрицателни страни. То не е в състояние да вземе мерки срещу зловредното им действие, както в една или друга степен вършат обществата с дълъг исторически опит. Тази е именно причината, загдето народи, попаднали под непосредственото и стихийно влияние на една по-висока култура, обикновено стават жертва на пороците, които тя винаги носи в себе си: разлагат се и се обезличават или пък измират. Примерите в това отношение са тъй многобройни, че е излишно да се привеждат. От времето, когато европейското колониално разширение засегна новите континенти, много от техните племена и народи вече са погинали, други изчезват пред очите ни. Причината на тоя факт не е само експлоатацията или насилието, на което са били подложени от страна на европейците. Пиянството, разните „културни“ болести, научената от европейците употреба на огнестрелно оръжие и цяла редица „блага“ от тоя род, срещу които не бяха подготвени да се защитят, са причината за тяхното израждане и смърт. За утеха те имат всевъзможни дрънкалки и лъскави украшения – едничкото хубаво и полезно, с което европейската култура е била в състояние да ги надари. В най-благоприятни случаи някои от тях са се европеизирали само доколкото чрез смешното възприемане на европейски навици, предмети или външни форми са окарикатурили своя някога цялостен и смислен бит или пък са се превърнали в повърхностно дресирани животни.

Но една по-висока култура се налага на изостанали народи не само по пътищата на стихийното въздействие. В много случаи възприемането ѝ представя съзнателно извършен процес. Тук главен стимул се явява борбата за съществувание с вложения в нея стремеж към самозапазване. При равенството на всички други условия по-силен в тая борба е тоя, чиито оръжия са по-разнородни и съвършени, следователно културно по-издигнатият. Поради това в нея всеки се стреми да се сдобие и използува всичко, което в един или друг смисъл обуславя превъзходството на противника му.

Това съзнателно и преднамерено заимстване обаче не всякога носи благотворни резултати за тоя, който го върши, особено пък когато разликата между културното равнище на двете страни е твърде голяма. От не по-малко значение е и естеството на самите заемки. Създаденото в една среда, особено когато носи всички характерни черти на своя произход, невинаги е способно да вирее в друга, тъй като там могат да липсват условията, благоприятни за развитието му. В такива случаи пренесеното се изражда, също тъй както залинява, изражда се и не е в състояние да даде плод растението, присадено от една разработена почва в друга, неподходяща нему. Усиленото пренасяне на ценности от една по-висока културна среда всред недорасло за тяхното усвояване общество може накрай да претовари живота му с уродливи явления.

Бедата в такива случаи не се изчерпва само с това, гдето грижите за отглеждане на чуждото отиват напразно и гдето жизнените сили на обществото, което извършва заемките, се разпиляват за цели непостижими. Истинското нещастие се състои най-вече в това, гдето вниманието, отделяно за чуждото, и усилията, изразходвани за неговото присаждане и отглеждане в несъответната нему среда, са за сметка на онова, което е свое. Това последното въпреки жизнените начала, които носи в себе си, бива занемарено, развитието му спира, самото повяхва и се задушава. А тъй като то е органическа съставна част на дадената обществена или народна индивидуалност, почва да се разлага и руши вътрешно и тя сама. Това, което е осмисляло и оправдавало нейното битие, е обречено на смърт; на заетото – изродено и изкълчено – тя още по-малко може да се опре. Народи, принудени от обстоятелствата на своя живот да останат трайно под чужди културни влияния, губят своя исторически път, а с него – смисъла на отделното си съществувание. Техният живот, раздрусай от спазми, се превръща в хроническа криза, чийто печален изход рядко може да бъде предотвратен.

Разбира се, че последиците от влиянието на по-висока чужда култура върху изостанали общества и народи не всякога са еднакви по значение, както изобщо не винаги е еднаква и степента, в която подобно влияние бива упражнено. Тук всичко зависи от цяла редица обстоятелства, които при отделните случаи могат да бъдат съвсем различни. От особена важност напр. е обстоятелството, дали това влияние е непосредственоу или пък силата му е отслабена поради някакви външни условия, напр. такива от географски характер. Естествено е, че много по-силно е въздействието на високата култура върху народи, живеещи в непосредствено съседство с нейното огнище, отколкото върху такива, отдалечени от него в земи, лишени от пътища, по които тя би могла бързо и без особени пречки да се развива.

Не по-малко е значението и на някои условия от чисто идеологично естество, напр. на религията. Всяко културно състояние се характеризира със свой религиозен мироглед, органически епоси с него, и се развива съобразно с дадените в него възможности. Особено това важи за миналите епохи, когато религията със своите представи и норми господстваше изцяло над човека и той виждаше осветени в нея институциите и формите на целия си бит. Поради това религията се е явявала всякога като най-голямата спънка за остри завои в културното битие на обществата. Где повече, где по-малко тя винаги е отстъпвала срещу всяко рязко отклонение от старите пътища и срещу всички влияния, които са водели към подобна промяна. За да се преодолее следователно у даден народ едно културно състояние и замени с друго, коренно различно от него, необходимо е да се превърне цялото религиозно съзнание на тоя народ, т. е. вярата в старите му божества да бъде заменена с нова.

Това ни обяснява защо напр. и днес разпространението на общоевропейската култура – продукт на историческия живот на християнските народи – спира на границите, достигнати от разширението на самото християнство. Народите, останали извън християнската общност, остават вън и от европейското културно единство. Завоеванията на европейската култура у тях вървят заедно с проникването на християнската религия и се мерят с дълбочината на това проникване. Тази е причината, загдето въпреки многовековния си допир и непосредствени сношения с европейските народи ислямският свят в своята цялост си остава и до днес напълно чужд на техния културен живот: тоя последният е построен върху мироглед, несъвместим с религиозните представи на исляма. Не е случайно, гдето напр. зидарите на нова Турция срещнаха най-силна опозиция в средата на мохамеданското духовенство и за да си осигурят успеха на своето дело, трябваше да посегнат на много от вярванията на своя народ… От това гледище несъвсем безсмислени са враждебните настроения към църквата у германския националсоциализъм, който му противопоставя мирогледа и морала на древно-германското езичество. Всяка културна революция, безразлично от какви идеали е вдъхновена и какви задачи преследва, започва или свършва с богоборство. Богоборци в един или друг смисъл са и всички големи реформатори. Заедно със съществуващия ред в света на реалностите те са принудени да рушат и завещани от вековете вярвания, на които тоя ред се крепи. Затова всички революционни епохи са време, когато обществата се заливат от вълната на безбожничеството или най-малко от съмнението в съществуващите религиозни истини. Дали такива епохи ще доведат до действително нови и – което и още по-важно – трайни преломи, това в значителна степен зависи от възможността им да дадат на тия общества нова вяра. Нали чрез религиозния мироглед, възвестен от учението на Мохамеда, арабският свят се издигна като нова културна сила в средновековието? За да затвърди отношенията, създадени в революционна Франция, нали и Робеспиер се опита да замени католицизма с новата „религия на човешкия разум“? Нали някога и крайната опозиция срещу реформите на Петра Великий доби израза на религиозно движение, това на „староверците“, чиито последователи и до днес остават верни на старината, смутена от посегателствата на царя – Антихриста?

Разбира се, тъй обусловеният вътрешен антагонизъм може да не избие в явен конфликт. Изходът във всеки случай зависи от две условия: първо – от дълбочината на противоречието между установените религиозни представи и новите културни ценности, които дирят утвърждение, и, второ, – от способността на съществуващия религиозен мироглед да се нагоди към нуждите на развитието и запазвайки същността си, да направи необходимите отстъпки във всичко останало. Окаже ли се една религия способна за подобно нагаждане и извърши ли го, тя от своя страна се превръща тогава в консервативна и охранителна сила, която отново овладява съзнанията и прецежда нововъведенията, допущайки от тях само онова, което може да бъде съгласувано с олицетворяваните от нея традиции – политически, обществени или битови.

Източник

Петър Стоянов Мутафчиев е български историк византолог и специалист по средновековна история, член на БАН (1937), редовен професор в СУ (1937). Автор е на трудовете „Българи и румънци в историята на дунавските земи“ (1927), „Из нашите старопланински манастири“ (1931), „История на българския народ“ в два тома (1943), „Книга за българите“ (1987) и други. Баща е на автора на исторически романи и учен османист акад. Вера Мутафчиева и на физикохимика Боян Мутафчиев.

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера…

Автор: Чарлз Кайзер

Ако сте роден след 1970, мисля си, е почти невъзможно да си представите какво беше усещането да се отвори Ню Йорк Таймс Мегъзин в онази неделя през януари 1971, и да се открие „Какво означава да бъдеш хомосексуален“ – една дълбоко лична и красиво написана статия в защита на хомосексуалността.

Нищо такова не беше се появявало когато и да било преди това във вестник като Таймс. Бях млад студент в Колумбийския университет в Ню Йорк, когато се появи статията на романиста и журналист Мърл Милър и без съмнение бях купил Тйамс от някакъв киоск още в събота вечерта. Но със сигурност не споделих очарованието си от статията с никой от колегите си в неделя сутринта.

Бях осъзнал интереса си към други момчета още в тийнейджърските години, дори и още по-рано, но винаги бях приемал, че преминавам през някаква „фаза“ – защото така ни учеха по онова време, да не допускаме възможността, че може би сме засегнати от нещо, което ще ни осъди на „перманентно негърство сред мъжете“, както деликатно беше се изразил Джоузеф Епстийн в Харпърс, малко преди Милър да напише отговора си на неговата статия.

Шест месеца преди появата на статията на Милър, яростните тийнейджърски хормони, в съчетание с удобен шанс, най-после бяха ме довели до преживяването на първия ми зрял хомосексуален опит. Случи се в Авиньон, докато карах Лайънъл и Дайана Трилинг из френския юг. (Както подобава на истински нюйоркски интелектуалци, никой от двамата не притежаваше шофьорска книжка). Една нощ, след като великият критик и съпругата му се бяха оттеглили след вечеря, аз отидох с колата на градския площад в Авиньон, където множество млади хора се въртяха около десетки музиканти, актьори и всякакви други импровизирани изпълнители.

Знаех точно за какво бях отишъл и много бързо открих млад французин, който изглеждаше готов да утоли любопитството ми. Но тъй като никога преди това не бях вършил нещо такова, изминаха около 45 минути в игра на криеница, докато накрая успяхме да си кажем „bonsoir“. А след това незабавно се съгласих да закарам и двама ни до неговия апартамент. По пътя узнах, че той притежава магазин за грамофонни плочи заедно с любовника си, който пък бил на почивка в Мароко.

Първият ми зрял хомосексуален опит беше изключително щастливо попадение: французинът беше млад, мил, страстен и нежен, и когато седяхме един до друг на кушетката в апартамента му, първото нещо, което направи, беше да положи глава в скута ми. Останах при него поне два часа и дълго време след като бях го изтощил напълно, все още не ми се искаше да си отида.

Това бяха най-възбуждащите и удовлетворителни два часа в дотогавашния ми живот. И въпреки това, когато най-после си отидох, първата ми мисъл беше, „Е, хубаво, най-после си начесах крастата. Сега вече мога да се върна към момичетата!“

Няколко седмици по-късно, когато бях се върнал в Лондон, където прекарвах остатъка от лятото, намерих в парка някакъв отвратителен човек и преживях с него нещо силно отблъскващо. Това доведе до девет месеца на пълно въздържание от секс. Беше през времето, в което се появи статията на Милър и за мен тя беше дар Божи. Макар че по това време вече може и да съм гледал на себе си като на бисексуален, все още бях много неопределен относно това коя от двете страни в голямото сексуално разделение ще избера в края на краищата.

Като всеки човек в това положение от 1971, вече знаех какво ще се случи ако по някое време разкрия себе си публично като хомосексуален. Както Милър беше написал в послеслова към статията си, скрито хомосексуални доктори и терапевти са му казвали, че откриването им ще доведе до загуба на пациенти; адвокати биха изгубили практиките си; писатели биха изгубили читателите си, ако…

Бях израснал през петдесетте и шестдесетте, когато на практика единствените публични хомосексуални личности в Америка бяха Джеймс Болдуин, Алън Гинсбърг, Гор Видал и (бисексуалния) Пол Гудман. По телевизията нямаше гей-образи (ако не се броят Пол Линди и Валентино Либеръс, нито пък политици, подкрепящи гей-правата (а още по-малко такива, които бяха се разкрили публично сами), нямаше и новинарски предавания, чийто тон да е по-различен от онази злощастна статия от Ню Йорк Таймс от 1963, която носеше следното заглавие:

Нарастването на откритата хомосексуалност в града предизвиква широка загриженост

Статията съобщаваше, че „присъствието [в Манхатън] на може би най-голямата хомосексуална общност в света, както и все по-засилващата се нейна откритост… се превръща в обект на засилваща се загриженост сред психиатри, религиозни лидери и полиция“. Статията – появила се в бастиона на американския либерализъм – обявяваше, че „старата идея, усърдно разпространявана от хомосексуалисти, че хомосексуалността е вродена, нелечима болест, е опровергана от модерната психиатрия, по мнението на множество експерти. Тя може да бъде и предотвратена, и лекувана, казват тези експерти“.

Тази конвенционална мъдрост по онова време беше неразделна част от почти всеобщите предразсъдъци срещу хомосексуалните хора – идеята, че единствената здрава гей-личност е онази, която отчаяно се опитва да стане „правилна“. Джоузеф Епстийн беше просто първият човек, който изказа открито този предразсъдък след Стоунуолските бунтове от 1969 – с една грубост и пристрастност, която изглежда шокираща четиридесет години по-късно. Трябва да се помни, че тази статия се появи в Харпърс, когато списанието се издаваше от Уили Морис, един от южняшките герои за либералните писатели навсякъде – включително и за Милър. Самият Милър в никакъв случай не беше единственият човек, който смяташе, че Харпърс е „едно от най-добрите, а може би и най-доброто, списание в страната“.

1970 година маркира първия момент, в който трима кандидати от Ню Йорк за Сената на САЩ бяха подкрепили предложения за конституционни права за гей-хората, както и за отмяна на закона против „содомията“, според който хомосексуалната любов беше престъпление. Но въпреки това, дори и през 1978, Джеф Грийнфелд – бивш спийчрайтър[461] на Роберт Кенеди – написа един cri de Coeur[462] в манхатънското, много либерално, списание Вилидж Войс, озаглавен „Защо гей-правата се различават от всички други права?“ Грийнфийлд оспорваше яростно проектозакона на Нюйоркския градски съвет, според който трябваше да се премахне трудовата дискриминация, основаваща се на сексуална ориентация – и който, поради силната опозиция на католическата църква, нямаше да бъде прокаран чак до 1986. Грийнфийлд писа, „Не е отрицание на някакво фундаментално право да получиш отказ за повишение заради приятелите си“, и нарече борбата за антидискриминационни закони в полза на хомосексуалните „отклонение от работата в полза на политическата и социална справедливост“. Това, разбира се, беше точно обратното на истината.

Милър беше идентифицирал причините, поради които анти-гей предразсъдъците се съхраняваха така упорито сред някои либерали:

Хомосексуалните, за разлика от чернокожите, не могат да се осланят на никакво чувство за вина от страна на либералите. Доколкото мога да преценя, такива чувства просто не съществуват. Напротив, повечето хора от всички политически направления изглежда се чувстват твърде неуверени в собствената си сексуална идентификация, за да бъдат позициите им други освен отбранителни. Страхливи. А може и хомосексуалността да е заразна. Опитайте се да докажете, че не е.

Действително, никой не изглеждаше толкова уплашен от хомосексуалността, колкото Джоузеф Епстийн. В края на статията си той пишеше, „самият аз съм напълно неспособен да се помиря с нея“. Беше отвратен от „брутално простия факт, че двама мъже могат да правят любов един с друг“. И завършваше със заключението, че „нищо не би могло да ме натъжи повече от това някой от синовете ми да стане хомосексуален“. И макар да не го произнасяше открито, заключението, до което стигнаха много хора, беше, че дори един син със склонност към самоубийство би го направил по-малко нещастен от хомосексуалния син.

Епстийн беше класически пример за онова, което терапевтът Джордж Уайнбърг идентифицира като „хомосексуалния проблем“ в Обществото и здравият хомосексуален човек, революционната книга, която той публикува през 1972. Уайнбърг писа, че това е проблем на „осъждащата разновидност на човешкото съществуване“. Изключителното в случая беше бързината, с която хората от психиатричната професия застанаха зад просветеното гледище на Уайнбърг – само две години след публикацията на книгата му. Това беше много по-бързо, отколкото Милър и почти всички други бяха смятали за възможно.

На 15 декември 1973 съветът на Американската психиатрична асоциация (АПА) обяви, че е гласувал с тринадесет срещу нула гласове за премахване на хомосексуалността от списъка на психическите смущения. Декларацията моментално се превърна в новина от пръв порядък по заглавните страници на Ню Йорк Таймс и вестниците из цялата страна. Дори за мнозина гей-активисти това беше пълна изненада. До средата на 1960-те повечето от тях бяха приемали автоматично, че хомосексуалността е психическо заболяване.

Бях на 23 когато АПА обяви решението си. Четири десетилетия по-късно все още си го припомням като момент на върховно изживяване на собствените права. Може би именно това решение на АПА беше нещото, което позволи на моето поколение – както и на онези, които го последваха – да си създаде положителна представа за самото себе си, толкова различна от онази на повечето гей-мъже отпреди 70-те години. За някои промяната беше се получила дори и по-рано – още по времена Стоунуолските бунтове от юни 1969.

„Гей-сила!“, възкликна Алън Гинсбърг в деня след бунтовете. Вътре в хотел-ресторанта „Стоунуол“, той беше открил, че „момчетата бяха толкова готини – тя бяха изгубили онзи наранен изглед, който имаха всички педали допреди десет години“. Милър беше забелязал същото в по-младото поколение около 1971: „Все още не съм сигурен, че става дума за истинска революция“, писа той, „но при всички случаи имаше бунт, а за хиляди млади хомосексуални хора, а и за някои не толкова млади, с тихото отчаяние… е свършено. Те не са нито тихи, нито отчаяни“.

Усещането за щастие и диво освобождение, което толкова много от нас – първото поколение свободни гей-мъже – бяха изпитали през 70-те години, стигна до катастрофално прекъсване през юли 1981, когато една статия в Ню Йорк Таймс обяви появата на някаква странна и необичайно вирулентна нова болест – все още неидентифицирана – чиито жертви бяха най-вече млади гей-мъже. В продължение на повече от едно десетилетие – преди да бъдат открити лекарствата, които евентуално щяха да я направят управляема, поне за повечето ѝ жертви в Америка – ние живеехме в ужасяващо време. Епидемията от СПИН щеше да покоси голяма част от моето поколение, убивайки мнозина от най-творческите му членове още преди да стигнат до 40 години. Собственото ми предположение е, че измряха около половината от нас в Ню Йорк и Лос Анжелис, а може би и още по-голяма част в Сан Франсиско. Ситуацията беше направена още по-тежка от президента Роналд Рейгън, който пое мандата си в същата година, в която епидемията беше открита – но дори не произнесе думата СПИН чак до седмата година от президентството си.

И въпреки всичко, въпреки травмата, тази отвратителна болест щеше да има и множество положителни ефекти. Повечето хора от професиите (включително и аз самият) все още не бяха излезли от килера към края на 1970-те, поради продължаващия страх от това как ще бъде възприета една такава декларация по работните им места. През 70-те години аз работех вНю Йорк Таймс. По онова време главният му редактор беше известен хомофоб. А. М. Розентал, който беше управителен, а по-късно и изпълнителен редактор на вестника, беше отказал да даде на Уолтър Клемънс позицията на ежедневен литературен критик след като беше узнал, че той е гей. А на самата дума гей по време на неговия режим беше позволено да се появява във вестника само в кавички. (Статията на Милър беше публикувана след като Розентал беше станал управителен редактор, но преди неделното издание да попадне под негов контрол – една промяна, която се получи когато седмичният и неделният отдели на вестника бяха обединени през 1976).

В годината преди да бъде открита епидемията от СПИН, във вестника все още нямаше нито един открито хомосексуален репортер или редактор в новинарската секция. Едва след СПИН стана очевидно за всички, че има гей-хора във всяка професия и всяко направление от живота – от актьора Рок Хъдсън до известния антикомунист Рой Коън.[463]

В апогея на епидемията в Ню Йорк Таймс се получи драматична промяна в отношението към гей-служителите и гей-темите. Това стана когато Макс Франкел наследи А. М. Розентал като изпълнителен редактор през 1986. Почти веднага Франкел обяви публично за всички свои гей-колеги, че „дали те биха желали да бъдат открито хомосексуални или предпочитат да се чувстват по-спокойни без да правят хомосексуалността си публично достояние, а може би и напълно тайно гейове или лесбийки, си е тяхна собствена работа, по същество, а не моя“. Също така той бързо разшири представянето на гей-теми във вестника.

Промените бяха затвърдени през 1992, когато Артър Зулцбъргър беше наследен като издател от сина си, Артър Зулцбъргър младши. Младият Зулцбъргър беше дете на шестдесетте, който беше направил понятно за всички, че няма да толерира дори и нотка на предразсъдък срещу който и да било гей репортер или редактор. Едно десетилетие по-късно новият издател беше одобрил съществена промяна в отдела за „Сватби и празници“, така чеТаймс се превърна в един от първите вестници, които оповестяваха гей-съюзите – цели девет години преди гей-браковете да станат законни в Ню Йорк.

Докато пиша тези бележки, новината за решението на тричленната съдийска комисия от Сан Франсиско, с което се обявява за незаконно Предложение № 8, което досега забраняваше гей-браковете в Калифорния, се разпространява мълниеносно из Интернет. Това е третата голяма победа за гей-движението, идеща откъм федералните съдилища. Първата бешеРомър срещу Еванс, през 1996, когато Върховният съд отхвърли едно законово допълнение от Колорадо, чрез което би станало възможно да се забранява защитата на гей-хората срещу дискриминация.

Втората и най-важна беше Лорънс срещу Тексас. Обявена на 26 юни 2003, тя обяви за незаконни каквито и да било „анти-содомитски“ закони в страната – закони, чрез които нашият начин на правене на любов беше обявяван за престъпление още от самото пораждане на републиката.

Не знам дали сегашният Върховен съд ще потвърди решението от Калифорния в полза на брачното равноправие, или може би ще ни се наложи да изчакаме още двадесет години преди базисното право на брак бъде разширено, за да обхваща гейовете и лесбийките в страната. Но пък знам следното: последните четиридесет години бяха най-доброто време за хората като мен, от ерата на Аристотел насам.

Източник

Чарлз Кайзер е американски автор, журналист и блогър. Книгите му включват заглавия като 1968 in America и The Gay Metropolis, която е отличена като New York Times Book Review Notable Book. Той живее в Ню Йорк.

Коментари (1)

- 08-10-2012|кирил кръстев – Тъмнобудновнимателно

Струва ми се, че смисълът на думите е все още недостатъчно осъзнат от Свободомислието, щом, както в случая, то ги използва като смокинов лист. И още веднъж се убеждавам, че ограничената от самите нас Свобода започва от, и свършва с тях. Тезата на Чарли Кайзер е с предпазливо повдигнато „на високо“ качество, но си остава един словесен продукт, който едва ли ще отприщи масово потребление на утехата, че правото на избор започва в Рая. Кротко и кратко: Налага се да се съгласим и приемем, че несъвършенството е един от скрижалите на райското целомъдрие. Щом веднъж ни е прогонил така гневно от там, Бог сигурно не изгаря от желание да ни съди. И е някак жалко, че не го прави (може би заради безкрайното разнообразие на вкусовете ни). Защо тогава, се срамуваме така смокинолистно от биологичните несъвършенства на глинената си същност? Който очаква отговор на този въпрос – нека чака зова на йерихонските тръби. Останалите да действат обратно.

Каква е ролята на малцинствата в днешна България?

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Съседна Турция винаги е била повод за доста ожесточени дебати в България заради 500-те години османско владичество по българските земи и интерпретацията на историческите факти, поради българските мюсюлмани, възродителния процес, етническата турска партия Движение за права и свободи, българските турци изселници в Турция, „турския“ вот и евентуалното членство на нашата съседка в ЕС.

Тази есен страстите се разгоряха допълнително с излъчването по ТВ7 на прочутия турски сериал „Великолепният век„за управлението на султан Сюлейман известен като Великолепни и Законодателя и неговата любов към украинската наложница Роксолана, която покорява сърцето му и душата му и става и негова съпруга, нещо безпрецедентно в Османската история.

Водени от желанието да чуем становището на представител на турското малцинство по тези въпроси, Novinite. com и Novinite. bg потърсихме за интервю автора Ибрахим Карахасан Чънар, един от най-задълбочените съвременни изследователи в България на историята на Балканите, Турция и Османската империя.

Ибрахим Карахасан – Чънар е роден през 1955 г. в дунавския град Никопол. През 1969 г. семейството му се изселва в столицата. Завършва Софийския университет „Св. Климент Охридски“ със специалност география и история. Работи като преподавател в София, а също и като журналист на свободна практика. Учредител е на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и четирилогията „Светът на исляма“.

Името псевдоним ли е?

Да, Чънар означава явор на турски. Но той дойде по естествен начин, когато започнах писателската и журналистическата си дейност. В детските ми години в родния ми град Никопол (кьдето живях до 13-годишна възраст), приятелите ме наричаха така. Този родов маркер е останал още от времето на дядо ми, на който съм кръстен; мама също беше наричана така.

Откъде дойде интересът към исляма?

Определено това стана след 11 септември 2001 г., когато след терористичния акт в Ню Йорк заваляха нови тълкования и исляма беше подложен на изпитание. Някои „капацитети“ затръбиха за започване на нова фаза на съперничество и дори битка между Свещените книги на юдеи, християни и мюсюлмани. Искам да подчертая, че за мен исляма е не просто религия, тя е също така история, философия, наука, култура, като и начин на мирно съществуване. И ислямът, и християнството учат на смирение, милосърдие и добро („ислям“ на арабски означава „мир“, „смирение“). Разцветът на исляма, който не само моделира една общност, но овладява и широко духовно пространство, е фактор за бъдещ синтез на човешкия свят. Безспорен факт е, че ислямът е във възход не само в световен мащаб, но и на Балканите и у нас. Вярата на хората е свещена. Само стремежът да разберем различния от нас ще ни даде достатъчно знания за вярата на хората и това ще е предпоставка за общото ни щастие.

Разкажете на читателите накратко за вашата четирилогия „Светът на исляма“.

Работата ми по този труд отне около 5 години от живота ми и дано читателите са останали доволни от това. Четирилогията съдържа следните четири тома:

Том I. Раждането на исляма и арабската експанзия.

Том II. Турският свят, Персия (Иран), Индия, Черна Африка, Новото време и Балканите.

Том III. Османските потайности: еничарите.

Том IV. Османските потайности: харемът.

В началото замисъла ми беше книгата да е в две части, но впоследствие се споразумяхме с моя издател Елена Козарева от издателска къща „ЛИК“ да разширим тематиката и да включим еничарите и харемът – две мистични институции в османския свят. На практика двете последни части са и хронология на османската империя. В първите два тома след всеки разглеждан период има отделна глава в която се прави обстоен преглед на материалната и духовна култура на мюсюлманския свят, което смятам че е особен принос в моето писане.

Как виждате съвременна Турция?

В едноименната си книга, издадена през 2000 г., давам израз на моите виждания. За мен Турция е фактор в световен мащаб. Сега значението на Турция за Европа и Америка е по-голямо откогато и да било. Днес тя е епицентър на нова регионална система, изникнала от развалините на Съветската империя – Евразия, която се простира от Балканите през Кавказ до новите държави на Средна Азия, и защо не след новите тенденции и в арабския свят. По същия въпрос изразява своето становище и американския политолог Томас Фрийдмън, който казва: „Една слаба Турция не само ще бъде погълната от проблемите на района, който я обгражда, но и ще ги експортира в Европа. Една силна Турция, свързана със Запада, може да разпространява своите морални ценности (и да парира иранските) сред милиони мюсюлмани от Азербайджан до Казахстан – ценности, които в основата си са демократични и са характерни за умерения ислям. Освен това те са насочени към политиката на интеграция в световната икономика.“

Говори се, че в Турция сега има отстъпление от вижданията на Ататюрк, от почитта към него, че има едно завръщане към традиционния ислям и даже засилена османска пропаганда. Вашето мнение?

Тук не би следвало да има две мнения – Ататюрк е безспорна величина в новата история на държавата, човек избрал правилната посока на родината си. Тук искам само да вметна, което е всеизвестно, че той е един голям приятел на България. Що се отнася до настъплението на исляма в политическият живот на страната, това е състояние което символизира географското и положение между Изтока и Европа. Относно загрижеността на някои среди във връзка с успехите на проислямистите, ще си позволя да цитирам известния турски политик Сюлейман Демирел: „Ние сме светска държава… Вярно в Турция има 55 хиляди джамии, има хора, които се молят по пет пъти дневно и никой не бива да им пречи. Нито пък тези, които не ходят в джамията, трябва да бъдат заставяни да ходят. Свободата на вероизповеданието е важна особеност. Религията е въпрос на личен избор, държавата е гарант на правото на личен избор: да вярваш или не, и ако вярваш – в какво. Това е едно от най-важните човешки права. В политиката трябва да се приемат даденостите. Турция е една стабилна светска държава…“

Има ли надежда за скорошно присъединяване на Турция към ЕС?

Въпреки някои условности по клаузите аз лично смятам, че Турция има готовност да влезе в „християнския клуб“. Тя отдавна присъства в съюза: наблюдател е от близо половин век, има митническо споразумение от 1995 г., от 1999 г. е кандидат-член. Да не забравяме, че тя влиза в НАТО още през 1952 г. Трябва да подчертаем, че днес дипломацията на Турция излиза от предишните традиционни рамки и полага много усилия да се отвори към света. Наскоро четох, че тя няма търговски обмен само с държавицата Кирибати в Тихия океан. Освен това тя си има не само политически и икономически посланици, но и културни стойности като майсторите на перото Орхан Памук и Елиф Шафак, пианистката Идил Бирет, поппевеца Таркан, неврохирурга Исмаил Хаккъ, учени, спортисти и т. н.

Турция наистина ли има желание да се присъедини към ЕС?

Политическите и икономическите предпоставки изискват това. В Турция сега се инвестират огромни капитали, има пазари, които зависят от турския износ (в т. ч. и България). Тук ще отбележа, че Турция е един много сериозен партньор; за това говори факта, че в Турция се намират най-големите заводи на автомобилите „Рено“, извършва се монтаж на автомобили „Фиат“, „Опел“, „Тойота“, „Мазда“, „Ивеко“, развива се военна промишленост (самолети, хеликоптери, бойни фрегати, подводници). Европа е на крачка от Турция, както се казва „Имамите в минаретата гледат на Изток към Мека, докато бизнесмените в своите канцеларии гледат на Запад към Брюксел.“

Имат ли българите вярна представа за Османската империя и османското владичество в България?

Не мисля. Има много клишета наслоени от миналото. Липсва и добра воля като че ли, някои се страхуват, че може да се промени статуквото, ако се поровят малко повече в миналото. А сега е златното време за това, османските архиви могат да бъдат достояние на много научни работници. При все това има учени и писатели, които имат нов и реалистичен поглед върху империята: Антонина Желязкова, Христо Матанов, Владимир Чуков, Стоян Динков. Интересно ще бъде примерно да се види приноса на някои потомствени българи за възхода на империята – везири, султанши, военачалници, учени и др. В последните години особено дискусионен е въпроса за терминологията: „владичество“, „робство“, „присъствие“ и т. н. За мен най-правилното обозначение е колонизация – политическа и икономическа зависимост на българите в империята на султана. Тук само ще добавя, че търговията с роби в империята е забранена през 1848 г. при управлението на султан Абдюлмеджид и големия реформатор Мустафа Решид Паша (В САЩ това прави Абрахам Линкълн през 1865 г.).

А за харема като обществена институция?

Темата за харема е все още бяло петно. За него се знае много малко в България, битуват и доста погрешни представи като тази, че той е мрачно място, в което много жени са живеели в изолация, като в затвор. Всъщност харемът е обществен институт, малък парламент, който често е определял политиката на Османската империя. Не малко жени на султани са оставили ярка диря в историята. Поне пет от тях са били регентки, като Турхан султан например, която е изпълнявала тази роля цели 30 години. Роксолана, украинка по произход, е играла съществена роля при управлението на съпруга си Сюлейман Великолепни, който за всичко се допитвал до нея. Турхан султан е останала в историята като ненадминат военен стратег. Тя е участвала във вземането на важни решения като превъоръжаване на армията, преоборудване на корабите от флота и т. н. Друга известна султанска съпруга е Кьосем, която е започнала изграждането на напоителни съоръжения в селското стопанство и е държала юздите на управлението при трима султана. Сафие султан – албанка по произход, също оставя запомняща се следа в империята. Всички тези неща, в пространствен аспект, съм ги описал подробно в последната част на четирилогията си.

Бяхте ли пряк свидетел и засегнат от „възродителния“ процес?

Да, естествено. Това беше едно от най-големите престъпления на комунистическата върхушка в България. Този политически и антихуманен акт промени много съдби и нанесе душевни и физически рани на мнозина от моите сънародници. Жалкото е, че виновниците не са наказани и много хора участвали тогава в тази кампания заемат и сега властови позиции.

Какво е мястото на етническите турци в българското общество и политика?

Бих казал, градивно. Но тяхното участие през годините след Освобождението през 1878 г. е ограничавано по най-различни начини. Малко известен факт е, че сред депутатите участвали в Търновското учредително събрание от 1879 г. е имало 30 представители на турското етническо малцинство, които подписват и Първата конституция. Турците всъщност участват непрекъснато в управлението на държавата – до 9 септември 1944 г. е имало редица такива в листите на БЗНС. Естествено по времето на тоталитарния комунистически режим, ако е имало турци, то тяхното участие е било само формално във властта. След 10 ноември 1989 г. по-осезаемо е политическото им присъствие в редиците на Движението за права и свободи. Извън политиката, в българското общество изпъкват със своя талант много представители на културната интелигенция – Месру Мехмедов – диригент, Ибрахим Татарлъ – учен, Салих Бакладжъ – фолклорист, Реджеб Кюпчю – поет, Йълдъз Ибрахимова – джазпевица, Вежди Рашидов – скулптор и др.

Има ли алтернатива на Доган и ДПС?

Трябва да отчетем положителната роля на ДПС в годините на демокрация, то има определен принос за запазването на етническия мир. Жалко, че движението стана параван за амбицииите на лидери като Ахмед Доган, който осребри властовите си позиции и смея да кажа, изкористи благородните пориви на много от моите сънародници. Смятам, че той носи лична отговорност за много от негативите на прехода с постоянните си пируети в политическото пространство и участието му в корупционни схеми. Дълг на традиционните български партии е да включват повече и качествени етнически турци в своите редици, това е добрата алтернатива.

Книгите ви издадени ли са на турски език?

Към момента имам издадена на турски само една книга и тя е читанка на турски език – „Ресимли Чоджук Китабъ“ (Картинна книжка за деца), изд. „Темпо“. Радостно за мен е, че тя беше първата книжка на турски в българските училища след 1989 г., чрез която децата се докоснаха до майчиния си език. Иначе в прозата имам опции за издаването на книгата „Етническите малцинства в България“ от истанбулската издателска къща „Юнал Яйънларъ“, но нещата са все още в начален стадий.

Източник

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Светът на исляма“.

Проектът Парушев

Автор: Борислав Гърдев

Беше юли 2005 г. Време на горещини, порои, наводнения, раждане правителството на тройната коалиция и операция на десния ми крак.

Излязох в дълга отпуска по болест, имах повече свободно време, обикалях книжарниците и един следобед си купих дебютния сборник на Радослав Парушев „Никоганебъдинещастен“ (2004).

С риск да бъда оприличен от него на провинциален селянин ще посоча, че ако не четях лъскави издания като „Егоист“, „Хъслър“ „Плейбой“ или „Капитал лайт“ надали името на корицата щеше да ми говори нещо.

Защото всъщност Парушев е продукт на лайфстайл средата и аурата на тези списания.

Самият той тръгва уверено в литературата след спечелен конкурс за разказ в „Егоист“.

И ако и да носи в себе си налепите на мейнстрийма и хашлашкото поведение на тежкаря от идеалния софийски център – „адвокатската ми кантора е на „Витоша“, а живея на „Раковски“, той се формира като автор след много упорит труд, четене на класици като Борхес, Еко, Достоевски, Маркес, Еймис, покрай безкрайното слушане на парчетата на „Мегадет“ и приятелски подадената ръка на фигури като Емил Спахийски, Богдан Русев и Тома Марков, без чието съдействие той не би се реализирал толкова бързо и успешно в нашата проза – за осем години шест издадени книги, добивайки култов статус и дефилиращ до безкрай по тв екрани.

Днешните читатели трудно могат да си представят каква атмосфера излъчваха издания като „Хъслър“ и „Егоист“.

За тях трябва да съдят ако се затворят в някоя богата библиотека и прелистят теченията на тези легендарни списания, но аз убедено твърдя, че както „Никоганебъдинещастен“ нямаше да има такъв летящ старт без „Егоист“, така и „Преследване“ не би станал хит без появата на откъсите в „Хъслър“.

Тогава, в горещото лято на 2005 погълнах дебютния му сборник и след прочитане на последния разказ „На теб“ се чувствах като боксова круша.

„Колко е талантлив!“ – си казах.

„Но е толкова различен от колегите си, драстично необичаен и странен!“

Още тогава знаех, че това е автор, който или го приемаш безусловно и веднага, или предизвиква отвращение в теб и мигновено трябва да го захвърлиш.

Той няма как да стимулира интереса на днешните 50 или 60-годишни чичковци.

Но си мисля, че не би бил понятен и за традиционно мислещите млади читатели.

Защото в разказите му сюжетът е направо въздушен, а където го има е твърде рехав, героите се появяват и изчезват като гномове – какъв ти тук психологически реализъм или архитектоника, какви пет лева!

Парушев – подобно на Богдан Русев, Калин Терзийски и Стефан Кисьов – не се уморява да превръща живота си в произведение на изкуството, мачка ни с инвенциите на своя самобитен магически реализъм, но дори и в най-абсурдните си прозаични забежки ни кара да го четем в захлас, със зяпнала уста.

С риск да се повторя – ще отбележа, че Парушев-Чарли е продукт на Новата Модерност, знаещ, че всеки сюжет, за който се хване е част от всеобщата структура на Битието и според силите си се стреми да е забавен и увлекателен по начина, който най-добре владее – като бъде НЕВЕРОЯТЕН.

И същевременно е присмехулно-тъжен хроникьор на родната Цървулания, в която интелигентът се трепе за смешни пари и мечтае да спечели 11 000 лева чрез Националната литературна награда, за да посети гаджето си в Швейцария и ТАМ да поживее като бял човек…

Прозата му – още от първия сборник – е до болка нарцистична и субективна.

Той се забавлява да се саморазголва и да споделя безхитростно своите находки и фантазии – абсурдни, нестандартни и омайващи.

Пише хипнотично-провокативно, на границата на играта, вица и суровите обобщения, а посветеният читател вярва на неговата искреност и го следва неотклонно.

В дебютната му книга веднага откроих „За връзките между нещата“, „Един умира, бейби…“, „Безсмъртният“, „Калина, Шамана и аз“.

Вторият му сборник „Projekt GiGAMoNo“ (2006) до голяма степен реализира амбицията му „да избие окончателно всичката литературна риба“.

В него покрай откровено самовлюбени парчета като „Епифания, или за участието ми в Стогодишната война“ и „В дните на кучия студ“ се откроявват скверни анекдоти като „420 грама“ и проникновени опуси като „Една сънувана история“, „Историята на Любо, когото наричаха Идиота“ и прекрасната новела „Поема от есента“, към която добавям две изключителни постижения, каквито са късите разкази – „Париж“ и Двайсет лева“, както и неповторимият мемоар“Детство мое“, директно кореспондиращо с „Ода за моето семейство“, втора част от прочутия роман на Богдан Русев „Ела при мен“(2007).

В началото на 2011 г. Парушев ни изненада с третата си книга с разкази – „Животът не е за всеки“.

За него той се готви пет години.

И тук има лежерни и майтапчийски истории, и такива, писани под знака на Голямата Криза.

Получил се е цветен, многолик и многопланов сборник, в който Изтокът и Западът си дават парадоксална среща на Моста на влюбените до НДК, шарен и магичен свят, изпълнен с болка, абсурди, копнежи, черен хумор и горчиви размисли за живота.

Парушев умее да превърне един банален анекдот в пълноценен творчески акт – „Лафа на годината“, „Железният конус“, „Илюзия без заглавие“, да погледне с горчива ирония на лични неблагополучия –“Единайсети август 2008 г.“, да разкаже непосредствено и завладяващо „Коледна приказка за кризата“, да сърфира до нивото на мръсна приказка – „Брутално“, да докаже, че може да сътвори и стойностен романтичен разказ – „Камелия“, успешно да се конкурира с класиците, творили векове наред по вечната тема за Христовата саможертва, при това съвсем непринудено, но пък зашеметяващо-въздействено – „Веднъж в петък“, да създаде силни и ярки новели – „Пътят на Карлито“, „Сриване Сриване“, „Help!“, с които за пореден път демонстрира разказваческото си майсторство и постигнатия от него през годините качествен напредък.

Логично бе постигнататото от него да бъде дооформено и дообогатено в „Смъртта не е за всеки“(2012), най-бързо написаната му книга, която се оказва и най-добрата, сборник, който „формира смислово и художествено цяло с предишния – „Животът не е за всеки“. Вътре в собствената си преценка чувствам двете книги като части от едно цяло, с което обаче не желая да ангажирам публиката – ако ви е харесала предишната, не се чувствайте ангажирани да ви хареса и тази.“

Запознати с неговия стил и с особеностите на дискурса му, ние поглъщаме безпроблемно както упражненията му по Борхес „Отново за другостта“ или мемоарните му ескепийтски фантазии като „Дъщерите ни“, „Пощенска кутия за приказки“ и „Обратно намиране“, така и проникновените му усилия в по-обемните прозаични форми, тежнеещи към новелата, където и постиженията му са категорично безапелационни – „Без мярка“, „Писма от Кур“.

Подобен успех Парушев реализира и с първия си роман „Преследване“(2007), разкриващ с подкупваща искреност екзистенциалната раздвоеност на млад писател и адвокат в горещото софийско лято.

Прозаикът като един модерен Кардашев разкрива напористо конфликтът между двете свои същности – творецът, гладен за сюжети и адвокатът, обслужващ мафията.

Трагикомичното е, че двамата харесват една и съща жена и имат много недостатъци и добродетели, с които смущаващо си приличат, а драматичното е, че преследването в стил „Доктор Джекил и мистър Хайд“ може да приключи само, ако един от тях умре, отстъпвайки триумфа на своя конкурент…

„Projekt Dostoevski“ (2009) е най-амбициозният и зрял роман на Радослав Парушев.

Той е великолепна дистопия, съпоставима с „12 маймуни“ на Тери Гилиам, „Майстора и Маргарита“ на Булгаков и „Чапаев и пустота“ на Пелевин.

Едновременно страшна и романтична приказка за странстванията на главния герой – безработният банков служител Алексей К. из порталите на времето, докато открие голямата си любов в лицето на Настася Фьодоровна, гротескна антиутопия за парадоксите на днешния и вчерашния ни ден, суров и нелицеприятен размисъл за абсурдите на корпоративния капитализъм и същевременно иронично разследване на поредния кух медиен мегапродукт, свързан с издаването на втория том на „Братя Карамазови“, уж написан от Достоевски през 1886 г. и появил се в столицата ни през 2008 г.

В романа има страхотно чувство и логически обоснован сюжет.

На лице са емоции, необикновено, хипнотично настроение, все едно следиш риалити шоу на плазмен екран, интересни и готини персонажи като Накасото Мицушима, прекрасно пресъздадени лафове от тарикатския жаргон на софийската бохема и ъндърграунд, тъга и печал, добре разказана история и неочаквано-старомоден финал.

Откъдето и да погледнеш – яка книга, написана, за да доставя удоволствие.

Роман, разбиващ традиционните ни представи за литературата.

В него звучи езика и пулса на днешното юпи-поколение.

То се вълнува от правене на пари, силни емоции, сбирки с екстазни сблъсъци и трудно уловими духовни щения.

Обременено е от разкъсаните междуличностни отношения, отровено от реклами, PR стратегии и кампании, вярва в прагматичния си усет, въпреки че носи в себе си и щипка романтика, като е готово да рискува със защитата на обречени каузи.

Което пък означава, че не е съвсем загубено и смачкано от тежестта на виртуалния бизнес.

А Радослав Парушев се очертава да е сред най-добрите анализатори и хроникьори на това юпи и сайбърпоколение.

Може би е нашият нов Брет Ийстън Елис?

Искрено му пожелавам да продължи напред и нагоре своето развитие.

При това и в други сфери на развлекателната индустрия – той чете с неподражаемо комично чувство творбите си, което вече установих в you tube при виртуалната премиера на „Смъртта не е за всеки“, разяснява ясно и логично проблемите при „Създаване на музей за съвременно изкуство в България“ във видеото на Иван Мудов от 2010 г., а като артист е органичен и забавен в образа на нахалния келнер от кинодебюта на Димитър Коцев „Лора от сутрин до вечер“(2011)…

Роден преди 50 години в „железничарското сърце на северна България“, Борислав Гърдев завършва Великотърновския университет, по-късно започва да се занимава с политика, „по стълбата, която води надолу“, по собствените му думи…Пише от 1989 по проблеми на литературата, българската история и киното.

Коментари (10)

- 15-10-2012|Ирина

Какъвто автора, такъв и хвалителя.

„всеки сюжет за който се хване е част от всеобщата структура на Битието и според силите си се стреми да е забавен и увлекателен по начина, който най-добре владее -като бъде НЕВЕРОЯТЕН.“

Невероятните истории са според мен обект на жълтата преса. Или поне на етапа на тяхната неосъзнатост, защото невероятни истории няма.

„да твори по вечната тема за Христовата саможертва, при това съвсем непринудено“

Как така ще твориш непринудено по нечия саможертва. Ти знаеш ли какво е да направиш избор, бе, келеш.

Литературата не е …да не обяснявам.

- 15-10-2012|Ирина

Сигурно съм от „традиционно мислещите млади читатели“.

Може и да е виновен постмодернизмът.

Под статията на Тимъти Гартън Аш „Ислямът в Европа“ има един пост „Безпомощността на постмодернизма“, който завършва така:

„Европа с достойнство, която не допуска да бъде управлявана от хора и възгледи, слагащи знак на равенство между жертва и палач, добро и зло, между ценност и безполезност.“

- 15-10-2012|Ирина

„келеш“, все пак нарекох автора Парушев, не чичкото, който се е увлекъл по младежката фриволност.

- 16-10-2012|Ясен Б.

Към автора- Борислав Гърдев-

На ваше място не бих подценявал „днешните 50-60 годишни“ чичцковци. Ние все пак сме поколението на Deep Purple и Black Sabbath и Kiss и Yes! и The Who и Bob Dillan ………“Битълсите“ ги слушахме за закуска, а си лягахме със Стоунз…Под възглавниците си държахме „Спасителят в ръжта“ т. н и т. н. Мисълта ми е – светът на различното, предизвикателното, невероятното не започва от днес, а не всички от нас от друга страна са застинали в епохата на динозаврите от комсомола. Дайте ни шанс поне да хвърлим един поглед на написаното от Парушев пък може и да ни хареса.

Всички сме се радвали на „Егоист“ и аз лично съжалявам, че спряха да го издават, но защо го спряха знае Мартин Захариев.

- 21-10-2012|Крис – Търкулнало се гърнето, намерило си похлупака!

Едва ли друго може да се очаква от Гърдев. Сега остава да обясни на всички, колко велик автор е и Мартин Карбовски. Литературната действителност в България е толкова жалка, защото няма критици, заслужаващи уважението на читателите и авторите. Днешните „критици“ обикновено славославят силните на деня, лижат и мажат всичко край тях, и отричат истинските таланти не за друго, а защото не са „различни“. Статията на Гърдев е обикновена духовна деградация.

- 21-10-2012|babamarga

„Той няма как да стимулира интереса на днешните 50 или 60-годишни чичковци.

Направи впечатление на една баба, която следи изявите му от времето на „Егоист“:)

- 21-10-2012|Мая П

Текстът на Гърдев е посредствен. Съдържа неверни факти и еквилибристика с понятия, поставени в грешен контекст, който съществува единствено в главата на автора. Недоумявам натрупаната му злоба, както и появата на този „жълт“ текст на страницата на. librev. com

- 21-10-2012|сухи

точно от достоевски е много, много далече – не може някакво лъскаво копеле, хедонистично и нарцистично до мозъка на костите, да допре до драматизма на достоевски, например ония последни 30 копейки, които разколников оставя на перваза и т. н, и т. н…

тук имаме самовлюбен тип, обслужващ буржозния вкус и прищевките на парвенюто; нали точно достоевски се подиграва на адвоката, наричайки го „лукатин“?

състояния на душата, които автор като този не може да усети посмъртно…

- 21-10-2012|Гост – re:
Ирина писа:

Сигурно съм от „традиционно мислещите млади читатели“.

Може и да е виновен постмодернизмът.

Под статията на Тимъти Гартън Аш „Ислямът в Европа“ има един пост „Безпомощността на постмодернизма“, който завършва така:

„Европа с достойнство, която не допуска да бъде управлявана от хора и възгледи, слагащи знак на равенство между жертва и палач, добро и зло, между ценност и безполезност.“

Ирина писа:

Какъвто автора, такъв и хвалителя.

„всеки сюжет за който се хване е част от всеобщата структура на Битието и според силите си се стреми да е забавен и увлекателен по начина, който най-добре владее -като бъде НЕВЕРОЯТЕН.“

Невероятните истории са според мен обект на жълтата преса. Или поне на етапа на тяхната неосъзнатост, защото невероятни истории няма.

„да твори по вечната тема за Христовата саможертва, при това съвсем непринудено“

Как така ще твориш непринудено по нечия саможертва. Ти знаеш ли какво е да направиш избор, бе, келеш.

Литературата не е …да не обяснявам.

- 21-10-2012|Марин

Ирина, за малко да остана с лоши впечатления от теб, но ти все пак взе съвсем правилното решене „да не обясняваш“. Така е по-добре и сама го знаеш.

Нито от изтока, нито от запада

Автор: Златко Ангелов

(За прозата на Мирослав Пенков)

Метафората от заглавието на East of the West: A Country in Stories (Farrar, Straus & Giroux, 2011), първата и засега единствена книга на Мирослав Пенков, написана на английски и преведена-пренаписана от самия него на български, На Изток от Запада (Сиела, 2011), е разбираема за западния читател. Това е читател, който и без това мисли за Изтока като за нещо екзотично, изостанало и леко абсурдно. Във всеки случай политически и икономически незначимо. Нещо, на което се гледа малко или повече отвисоко.

Подзаглавието A Country in Stories, което липсва в българския вариант и което, почти не се съмнявам, е било добавено от маркетинговия отдел на известното нюйоркско издателство, насочва изброените читателски нагласи към една конкретна държава от Изтока. Въпросът, който тази добавка предизвиква, е дали този културен продукт – колекция от осем екзотични разказа, написани от екзотичен писател от Изтока – цели да увеличи в очите на западния читател културната значимост на тази държава или, обратно, да подчертае нейната екзотичност и абсурдност.

Онова, за което заглавието не оставя две мнения, е че Пенков е писал книгата си за западния читател[464]. Съзнателно не казвам „разказите си“, защото по негово собствено признание, той ги е писал с представата, че са части от сборник, т. е., книга: „I wrote all eight stories in East of the West with a collection in mind. I miss Bulgaria a great deal and writing about Bulgaria in some ways makes me feel connected to the things I love.“[465] На друго място той пише: „And so I began this book. […]I believe that when read together the stories complement each other, like pieces in a puzzle adding up to reveal a larger picture.“[466]

ПиАр-ната еуфория около книгата с толкова пикантно за Америка заглавие е на път да отзвучи. Време е за критичния литературен анализ, който да помогне на автора и неговите читатели да се ориентират в сложните обстоятелства, свързани с нейното създаване. Понеже книгата е вече част и от българския литературен пейзаж, тази рецензия е за българските читатели и гледа на разказите на Пенков откъм българския исторически, социален и литературен контекст.

Разказите, противно на намеренията на автора си, не се допълват като парченца от ребус и голяма картина няма. Съмнявам се, че самият Пенков е наясно коя голяма картина се е опитал да нарисува: на България отдалеч, на Америка отблизо или на тяхната несъвместимост? Защото носталгията е чувство, но не и голяма картина. Любовта е мотивация, но не реализация. Двата свята в разказите – българския и американския – са поставени един до друг, но само с насилие над въображението и повърхностна добронамереност би могло да се види някаква връзка между тях. Прекрасният стил, който е силата на Пенков, вместо да скрие структурните им слабости и баналността на съдържанието, напротив ги подчертава.

Особено разочароващ в това отношение е „Девширме“. Историята се случва в Америка, но американски са само пикапа и торнадото. Американецът Джон Мартин е като статист в пиеса, която има за цел да покаже личната трагедия на българина имигрант: изоставен от жена си, която вече се е омъжила за друг българин, преуспял в Америка доктор, на когото викат Бъди. Веднага в сюжета се включват две клишета: Михаил-Майкъл е добър човек и иска да бъде добър баща на дъщеря си, която, за да се получи контраст с лошата майка, е отглеждана в поамериканчен български еснафлък („Встрани опънато грамадно барбекю. Отгоре му цвърчат кюфтета и пържоли. Пардон. Бъргъри и стекове.“) Михаил взема дъщеря си за уикенда, в който се случва това парти, и играе футбол с нея. Отчаян от това, че Ели (която не е характеризирана с нищо индивидуално, освен че е дете, което говори на английски вместо на български) ще израсне без да установи връзка с неговата родина, Михаил решава да заложи в нея семката на българщината като ѝ разкаже за „кръвта“. Въпреки че е в Америка, той залага на nature (природата) вместо на nurture (средата). Може би защото знае, че средата в България няма да отекне в детската душа с патриотично ехо, така както не е отекнала и у него самия: той не иска да се върне там. „Тая приказка, Ели, и тя с кръв започва. И с кръв свършва. Кръв сплита хората в нея и кръв ги разделя.“ И т. н. Една кървава еничарска история се развива като в лош филмов монтаж на фона на развихрилото се торнадо. В сюблимния момент торнадото изсипва черни гарвани с пречупени криле върху предното стъкло на пикапа, също като у Хичкок или – една по-модерна заемка – както дъжда от жаби в „Магнолия“ на режисьора П. Т. Андерсън, докато бабата на Ели в легендата се справя с пет хиляди еничари благодарение на хубостта и непреклонността си, почти ала Антон Дончев. А предшестващите торнадото американски епизоди са описани сръчно и четивно ала Захари Карабашлиев. Но Захари има вече патент върху тях, защо ни е тяхното повторение?

В легендата, подадена на читателя на хапки, Пенков прави опит да употреби архаичен български език, или поне някакъв архаичен синтактичен ритъм. В същия регистър е написан и „Нощният хоризонт“, който е опит Възродителния процес да се предаде като сказание от едно време, но се оказва другото изкуствено – неорганично, съчинено с добри намерения, твърде умозрително – повествование в сборника именно заради езика. След като българската литература има вече великолепния „Възвишение“ на Милен Русков, където Милен просто пее слят със словото и разказа, всеки опит това да се наподоби, и то отдалеч, ще мирише на епигонство.

Ако Пенков е искал с паралелния монтаж на „Девширме“ да покаже каква непреодолима пропаст дели тези два свята, може и да е успял. Но кой ли не знае това? Защо по този наивен начин? Защо без сблъсък и развитие на характери? Също така кой ли не знае, че въпреки торнадото и гарваните и вкиснатия виетнамски ветеран Джон, Америка, от която Михаил не иска да се върне при наследниците на еничарите, е такава днес, защото е заложила на средата (nurture), а не на кръвта (nature)! Въпреки че там се е проляла много повече кръв, отколкото в миниатюрна България.

Носталгията е благороден подтик за писане, но тя не може да спаси една история, чиито две части са съшити с бели конци. „Славното“ минало на България, което вече не вдъхновява дори българите, които живеят в страната – освен че поддържа огъня на националистите – не може, не бива да бъде сериозен сюжет за един писател, който пише в Америка за да бъде четен от американци. То може само да стимулира екзотичния им интерес. България днес е съвършено друг проблем. Имигрантската съдба е съвършено различен проблем от развода на чужда земя. Имигрантската съдба са болките на адаптацията, културните несъвместимости и раздвоеното съзнание. Самата Америка е проблем за себе си и имигрантите са част от този проблем. А за българските читатели легендите от османско време са просто банални.

В „Крадци на кръстове“ и „Писмото“, най-слабите разкази от колекцията, Америка не е вписана в сюжета, но се усеща, че са писани по спомени от България и без да е ясно защо, освен може би да се покаже мизерията на хората в пост-комунистическото време. Двете момчета, които влизат в тъмната църква, докато навън цари някаква хаотична демонстрация, попадат на полужив старец, който, докато те се опитват да го почистят и напоят, умира в ръцете им. Вместо тази смърт да бъде катарзис за тях, онзи, който разказва историята се изпикава върху тълпата в знак на някакво мнимо превъзходство. Какво е то и какво момчето е прозряло, не става ясно от този край: „Съжалявам, мили мои българчета. Ето, извинявам ви се предварително. Обаче всичките съм ви запомнил вече. Всичките до един. Така че, пази се, народе. Това момченце има камъни в бъбреците.“ Ясно е само, че авторът е нямал идея как да завърши един разказ, в който не се случва нищо преобръщащо душата.

Тук се натъкваме и на лош превод, който напомня за английския оригинал: „Хляб никой не дава за без пари.“ на български трябва да звучи „Никой не ти дава хляб без пари.“ Подобни са и – в „Девширме“ – „Кажи ми, в името на добрия Господ, какво точно не е наред с тебе“ (превод на „what’s wrong with you“ – на добър български то звучи „Кажи ми, за Бога, какво точно не ти е наред“, защото никой българин няма да каже „в името на добрия Господ“) и „Пердаши го с всичка сила, но клаксонът едва се чува от всичкия вятър.“ („all thе wind“ на български трябва да звучи „целия този вятър“).

В „Писмото“ Америка присъства с факта, че бащата на двете сестри, за които се намеква, че са обект на сексуални нападения от случайни мъже – крадлата, осиновена от Бабет, и Магда, която има Даун синдром, и е оставена в сиропиталище – е заминал на гурбет. И не се интересува от тях. Английската двойка е добавена за цвят; едва ли не, за да помогне на крадлата да напише писмото до баща си на английски. Краят отново е удивително плосък: „- Как те третира живоът? – викам ѝ. – Слушай – викам ѝ, – трябва ми някой лев, че да си дойда у дома.“

Джон Фриймън, уважаван критик и редактор на списанието Гранта, е уловил посочените слабости по своя си, щедър западен начин, в рецензията си в The Boston Globe: „’Cross Thieves’ and ‘The Letter,’ both of which chronicle post-communism chaos, pivot on the less interesting certainties of political observation in hindsight. As with the subtitle, the assumption that we turn to fiction for a sense of history is a mistake; but it’s one that is easy to forgive. Bulgaria is a small nation, very far from America. It will be, for many readers, a practically imaginary place.“[467]

Последните две изречения фокусират в себе си проблема, който е заложен в тази книга от нейния автор: България е толкова отдалечена от Америка, че всичко, което кажеш за нея, върви. В разказите отсъства българинът, който се сблъсква с Америка. Ако беше там, разказите щяха да имат по-универсално значение, защото щяха да покажат частен случай на големия проблем, който имигрантите имат във и са за Америка.

Когато обаче Пенков не се интересува от Америка, а пише за себе си, с искреността и дълбочината на човек, преживял в душата си онова, за което разказва, той постига три блестящи разказа: „На изток от Запада“, „Снимка с Юки“ и „Как купихме Ленин“. От трите, „На изток от Запада“ е шедьовър. Не случайно той е получил най-много награди досега.

Този разказ е категорично доказателство, че става дума за талант, който дава сериозна заявка да бъде голям писател. Ако знае как да употреби себе си! Защото в същото време този разказ е и косвено свидетелство, че слабите са резултат на прибързаност, а може би и незрялост, липса на сериозен жизнен материал (през 2011 Пенков е бил на 29 години) и в крайна сметка на неговото неумение да употреби таланта си по интелигентен начин. Жюно Диаз, американският писател от карибски произход, който в момента се изкачва към върха на американския разказ, ми каза, че е писал своята последна колекция от девет разказа цели единайсет години. „Ако знаеш само каква интелектуална дейност е скрита зад тези разкази“, каза той. „Не вярвай на тези, които твърдят, че писането на проза идва направо от сърцето.“ Този 44-годишен имигрант има издадени три недълги книги, макар че пише от 1992 и, също като Пенков, си изкарва прехраната в Америка като преподавател по творческо писане.

Силата на „На изток от Запада“ е във фокуса, в стройната структура, в това, че сюжетът е разказан от герой, чийто характер се развива, преживявайки събитията от своя живот. Разказът има тема – натоварените с вековни конфликти съседски отношения на Балканите – и няма излишни персонажи. Трагедията е заложена от самото начало и се случва на два пъти: когато убиват сестра му Елица (същото име като на детето от „Девширме“) и когато Нос разбира, че Вера няма да му стане жена, и това го освобождава – въпреки, че е „смазан“. Това повторение засилва усещането за абсурд, което витае край реката, разделяща българското от сръбското село и което Пенков предава с някоко внушителни детайла, най-потресаващ от които е кръстът на потъналата в реката църква, където той и Вера се гмуркат, за да се целуват. Най-важното: Нос е свързан със селото и реката и мината, където работи. Нос е привързан. Нос остава на мястото си! Освобождението е вътре в душата му – не във физическото преместване.

Суперлативите няма да ми стигнат, за да изразя колко точен, компактен, забавен и искрен е разказа „Как купихме Ленин“. Но за него се е казало най-много, той е писан още по времето, когато Пенков се е учил на писане в университета, много хора са го критикували, харесвали и поправяли, включително, както признава автора, някоко пъти самия той. Той е толкова жив, защото Америка в него е само място, където героят е отишъл да се изучи. Неговата тема е близкото българско минало, което живее в паметта на дядото и оттам, поради любовта между двамата, се стълкновява с насмешката на внука към това минало без да причини трагедия. Това е всъщност оригинален подход към конфликта на поколението от времето на комунизма с поколението, родено след него. Слагам го една стъпка по-долу от „На изток от Запада“, само защото има по-опростена структура и по-малко универсално звучене.

За „Снимка с Юки“ трябва да се напише отделна рецензия, това е сложен и ангажиран с истински морален проблем разказ. Пенков е женен за японка и това му помага простичко, но елегантно да съпостави двете култури – неговата и нейната – които попадат сред трета: български цигани. „Македониjа“ е сюжетно интересен, но претенциозен с вмъкването на македонската тема в една по същество любовна история. Краят на разказа е неубедителен.

Неубедителните завършеци са характерни за всички, дори най-добрите, разкази на Пенков. Както и отвлечените заглавия. С изключение на „Как купихме Ленин“, нито едно от другите заглавия не дава представа за съдържанието, което стои под него.

* * *

Съзнавам колко отговорно е да се пише за млад автор. Освен риска да бъде подценен или надценен, налице е и по-сериозният риск да бъде прехвален. В случая с Пенков нещата се усложняват неимоверно, защото той засега не е нито американски, нито български писател. О, това няма значение, казват почти всички новооткрити таланти, чиито родни езици се четат от незначителен брой хора и които са научили английски дотолкова, че да пишат прилична проза. Ако искате имена, ето: Александър Хемон от Босня, Теа Обрехт от Сърбия, Капка Касабова от България …

Познайте обаче кой е казал следното: „Аз съм американски писател, роден в Русия и образован в Англия, където следвах френска литература, преди да прекарам петнадесет години в Германия.“[468] Самият Набоков – квинтесенциалният пришълец, избрал да принадлежи, а не да остане гост на Америка! Отговорът на въпроса защо Набоков е решил да принадлежи – и тя го е приела за свой – на американската литература, а днешните славянски имигранти се колебаят, оставям на вас. Но това не е тривиален въпрос. Две неща определят принадлежността на писателя: езика и културата, от която той черпи сюжетите и героите си. И все пак езикът е по-силния определител. Салман Рушди смята себе си и е английски писател, въпреки че романите му произлизат и пресъздават теми и проблеми от индийската култура.

Писателите имигранти са раздвоени между необходимостта да пишат на английски, за да бъдат четени, и боязънта да черпят идеи и сюжети от англо-американската култура, защото не я познават като своя. Инстинктът им подсказва, че трябва да пресъздадат на английски онова, което носят в куфарите си, без то да изглежда като пътепис или историческа хроника. На всичко отгоре това се котира в Америка, най-големия пазар на книги, поради чисто домашни причини. Едната е, според думите на големия Том Уулф, че американската белетристика е изпаднала в стерилност и нерелевантност, защото романистите вместо да наблюдават света гледат себе си в огледалото. Другата е снобската претенция на културните американци, че се интересуват от екзотичните култури; но това е по-скоро антропологичен, отколкото литературен интерес.

Е ли това дълбока и дългосрочна литературна стратегия?

Прозата на Пенков и неговата все още къса биография предлагат сериозен повод да се търсят отговори на този съдбоносен въпрос. Той научава английски от английска гимназия в София и на 21 години заминава да учи психология в Америка. Негов кумир тогава е Стийвън Кинг; окуражаван от Агоп Мелконян, той се е опитвал да пише разкази ала Кинг. Един от неговите професори от Университета в Арканса го кара да преведе български исторически текст. „I was mesmerized,“ пише Пенков във Въведението към английското издание на сборника си, „the way I’d been as a child, by our own history. How could I have forgotten it? Why was I not writing stories like these, packed with heroism, betrayal, courage and cowardice, freedom and death?“[469] Пенков завършва магистратура (Master’s of Fine Arts) по творческо писане в Арканса. Тогава написва първия си разказ „Как купихме Ленин“, който през есента на 2007 е публикуван в известното Садърн Ривю, легендарно списание създадено и дълго време ръководено от Робърт Пен Уорън. Разказът печели престижната награда на името на Юдора Уелти през 2007 и е включен в сборника „Най-добрите американски разкази през 2008 година“, под редакцията на Салман Рушди. Пенков остава в Америка като преподавател по творческо писане в Университета на Северен Тексас в Дентън, Тексас, на 60 мили от Далас.

„На Изток от Запада“ е първата книга от българин, публикувана от голямо американско издателство с влияние върху световния пазар на книги. Веднага книгата излиза в Англия (Sceptre, 2011), Канада (Doubleday, 2011) и на още 9 езика. Разказът „На изток от Запада“ печели наградата на БиБиСи за най-добър разказ, публикуван на английски eзик през 2012 година, и е включен в антологията The PEN/O. Henry Prize Stories 2012.

Всичко това е едновременно еуфорично и притеснително. Става дума за действително престижни награди и издания. Но червената лампа трябва да светне. От една страна, заработила е търговската машина, която ползва наградите за реклама на издателствата. От друга, американската литературна критика – както всичко в американския живот – е центрирана върху домашната литература, докато пришълците, особено младите, се приемат с добронамерена ПК (политическа коректност). Но все пак това е ПК, а не задълбочена оценка. Тя отминава най-важния проблем на всяка белетристика: нейното съдържание и източниците, от които писателят черпи вдъхновение и които употребява, за да каже своята дума върху човешкото състояние. Тя не се интересува какво този млад автор ще прави по-нататък – важно е в момента да се вдигне шум. И когато има формални основания този шум да е с високи децибели, още по-добре.

Каквато и позиция да има младият автор спрямо своята принадлежност към национална или глобална или никоя литература, драматичният проблем, с който той живее всеки ден, е за какво да пише. Той знае как да пише. Но за какво пише определя мястото му: в държавата, където живее; сред езика, на който пише; или в някакъв еспериментален имагинерен свят, който той си измисля. Писателят пише чрез и от културата, на която принадлежи. И тази принадлежност никой писател не може да отрече. Няма писатели във вакуум.

Живеейки в американския културен бульон, Пенков постепенно се просмуква от него. Българското става все по-далечно, губи се в спомените, изостава. Но още по-важно: българската проблематика с нищо не интересува американската култура, колкото и да продължи да интересува писателя. Съвсем други са проблемите на имигрантите по вертикалната ос юг-север, хората от Карибието и Южна Америка, чиято история е неделимо свързана с историята на Северна Америка. Освен че е далечен спомен за Студената война, българската култура не предлага проблем, нито човешки материал. Така че от кардинално значение е дали той ще избере да принадлежи на родната си култура (практически непосилно, ако продължи да живее в САЩ), на американската (неимоверно трудно, но не невъзможно) или на двете (все още неизпробвано, но изглежда естествено и предлага нови, неизследвани човешки състояния).

Засега е ясно, че Пенков още не е определил дали ще си направи своя площадка в пространството между Америка и България, на която да стъпи, или ще предпочете да принадлежи на едната от двете. Но изборът трябва да се направи спешно. Защото иззад ъгъла чака друга опасност. Животът по-често е по-силен от нас и, живеейки в Америка и функционирайки на английски език в американския културен бульон, той няма как да не изостане от естественото развитие на българската културна среда. Това изоставане личи дори в сегашните му разкази, които се дължат повече на спомени и прочетени исторически текстове, отколкото на реалните преживявания на зрял индивид, който едновременно участва във и наблюдава живота. Ако той се опита насила да наблюдава България отдалеч и да пише на български теми и създава български характери, е обречен на провал. Ако не иска да се приспособи към американското, му остава третата алтернатива: да успее да претопи усещанията и знанията си за двете култури в една амалгама, която да отразява неговото лично интеркултурно битие.

Може би възнамерява да се върне в България и да стане български писател? Но дори и за такова решение в сегашната му книга се съдържат интересни поуки. Първо, на кого в България той ще разказва легенди, които всички знаят или не искат повече да чуят? Но има нещо още по-важно.

Когато книга писана за западния читател от български автор излезе на родния език на автора, тя се възприема по различен начин: начин, който този млад автор не е предвидил. Възприема се много по-критично и с недоверие, що се отнася до достоверността на характерите и как в повествованието са вплетени изконните исторически събития, формирали идентитета на българските читатели (еничарството, комунизма, съседските отношения на Балканите и македонските четнически движения). Те са били формообразуващи и за самия автор, който е израснал в България. Написани в Америка по спомени, от които носталгията не може да бъде отделена каквито и усилия да полага рационалния мозък, и използвани като фон на действието, те започват да служат на онова културно клише, което доминира европейската история – Западът е цивилизацията, към която Изтокът се стреми, но никога няма да достигне, независимо колко се старае. Но Изтокът е нещо, което забавлява хората от Запада, стига да не заплашва тяхната икономическа стабилност. С една дума, Пенков вече няма да се завърне в България на чисто – за него има създадено мнение.

Обратно, съдейки по излезлите немалко рецензии за книгата в американския и английския печат, западният читател приема на доверие характерите на Пенков и вижда в тях въплъщение на онази изостаналост, която е антропологично привлекателна, и онази ирония, която за тях означава, че авторът се е дистанцирал от битието на своите герои. Тъкмо онези роли, в които българите предпочитат да не се виждат, за западния читател са екзотичното, което го привлича. Онова, което Пенков описва с носталгия, те въприемат като ирония. Онова, което той представя като историческо наследство, те възприемат като старомодна екзотика.

Тази културна проблематичност на На Изток от Запада изпъква и става опасна не сама по себе си, а защото Пенков пише прекрасно. Елегантно, стегнато, изчистено, с пределна словесна изразителност. Такъв стил е не просто четивен, той е убедителен. Характерите му, доколкото ги има, живеят и действат точно според писателските намерения, те следват безупречно отредената им литературна роля и оживяват в съзнанието с типични черти (бащата в старческия дом от „Македониjа“, Гого от „Крадци на къстове“, малката крадла от „Писмото“). И онзи, който не познава описания културен контекст, но проявява любопитство към него, е склонен да се поддаде на силата на словото и да не подложи на съмнение посланието, което му се струва, че намира в разказите. Ето какво казва самият автор за своето писателско верую, на английски език: „Respect your readers. Don’t worry if they will understand you. Don’t dumb things down for them. There isn’t all that much you can do for your Bulgaria: you couldn’t be a surgeon, because you lacked the dedication and the skill; you couldn’t be a firefighter because you lacked the courage. It’s words you can offer and nothing more. Make each word count.“[470]

Никой, дори той самият, не може да измери доколко владеенето на формата от Пенков се дължи на природна дарба. Но онова, което е сигурно и личи в неговия начин на писане е, че умението му да употребява думите е школувано в една от висококачествените университетски програми по творческо писане в САЩ. Самият той е признал това по косвен начин в интервю за онлайн списанието One Story по повод разказа „Снимка с Юки“: „I’m making everything seem so premeditated here, so coolly and mathematically constructed. I mentioned already how sentimental of a person I am. I cannot calculate a story so meticulously while writing it. I am able to take it apart now and rationalize my decisions, but this is happening only after everything’s been written. While I wrote, I had only two things to lead me—my fear and my intuition.“[471] Самосъзнанието за процеса, изразено в този пасаж, идва само след сериозно обучение именно за математическото конструиране на един разказ, което се постига до съвършенство в курсовете по творческо писане. На всичко отгоре Пенков преподава такова писане.

Основният резултат от това обучение е придобиването на техники и формални писателски умения, които обаче не раждат голяма литература, ако не се употребят за изразяване на дълбоко, значимо житейско съдържание. Другият резултат е обсесия с формата, която води до маниерност и претрупаност – слабости, които се намират и в разказите на Пенков. В тези програми писателите общуват с писатели. Те губят естествения си интерес към това кой ще ги чете. И стават съвършени занаятчии. Това личи в тяхната проза. Само онези, които пулсират в крак с живота – с обществените проблеми, с читателските предпочитания, с литературната история – и не спират да четат големите произведения на големите майстори успяват да превърнат занаята в изкуство.

Ето защо е интересно – и необходимо – разказите на Пенков да бъдат анализирани, освен откъм тяхната културна екзотичност и техническо съвършенство, и откъм тяхното съдържание.

* * *

Епитафът на първата книга на Жюно Диаз, сборникът от разкази Drown („Удавен“: Riverheads Book, New York 1996) e цитат от писмо на писателя Густаво Перез Фирмат, кубински имигрант в САЩ: „The fact that I am writing to you in English aleady falsifies what I wanted to tell you. My subject: how to explain to you that I don’t belong to English though I belong nowhere else.“[472]

Днес самият Жюно формулира човешкото състояние, което е в центъра на неговия интерес така: „Когато един писател е от карибието или афроамериканец, това прилагателно задължително стои пред името му. Да си чувал обаче някой да казва бял писател?“ Макар че е бял, като писател Пенков се намира в същото състояние сред американското общество. Бих казал дори едно ниво по-ниско: расизмът е основен проблем, цветнокожите имигранти са сериозен проблем, докато белите българи дори не са проблем.

Литературата е променлив процес, вярва Жюно Диаз. Същото произведение, което сутринта не ти е харесало, ако го прочетеш след обяд може да те хвърли в транс. Онази расова толерантност, с която наглед Марк Твен създава своя Хъкълбери Фин, днес би ни се сторила най-яростен расизъм. За да бъде обаче един автор в състояние да предизвиква това променливо отношение, той трябва да отговаря на две необходими условия: да принадлежи (и да е убеден къде принадлежи) и да работи с интелекта си много повече, отколкото с интуициите си, но да не дава това да се разбере в крайния резултат. И двете се проявяват чрез езика – в този смисъл цитатът от Фирмат е метафора за културното торнадо, на което всеки изместен от родното си място писател се бори да устои.

В мен остава без отговор въпроса дали в България прозата на Мирослав Пенков трябва да се сложи в категорията Преводна литература или в категорията Родна литература. Само той може да отговори на този въпрос след време. След дълго време! Време, през което чрез езика на неговите разкази ще проличи дали знае къде принадлежи и дали е вложил в тях необходимата доза интелектуален размисъл.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (4)

- 17-10-2012|Златко

Добра е рецензията (сега вече я прочетох до края). Само началото звучи като dissing, после нещата постепенно си идват на мястото. Като се изключи ненужното указване на личното познанство с действително много известния Диас (но пък кой от нас си няма свои собствени несигурности и не върши свои собствени компенсации?), тонът и съдържанието са както добронамерени, така и действително ценни, като вид напътствия от по-възрастен към по-млад човек. Съвсем друг, разбира се, е въпросът, че акълите са си акъли, а писането си остава демонска работа, тоест там акъли няма, каквото трябва да стане, става, останалото са умувания. Още повече, когато човек идва от една култура, която не може да му предложи почти нищо като база за предлагане – и продажба, защо не и продажба? – на нещо истински оригинално, специфично и достатъчно голямо, за да впечатли света (не България – каквото и да говори иначе, тази страна не обича живи личности, те просто не са съвместими с модуса на колективно оцеляване, в който тя е потопена от хилядолетия насам; виж, като поумрат малко, може и да се каже „браво“, тогава вече може и да ги хване амнистията).

Що се отнася до самия Мирослав – добро, свястно момче изглежда (аз черпя впечатленията си от видео-интервютата, които намерих из българската мрежа; прозата му все още не познавам). Да му стискаме палци и да му пожелаем по-силничък демон. Останалото – от Господа…

- 17-10-2012|Златко

А сега и няколко по-различни приказки, понеже тук става дума и за едно лично убеждение на Златко Ангелов – а именно, че литературата и писането са въпрос на работа, много работа (оттук и естественото му преклонение пред Набоков).

Та, понеже стана дума за Набоков (нарицателният „работещ“ писател, който действително е работил като миньор над всяко парченце текст; това просто се усеща с кожата – четенето на Набоков е не по-малко работа, отколкото сигурно е било и писането му)… Като става дума за Набоков, струва си да се спомене неговата силна неприязън (меко казано) към Достоевски – доколкото знам, това е единственият сериозен познавач на литературата, който обявява Достоевски за директно слаб писател. И действително, едва ли има други двама руски писатели, чийто стил на работа, живот и чувствителност да е по-различен. Набоков е олицетворение на инак толкова липсващата в Русия голяма, уравновесена и политически балансирана, буржоазност. Набоков е епитомът на постигнатото с огромен труд съвършенство. Достоевски, напротив, е пословичният руснак според най-дебелото клише – ирационален не само по чувствителност, но и по убеждения; човек, който цял живот е писал на бегом, почти никога не е имал време да редактира нещата си, а политическите му убеждения, особено на стари години, са, както казват руснаците „хоть святых выноси“.

Защо всички тези приказки? Проста работа – защото нашего брата, интелектуалецОт български (нямам пред вид преди всичко самия себе си – това само за да се избегнат недоразуменията), ми се вижда безнадеждно разкъсан между тези две (толкова завидни) крайности. От една страна – постигната с много труд мисловност на западняк, набоковско мислене и политически убеждения. От друга – разкъсна, тип „голо дупе в коприва“, чисто източна душевност, която не ще и да чуе за разумност и компромиси от какъвто и да било вид.

Ха сега де! Накъде, душо разпъната?

(Казвам това на Мирослав, казвам го и на всички ни тук – просто защото ми се струва, че така май сме всички, ако успеем да проникнем през мътилката на огледалото нащърбено. Така че, давай през просото, Мирославе, а какво ще излезе от всичко това накрая – това, разбира се, не е твоя работа).

- 21-10-2012|Гост – коректор-любител

„В мен остава без отговор въпроса дали…“

Къде го пълният член?

- 23-10-2012|Даниел С.

Интелигентен текст. Прочетох го с интерес. Но:

Цялата дискусия се върти около факта, че Пенков е първият българин, спечелил благоволението на утвърдено световно издателство. И оттам натаък започва едно голямо чесане по главите – Защо точно той? Какво са му харесали толкова точно на него? Заслужава ли точно той да е…? Текстовете му се гледат под една особено дебела и подозрителна лупа. Не познавам лично Пенков, но смятам, че това не е честно спрямо него или спрямо който и да е писател.

Сякаш родната литература е толкова свикнала с изолацията си, че събитието някой да бъде издаден „по света“ шокира онези, които се борят да са нейни Разбирачи, изкарва ги от зоната им на комфорт. И след цялата тази дандания, те се чувстват малко излъгани, очаквали са, че ако някой пробие по такъв главозамайващ начин, трябва да е някакъв невероятен гений, философ, извънземно?

Ако бях на мястото на Пенков, въобще не бих се главоболил да заемам някакви позиции спрямо България – това е една от онези истории, които никога не свършват добре. Бих се съсредоточил върху следващата си книга. Един писател е длъжен единствено на себе си, както беше казал дядо Буковски. Освен това не е грях да си млад.

Ако има урок от тази история той е, че за да те издават на запад от изтока, трябва да можеш да пишеш. Писането, както всеки занаят се учи и се постига с труд, не е нещо което правиш набързо на някоя кухненска масичка между два запоя. Понякога имам „родолюбиви“ пориви, в които си купувам десетина или повече български книги на български език и ги чета. Подтискащо е да наблюдаваш как идеи, които сами по себе си са добри, биват унищожавани в ураган от графомания и зле артикулирани емоции, просто защото авторите явно смятат че трудът е измислен за миньорите, а не за словоблудците.

Да, Пенков е писател, който често по опортунистичен начин и без особена дълбочина използва мотива „България“ за да забавлява небългарски аудитории, но той е писател, който може да пише. Не подценявайте това.

В едно нещо Златко Ангелов е прав. Успехът не ти дава право. Не и на този терен. Дискусията е напълно уместна.

Ако критикуваме за нещо, ми се стурва че е по-добре да го критикуваме за това, че зае една такава „мързелива“ и удобна позиция в „екзотичната“ ниша: Емигрант, който пише за никому неизвестната си родина за да забавлява. Такива книги няма да го направят влиятелен писател, с такива книги той няма да промени обществото, в което живее сега – (Тексас, за бога – Тексас!) няма да се сдърпа с него, да му покаже някакво огледало, няма да предизвика дори пословичната буря в чаша с вода. Просто ще забавлява клиентелата. Това също е ок, зависи той какво иска и къде се вижда. Пенков има времето, а в момента има и сцената.

Не искам да чета безутешни неща!

Автор: Автори: Сибиле Левичароф,

Елизабет фон Таден

Ди Цайт: Седим тук във вашето старо берлинско жилище, заобиколени от книги, а отвън всичко изглежда преобърнато с главата надолу. Как въздейства върху вас тази напрегната Европа?

Сибиле Левичароф: Винаги съм следила политическия проект Европа с благосклонност. Приветствах въвеждането на еврото, защото това направи пътуванията по-лесни. Но що се отнася до икономиката, не се осмелявам на преценка, поради многобройните тънкости. Дори експертите не са единодушни.

Европейската литература от изминалите години очебийно мълчи, когато става дума за последните икономически драми, или може би греша?

Литературата реагира по принцип със закъснение, ние все пак не сме зайци-бързаци, които скокват на секундата. Разбира се, последните десет години в литературата бяха определяни и от това, че до нас достигнаха източноевропейските вълни, които имат да преосмислят доста по-различни ужаси и отминали събития от една клатеща се валута. От това възниква грандиозна литература.

Но не е ли това по-валидно за деветдесетте години?

Имам пред вид не толкова по-старите автори като Естерхази и Кертес, които определяха облика на източноевропейската литература след 1989. Моите любимци са по-млади, например румънецът Мирча Картареску, един невероятен, мощен образ, пълен с черна изобретателска енергия, или унгарецът Ласло Давараси, също такъв мрачен образ, който се опитва да улучи десетката с фантасмагорични исторически измислици, или пък Юрий Андрухович от Украйна. Той е пламенен европеец, който иска да види страната си спасена от мизерията чрез Европа.

Кое е за вас особеното в сегашната европейска литература?

Не съм чак толкова гладна за европейци, чета нови книги от всички краища на света. Само дето с тези източноевропейци се появи една група таланти, които наистина успяват да направят нещо от мизерията на собствените си ситуации. От литературна гледна точка това означава също такъв гръмотевичен удар като онзи от седемдесетте години, когато изведнъж се появиха латиноамериканците. През последно време в източна Европа възниква една литературна злост, която се различава силно от изкуството заради самото изкуство или порнографските опити от Запада на Европа.

Кои романи прочетохте най-първо?

В началото бяха Големите – Музил, Додерер, Пруст. След това, по време на следването, дойдоха французите, Франсис Понж, Реймон Кено, това беше пробуждане. Родителите ми, типични читатели от времето след войната, бяха чели своите Камю и Сартр, това беше поемането на въздух след войната. Аз прескочих този екзистенциализъм. След това дойдоха латиноамериканците. От ранните деветдесет години насам европейската литература изчезва.

Кое е неясно, кое придобива контури?

Непрестанният световен приток от всички страни, безбройните преводи правят контурите размити, а освен това съществува и тенденцията за прикоткване към американската литература. Но литературата се нуждае от заземяване, от връзка със собствената страна, собствения език. Инак се разлага в някакво пространство от непрестанно фантазиране.

Какво точно означава това, заземяване?

В мощната литература тези две неща идват заедно: едно вътрешно душевно неспокойствие на писателя, и едно заредено с конфликти неспокойствие на страната му. В езика и двете неща получават връзка, която не може да се обърка с нищо друго. Също и чрез езика ние сме туристи, по целия свят. Голямо е изкушението да се изгубят собствените езикови особености и да се пише в някаква плитка форма на „световна литература“.

Философката Юлия Кръстева смята, че европейският майчин език е преводът. Всичко вече е било [опитвано]. Затруднява ли се Европа при изобретяването на нови неща?

Не. Европа си запазва правата на свободно въздушно пространство на измислянето, но това не е нищо особено – латиноамериканската, индийската литература живее също толкова от изобретяването. Навсякъде литературата означава и освобождаване от реалното.

Коя според вас е реалността, която се изправя мощно пред нас от 2000-те година насам?

Размиването на сигурностите от какъвто и да е вид. После, един труден за овладяване приток от хора от цял свят, тоест трудността да се определи отново съответното Национално.

Не споменавате 11 септември, борсовия крах, промяната на климата, Фукушима?

Тези големи сътресения биват осъзнавани с неизбежност, и дори когато са свързани с човешко страдание, те са нещо добро за литературата. Но те не се оказват начаса включени в някоя книга, Те привеждат творбите в движение. На мен самата ми се случи така със сътресенията от 1989.

От 2000-та насам новите медии разшириха многократно глобалните си зони на влияние. Принадлежи ли това според вас към сътресенията на десетилетието?

Преломът е въпрос и на възраст. На мен той ми причинява страх. За мен трептенето на мониторите означава опасност от безкрайно разпиляване. Собствената ми възпитателна програма, напротив, би гласяла така: „Концентрирай се, човеко!“ Но това е остаряло.

Защо? Миналото десетилетие се намира и под знака на Риталина, на борбата срещу неспособността за концентрация. Какво може да предложи литературата срещу това?

Тя може да покаже, че е добре да се събере усилието, чрез един творчески акт, да не се допусне разпиляването и занемаряването на дадена тема, а да се създаде смислов космос. Романът, дори и когато изглежда нарочно разпарчетосан, е средството срещу разпиляването на смисъла. Той ви задържа.

Самоограничението струва енергия. А това води до рискове от социално изключване. Плодотворно ли е за литературата това напрежение?

Конфликтните ситуации на източна Европа носят със себе си горещо желание за един по-добър свят. Изпод купищата развалини от екзистенциални теми, възникващи от бедността, лежат изгубените изначални конструкции на тези нации, а литературата майстори непрестанно, именно от такива неща. В контраст с всичко това, западното страдание, идещо от един разпокъсан и разпокъсващ медиен свят, вече намери великолепен израз в романа на Дейвид Фостър Уолас Безкрайна смешка. В Европа обаче все още сме в очакване на роман с такова качество.

За какво би разказвал този великолепен европейски роман?

Бих могла да си представя, че по тази екзистенциална тема ще се напише някакъв модерен вариант на Обломов. Той би бил уловен в някаква охлювена черупка от непрестанни медийни ефекти и не би се осмелявал да направи нито крачка извън дома си. Би могло да се опише как загубата на телесност, осезателна или обонятелна, се извършва едновременно с преяждането на окото, което заедно с това губи усета за реалност, а значи и зрение.

Тоест, ще се превърне ли Обломов, романният герой на руския автор Иван Гончаров, в аскет?

Да, би трябвало да бъде направен като аскет, като смесица от бягство и закрила, по отношение на света. Той би бил не някаква опростена, а интелигентна фигура.

Унгарският ви колега Петер Естерхази пише, че езикът на 21 век е езикът на надеждата отвъд надеждата; един език, в който би имало някакво значение това, че всеки ден умират по 20,000 деца, защото в момента то няма никакво значение.

Европейският роман трябва все пак да притежава някаква искрица надежда. Не искам да чета безутешни неща. А към реалността на умиращите от глад деца може да се добави и това, че през последните десет години беше създаден Европейският съд по правата на човека. Това ме кара да изпитвам задоволство. Този стремеж, да не се наблюдават безучастно страданията и мъченията по далечните краища на света, е скъпоценно наследство.

Европейско?

То се дължи на Просвещението, дължи се на юдеите и християните. Както в Стария, така и в Новия завет, бедните хора за пръв път са герои, говорители на себеподобните си, достойни за спасително послание. Човек може да се чувства горд от това наследство.

Значи в такъв случай зад присмеха във вашия роман „Апостолоф“ не трябва да се открива резигнация от Европа?

В никакъв случай. Литературната енергия на възмущението също е добро европейско наследство. С удоволствие бих прочела, някога в бъдещето, някоя книга, обличаща в модерни одежди античните героични епоси, свързани с библейските теми – тоест онези истории, които са наченали континента Европа. Но не е толкова лесно да се накара Афродита да се надигне сред пяната откъм едно мръсно, пълно с боклуци море, без това да я направи смехотворна.

Източник

Сибиле Левичаров (род. 1954) е немска писателка. За романа си „Апостолов“, разказващ за болезненото отношение към баща й, и неговата родина България, тя получи голямата награда за белетристика на Лайпцигския панаир на книгата.

Коментари (14)

- 28-10-2012|лъвът от сънищата – нищо ново

Г-жа Левичароф да погледне картата /и собствените си извори/ – боклуците, които носи Голямата европейска река към нашето море, тръгват от Европа. Булимичната цивилизация цинично се надсмива над оплесканата от собствените ѝ повърни Афродита? Тази Сибиле вече я познаваме – лошо преработени антични ценности. Жената има спешна нужда от психотерапевт. Защо ли Блуменберг е любимият ѝ философ?

- 28-10-2012|кирил кръстев

Жалък Дребосък, какво не ти достига да станеш либерал? Пари, просяко!!! Виж по колко души влизат в дрипавото ти (с)писание напоследък, Алтънчо. Ножът с който режеш мухлясалото си сирене е купен от милостивите читатели, боклук!!!

- 28-10-2012|Kiril Ivanov

Това на нищо не прилича го›син Кръстев. Обеща нищо да не хапваш, а кво стана? Та ти направо се о…………

А, и сиренцето се казва „Camembert“. Това посинелото. Аз само е така да те подсетим.

- 28-10-2012|кирил кръстев

Това, което казах, прилича на онова, което направи самотчувания графоман, Алтън Енев. Той си позволи да изтрие мнението ми – тоя низък роб, който се обръща към теб с „Кире“. Не пригласяй на тоя закъснял комунист, безбожник и безотечественик, който получава читателска милостиня, за да се прави на либерален мислител със … задника си. Всичко е на мястото си, Кире.

- 28-10-2012|Златко

Какво ли да кажа? Някои неща си имат цена, това е очевидно. Която мома не иска да я щипят, да се на хваща на хорото. И все пак не престават да ме удивляват този вид изблици на облечена във въздух ненавист, предизвикана господ знае от какво… Странни хора, странно място. Място, където властва бяс някакъв, ще речеш, че сме се върнали във времената на Голямата чума…

- 28-10-2012|Златко

Кое точно мнение имате пред вид, господин Кръстев? И умната с думичките – не по друга причина, а защото те рисуват по-скоро вашия, а не моя, образ.

И все пак – какво точно съм изтрил? Това пък силно ме удиви.

- 28-10-2012|Иван

Като ще подсещаш, поне подсещай грамотно, че може да попаднеш на някой френски граф и да ти се смее. Френските графове са големи подигравчии.

Плесенясалото (едно от) е със зелена плесен, но се казва синьо сирене – fromage bleu – чийто вариант е рокфорът – roquefort. Произвежда се на пити.

Случаят с името „рокфор“ е като случая с името „коняк“ и името „шампанско“. Рокфор има право да се нарича само сиренето, произведено в селището Рокфор сюр-не-знам-какво-си във Франция. Рокфорът, който е произведен другаде, трябва да се нарича синьо сирене.

Камамберът – camembert – е бяло на цвят меко сирене, покрито със снежнобяла, копринена на пипане пухкава плесен. Традиционно се произвежда на малки кръгли питки.

Бри – brie – също е бяло на цвят меко сирене, но с по-силна миризма, и също е покрито със снежнобяла плесен. Традиционно се произвежда на малки триъгълни питки, като сектори от окръжност, за да се различава по форма от камамбера.

В София камамбер и бри могат да се намерят по около 5 лева парчето във „Фантастико“, а германски камамбер по 1.80 лв. и френско бри по 2.20 лв. парчето – в „Лидъл“. Тези в „Лидъл“ са по-хубави, а ако се оставят още един месец след срока, стават още по-хубави.

- 28-10-2012|Иван

Прегледът на основните френски сирена беше за „Кирето“:)

- 28-10-2012|Kiril Ivanov

Вчера една съседка ми каза Петко. Бех с една тесла у ръката щото праа ремонт, и а да я делнем, ма и простих, щот аз съм добро момче. Даже и оприх прозореца, че не се отвараше. Та така. Требва милост го›син Кръстев. Даже към Левичароф.

А посещението на ЛП е изключително доброволен action и нема кво да се държите като изнасилени.

- 28-10-2012|Златко

Предполагам, че ви е простено да се обърквате с нещата компютърни, господин Кръстев, тъй като, доколкото разбирам, не сте от най-младите, а тия машинки по принцип обичат да се шегуват с хора, които не ги разбират. Казано по-простичко – не само, че не съм трил нищо, ами и, ако се огледате малко по-внимателно, сигурно и сам ще откриете, че и двата коментара, които написахте днес под текстове на Сибиле Левичароф, си стоят непокътнати и никой не ги е пипал. Неудобният въпрос, господин Кръстев, обаче си остава – сега, след като смъкнахте маската на култивиран и префинен иронист, за да покажете какво всъщност стои зад нея, как точно мислите да продължавате? Някак не върви да кажете „съжалявам, сбъркал съм“, след всичките балканизми, които наредихте през последните два часа. От друга страна, грешката ви е очевидна и отричането ѝ само ще ви направи още по-смешен. И тъй, накъде сега, господин Кръстев?

- 28-10-2012|Златко

Сега, за да направим равносметката: никой от нас не е предпазен, на каквато и да е възраст, от изпадането в детински настроения и съответното вършенето на детинщини. Проблемът е в това, че, когато в подобен момент човек натисне педала на газта до дупка, без да мисли за това, че може и да му се наложи да се връща обратно, то действително обратен път вече няма: оплескал се е човекът до уши и, каквото и да прави оттук нататък, хората вече няма как да го вземат на сериозно; детинщините могат да бъдат простени и разбрани само когато в тях е останал поне един минимум на разсъдък, който да позволи съответното разбиране.

С по-малко приказки: струва ми се, че, ако по някое време успеете да се успокоите, и сам ще разберете, господин Кръстев, че с последните няколко ескапади вие на практика си наложихте авто-забрана върху правото на реч: не може да говори повече човек, който е показал, ако и в момент на краен гняв, че не притежава способността да влага в думите си онзи минимум на здрав разум, който е необходим винаги, абсолютно винаги, за да може да се направи разлика между пълната детинщина и просто гнева. И така – не се опитвайте да говорите повече тук, няма да ви го позволя (с изключение на случаите, когато не съм на компютъра за няколко часа, през което време можете да си лудувате колкото искате – в края на краищата, всички сме имали деца, нали така?)

С приятелски поздрав,

Златко Енев

- 28-10-2012|Kiril Ivanov

Е кво очакваш от човек с тесла Ванка. Поне е спазен принципът. Най– много научаваш кога сбъркаш. За сиренцето.

- 28-10-2012|Иван

Абе радвам се да помогна бе, Кире, какво сега, да не ти ли казвам. Много си падам по всякакви сирена и съм ги изучил добре.

Ти сега… с теслата… на единия ми дядо теслата изобщо не му беше непозната. Рафтовете ми и на село, и тук в мазето са правени с неговата тесла. Ще изкарат още стотина години минимум. За мен теслата не е признак, че стоиш по-ниско в обществото, напротив, гледам като голи охлюви тия, дето не знаят какво е тесла, а се правят на гражданчета. Има си моменти да си финяга, има си и моменти да хванеш здраво лопатата или бела, ако потрябва.

Хубаво е да знаеш и за теслата, и за рокфора. Представи си, оставил си теслата, измил си се, поканен си на вечеря и на масата срещу теб едно момиченце, очите ти остават в него. И ти възкликваш: „Ааа, какъв хубав камамбер!“ А то рокфор. И тя си вика: „Егати неграмотника.“ И ти може да си професор по ботаника и само заради това да изпуснеш любовта на живота си. Не бива така. Трябва да си подготвен за всякакви ситуации:)))

Ако си падаш по такива сирена като мене, иди утре до „Лидъл“ и за нищо пари ще си накупиш сума ти пакетчета, хубави, стегнати, ще си ги ядеш дълго време.

- 11-11-2012|Ясен Б.

Тази простащина в общуването щеше да е забавна, ако не беше толкова отчайващо трагично- провинциално – комплексарска…(имам предвид тона на коментиране).

Очевидно е, че хората или не са чели „Апостолоф“, или се прявят, по непонятни причини, че не знаят за кого става дума…

Какъв Рокфор, какъв Чедър. Тя говори за литература и за духовни неща (Или бъркам нещо?)

Понякога е гнусно да си българин. (което Сибиле Левичароф всъщност майче намеква или в „Апостолоф“)Или го крещи направо!

Това вечно оплакване…

Автори: Орхан Памук, Михаел Туман

Ди Цайт: Седим тук в една вила на остров Буюкада, пред нас е Истанбул. Този остров има много истории; дълго време е бил обитаван от гърци, Леон Троцки е намерил тук убежище. Какво означава за самия вас да прекарвате лятото тук?

Орхан Памук: Островът на принца, Буюкада, е за Истанбул онова, което е Капри за Неапол. Същото късо разстояние, същият туризъм. Тук дори си имаме хотел „Капри“. Истанбулската буржоазия е открила Принцовия остров като място за почивка още преди повече от сто години. Той се е превърнал в космополитно място, защото малцинствата – гърци, арменци, евреи – са заживели тук. Те са били властващият буржоазен елит в късната Османска империя. Даже по времето на моето детство, в началото на шестдесетте години, ресторантите в Буюкада се държаха от гърци. Още като дете прекарвах летата си тук. Едно лято без Принцовия остров не е лято.

Кое според вас е нещото, което определя европейската литература?

Откриването на малкия човек за литературата е голямо европейско откритие. Противоречието днес се състои в това, че Европа се страхува от малкия човек, когато той идва не от нея. А в какво се състои обединяващата европейска мисъл: в религията? Или все пак по-скоро в идеите за равенство, братство, свобода? Какво да се прави с имигрантите, с бежанците, които желаят да се заселят в Европа? Най-големият проблем в европейското мислене и литература е какво да се прави с имиграцията, с гладните хора от Азия и Африка? Трябва ли те да бъдат спрени? Но как да се обоснове това етически? Как може човек да бъде интелектуалец, който възхвалява равенството и братството – но игнорира проблемите на имигрантите? Европа е объркана. В момента се изгражда висока стена между Гърция и Турция.

Привлекателна ли е все още тази Европа за Турция?

Що се отнася до присъединяването на Турция към ЕС, тук при нас, а и в ЕС, имаше мнозина, които бяха против него. Никола Саркози и Ангела Меркел имаха успех с критичния си курс срещу Турция. Това разочарова не само мечтаещи за Европа писатели като мен, но и цялото общество. Не бяхме очаквали такова отхвърляне.

Някои хора подчертават също и противоречията в литературата, и твърдят, че индивидуалното търсене на „аза“ на Запад се противопоставя на духа на общността от Изтока. Вярно ли е това все още, било ли е изобщо вярно някога?

Това така наречено „Изток-Запад“ противоречие не е нищо друго освен противоречието между модерност и пред-модерност. Преди Ренесанса и индустриалната революция европейците също са разсъждавали повече в духа на общността. Но европейската литература изведе на преден план и нещо друго: секуларния респект към текстовете. Текстът вече не е нещо свещено, а само човешко, и може да бъде преобръщан и променян, така че светът да се разбира по нови начини. Затова пък междувременно авторите на Запад се почитат като светци.

Кои бяха за вас върховете на европейската литература от деветдесетте години?

Откриването на световната литература отвъд Европа, на глобалната литература. Ние пътувахме повече, самолетните билети станаха по-евтини, светът – по-малък, опознахме се взаимно. Деветдесетте години бяха определяни и от продължаващия бум на латиноамериканската литература с Габриел Гарсия Маркес и Варгас Льоса. Европа беше център на световната литература далеч в 20 век. Но през 90-те години тази доминация приключи. Когато някой европейски писател вземеше в ръка писалката по това време, той вече не знаеше със сигурност дали светът ще забележи нещо от усилията му. Европа изгуби несломимото си самочувствие.

Кой европейски писател ви впечатли най-силно през 90-те години?

Умберто Еко, който съживи понятието за постмодерност и вероятно беше най-изобретателният писател на тази епоха. Той беше може би единственият глобален автор, когото Европа създаде през това време.

Краят на Студената война събра отново разделените половини на Европа. Чувстваше ли се Турция изключена по онова време?

Краят на Съветския съюз обърка турските автори, и най-вече ония, които преследваха политически мотиви. Турската разновидност на социализма беше идеализирането на авторитарната държава. Именно нея възпяваха тези левичари. Техният славен социализъм изчезна. Но това не изключи [от Европа] Турция като цяло. То беше проблем на тези автори и интелектуалци. Изолацията на Турция дойде по-късно, при дебатите около присъединяването, когато Европа разби сърцата на много хора в Турция.

Може ли да се каже, че Европа обръща прекалено малко внимание на турската литература?

Вечното оплакване, че не получаваме признание, е проблемът на Турция. Но аз не съм от турското министерство на културата. Аз пиша книгите си и гледам какво излиза от тях. Посланието се разпространява чрез преводи по целия свят.

Опитвахте ли се да отразите в книгите си някакъв определен дух на деветдесетте години?

В Името ми е червен се опитах да съживя по литературен начин мистичната турска традиция. Взех определени събития и разкази от историята на исляма и ги преработих по постмодерен начин. Ляво-интелектуалният секуларен истеблишмънт в Турция не искаше да знае нищо за тази мистична традиция. Те твърдяха, че Европа винаги е била секуларно място. Това е осакатеният позитивизъм на тукашния секуларен елит.

В книгите си вие описвате блясъка и нищетата на секуларната турска висша класа, която гледа с такова удоволствие към Европа. Какъв е проблемът на тази буржоазия?

Техният живот е и мой живот, ние сме от една и съща класа, идваме от същите улици, имаме същите навици, пазаруваме в едни и същи магазини. Писах за тях с любов, но ги направих да изглеждат и комични. Тази буржоазия ме вбесява. Презирам тяхната надменност, тесногръдия им егоизъм и начина, по който те ненавиждат съотечествениците си. Секуларната турска аристокрация не се смущава от военни преврати или от малтретирането на кюрдите. Тя гледа отвисоко на голяма част от турските жени, защото те носят забрадки. Това ми напомня отношението на белите към чернокожите в Южна Африка от преди време.

Но не се ли промени всичко това по време на управлението на консервативния премиер Реджеп Ердоган?

През изминалото десетилетие тази аристокрация утрои доходите си и изгуби част от политическото си влияние. По-умните сред тях осъзнават реалността. Те придобиват някакво усещане за респект.

Кое е европейското в тази класа?

Много неща се ограничават до стила на живот и купуването на европейски маркови стоки. През шестдесетте и седемдесетте години те пътуваха до Европа, за да пазаруват. Днес си купуват европейски стоки по елегантните улици на истанбулския квартал Нишанташ.

Междувременно обаче имат конкуренция. Консервативната, религиозна средна класа също забогатя…

Да… те вече също пазаруват в Нишанташ. Това са новобогатите от Анадола, които през последните десет години придобиха голямо самочувствие. И това те дължат също на натиска откъм Европа, на реформите, които Турция извърши в резултат на това.

Източник

Орхан Памук е един от най-значителните съвременни турски автори и носител на Нобеловата награда за литература за 2006 г.

Юг и щастие

Автор: Флавио Сорига

За да напиша тази статия или записка от дневник, а може би разказвателен или изповеден текст, аз сложих в стереоуредбата един диск с танга. Защото съм от Буенос Айрес, ако и още никога да не съм стъпвал в този град: въпреки това той си е мой, все едно наистина. Защото преди всичко друго аз съм от юга и познавам добре следобедите от Палермо, разходките край пристанището, прекрасната жега в разгара на лятото, когато не можеш да си поемеш въздух, а само да се потиш и да си мечтаеш, да се отпуснеш на някоя пейка с една студена диня, а после да си представяш бъдещето – далеч оттук, някъде другаде, не знаеш точно къде, но все пак го има, още по-горещо оттук и по-хубаво от всякога.

Миналата година бях за пръв път в Севиля и веднага се почувствах у дома: келнерите нахални, хората кисели, стари жени с броеници в ръка, кафенетата пълни с прилични и меланхолични възрастни мъже; портокалите, хлябът, доматите. Аз съм южняк и европеец, и италианец, и сардинец. Всяка от тези принадлежности е както истинска, така и измислена, реална и въображаема, случайна и желана. Преди всичко друго съм сардинец: роден и израсъл на голям остров, на който винаги ще принадлежа, далеч от останала Италия и Европа; един остров, за който никой не е споменавал в продължение на столетия, а когато пък са почнали, то е било само за да казват, че това е Патагонията на Италия – една безкрайно далечна, безкрайно тиха земя, пълна с дива природа и лениви и обидчиви, там където не са си направо зли, обитатели.

Идвам от Сардиния и днес, когато правителствата от севера на континента току заплашват държавите от юга с изключване от Европа, започвам да забелязвам, че по принцип тези заплахи ме оставят напълно равнодушен: защото аз съм израсъл извън Европа. Наистина съм израсъл много далеч от вас, далеч по-далеч, отколкото можете да си представите, като грък на някое от най-малките и забравени от Бога островчета, като абориген, като червенокож. Наистина е така, ако и да не мога сега да ви обясня защо и по какви причини, нито пък някой е успявал да го обясни досега – дори и ако вие може би ще намерите тази идея нелепа и ще си кажете, че преувеличавам ей така, от единия инат – аз наистина съм, както и всички сардинци от селата в Сардиния, червенокож. Индианец, израсъл в едно село, което ми се струваше като затвор, но разбира се беше не затвор, а просто омагьосан гъсталак, мечта и чудо, каквито в действителност са всички, или почти всички, места, по които сме израснали – във всеки случай такива, каквито можем да си ги припомним вече като пораснали, а още повече на стари години. Израсъл съм в Юта – едно място, което – може би името вече го подсказва – беше като резерват за сиукси, населено от сардински червенокожи от равнината Кампидано близо до Каляри, и отдалечено от Берлин, Рим или Барселона на стотици хиляди километри.

Сега живея в Рим, но съм аржентинец, грък, лузитанец[473] и преди всичко сардинец, и все още гледам на живота като сардинец, който е тръгнал по света с тази тъмна, дебела кожа на горд и малко високомерен индианец, с всички слабости и несигурности на червенокожите по целия свят. Какво общо има тогава Европа с мен?

Доста много неща, защото Европа е, така си мисля, онова, което ние искаме да бъдем, ние всички, родени през последните четиридесет години и израснали с програмата Еразъм, евтините полети, с бейсик инглиш, който всички ние владеем донякъде – островни индианци и граждани на Франкфурт, които слушат една и съща музика, гледат едни и същи филми и използват за работа едни и същи компютри. Чудесно е, че този фестивал е поканил писатели да пишат за идеята-Европа.[474] Защото, може и да е вярно, че хората са определяни от валути, но освен това те са определяни и от истории, в които разпознават част от себе си – истории, които ги карат да виждат и чувстват себе си като част от някаква група, примерно даден народ. Обикновено за това се грижат писатели, платени от правителствата – писатели, които карат хиляди и хиляди хора да обличат униформа, да вземат в ръка пушката и да умират за Народа и Родината (изписвани с голяма буква навсякъде по света). „Да живее Италия, смърт на австрийците!“ (или испанците, руснаците, немците, или който и да е, винаги се намира по някой, когото трябва да убием в името на заплашения Народ и славата на Родината).

Нашата днешна Европа за щастие не призовава никого да грабва пушката. Но въпреки това се намират неспособни управници, лениви журналисти и всякакви други недоброжелатели, които крещят лозунги като във война, които запокитват обвинения срещу предполагаемите врагове, изкопават прашни понятия от старите битки и окопи и говорят по телевизията така, сякаш държат на масите някаква реч откъм някакъв фатален балкон. А ние, индианците от провинцията, ние писателите с повече или по-малко доловим глас, можем само да казваме собствените си малки и неуверени истини, по фестивалите, където сме поканени като гости. Ако бих бил писател от времето непосредствено след войната, то бих казвал, че никой не трябва да пипа немците. Че никой не трябва да смята, че безкрайното страдание, причинено на света от група душевно болни водачи, трябва да бъде отплатено на шивача от Франкфурт, на земеделеца от Мюнхен или жена му, която е изгубила двама синове, на всички обикновени хора, които са преживели войната. Че никой не трябва да обърква живеещите в Германия хора с немския народ. И когато днес трябва да кажа нещо за Европа, то е същото, повече или по-малко: че няма народ от южняци, който си живее живота, докато прилежните народи от Севера се трудят неуморно.

Чичо ми, който цял живот блъска във фабриката, също като работника от Щутгарт, само че с по-малка заплата от работника в Щутгарт, чичо ми не е живял над чергата си, както изглежда смятат някои хора от Европейската централна банка. Никога не е пристъпвал в някой бутик, никога не си е купувал Мерцедес, а къщата построи според възможностите си. Баща ми, който цял живот беше италиански държавен служител, без нито веднъж да отсъства по болест, без да се скатае нито един-единствен ден; баща ми не е някой богат италиански чревоугодник, който е изял спестяванията на холандците; населението на Италия не е народ от лентяи, италиански народ няма: има италианци, които работят и плащат данъци, както и закоравели данъчни измамници; италианци, които плащат дълговете си, както и изпечени мошеници – точно както и в Германия, в Португалия и в Лондон. Няма работлив немски народ, който трябва да се защищава срещу един гръцки народ, който пък трябва да плаща за грешките и измамите си; точно така, както няма и някакъв народ, който трябва да бъде държан отговорен за военните престъпления на водачите си: всеки си има своите собствени, лични грешки и само за тях той трябва да плаща.

И ако бихме искали да изградим една голяма, дружелюбна, мирна родина, по-добра от страните, на чието място тя трябва да се изправи, ако бихме искали да изградим нещо като европейско отечество, то трябва преди всичко останало да направим едно: да приключим веднъж завинаги с войнолюбивите фрази и тяхната реторика – приказките за гърци срещу немци, за затягане на колана, подновени усилия за спестяване, реванш; всичко това трябва да престане веднъж завинаги. А инак, ако пък не трябва да има Европа, то аз ще се върна в полетата на моя си резерват. Все някак ще оцелеем, аз и моят малък народ. Поне ще отиваме през лятото до морето и ще гледаме към Африка. Както, ако трябва да говорим право, сме го правили винаги.

Юта, 1. Август 2012

Източник

Флавио Сорига е италиански писател и журналист. Той живее в Каляри, Болоня и Лондон.

Коментари (7)

- 09-10-2012|Kiril Ivanov

„Лузитания е названието на стара римска провинция на Апенинския полуостров, обхващаща днешна Португалия и части от Естремадура, южна Испания. Бел. пр.“

Предполагам грешка на езика. Перинейски.

- 09-10-2012|Kiril Ivanov

Пиренейски. Моля за извинение.

- 10-10-2012|Ирина

Чудесно изказване на младият гражданин на Европа – „онова, което ние искаме да бъдем, …“ – „всеки си има своите собствени, лични грешки и само за тях той трябва да плаща“, но Европа не се управлява от единно правителство и е нормално организираните северни да ни държат сметка за липсата на „common sence“ при управлението на своите части от общия дом.

- 10-10-2012|Майя Маркова – несъгласие

Не разбирам защо, след като бюджетните разходи твърде много надхвърлят приходите (и това става в някои страни от ЕС в по-голяма степен, отколкото в други), авторът не иска да чува „войнолюбиви фрази… за затягане на колана… и подновени усилия за спестяване“?

Просто ми се губи алтернативата. Освен наистина да „разпуснем“ ЕС и – който откъдето.

- 10-10-2012|кирил кръстев – Нощна стража

Прав, но не пръв, мечтател си: свириш нежна нощна музика на разума, но Парлин* – новият Рим – слуша метал-хитове за парите на Европейската си империя, парий Сорига. С теб съм, съболезнователно прав си, но проглушените ни от нея умове са мързеливи като звъна на монетите, които секат в Парлин паднали ангели, нов римлянино. Знаеш ли как да го заглушим, кажи, защото и аз съм вече капнал от безсилие? Голяма пура си захапал, Флавий Сорига, но моля те, не я пали.

* Парлин – Париж + Берлин

- 10-10-2012|Златко

Благодаря, Кире, тук напълно съм объркал названията. А що се отнася до патоса на младия сардинец, той ми е донякъде симпатичен, но аз също като Майя и Ирина не мога да го споделя. Не става с взаимни обвинения, това е ясно. Но пък и с взаимни оневинявания също няма да стане. Когато няма пари, а всички искат да живеят възможно най-добре, все някой трябва да даде пример и да започне да затяга колана, без да се сравнява непременно с най-богатите в компанията. Това си е израз и на реализъм, и на зрелост, и на скромност. Едно от нещата, които истински ме гордеят в днешна България, е точно нещото, в което ни обвиняват съседите-гърци: че сме били роби и че, вместо да сме били излизали на повечко стачки и демонстрации, като тях, сме предпочитали да затягаме коланите и да приемаме орязването на социалната държава, в името на бъдещите поколения. Е, ами как иначе? Да папкаме сега на корем, а пък после кой ще плаща – негов си проблем, така ли? Не мога да го разбера такова мислене, може би защото идвам от дребнобуржоазно, с изключително строга финансова дисциплина семейство. През живота си не съм имал нито стотинка дългове, колкото и много шансове да ми е отрязало това (но пък и никога не съм мечтал за бизнес-кариера и не притежавам нито собствено жилище, нито дори кола, така че ми е все едно). Разбирам с главата си, че има много ситуации, при които да откажеш правенето на дългове означава и да се откажеш от шансове за растеж, но, признавам, растежът на вересия ме изпълва с напълно ирационален, атавистичен страх, който цял живот ме е държал здраво под юзда. Дете на дребни обстоятелства съм и такъв ще си остана. И това е нещото, което определя мисленето ми по въпросите финансови, били те мои лични или ония на Европа: като няма пари, стягаш каиша и напъваш с повечко работа, а не да гледаш злобно в чинията на съседа и да си мислиш „защо пък той да има, а аз – не?“ Защото „защо“, това е. Ако повечко хора на тоя свят биха били в състояние да поизчакват малко със забогатяването, или дори да се откажат напълно от него, в името на един по-скромен (не скотски) живот, то планетата едва ли щеше да бъде под такава огромна заплаха от самоунищожение.

Но, повтарям: аз съм дете на дребни обстоятелства и съм склонен да приема, че мисленето ми по тези въпроси може би е просто дребно. Не знам, вече не се замислям над такива неща. Този живот очевидно ще премине в (щастливо) безпаричие. Имаше по едно време пари, но щастлив не бях. Сега ги няма, и се чувствам великолепно. Не знам дали между тези неща има някаква връзка, просто отчитам онова, което показва вътрешната ми стрелка.

Хайде, че пак стана пладне…

- 11-10-2012|Манол Глишев – Отлично!

И все пак, има такова нещо като „гърци“ или поне има реални резултати от популизма на куп гръцки правителства и социалната инерция на милиони гръцки граждани с ниска икономическа и политическа култура. Но да не говоря лошо за тях, у нас нещата стоят доста по-чудовищно.

Иначе познавам хора от Сардиния и, да, по нищо не се различават от представите ми за за напълно нормални, трезви и бачкащи личности. Чудесен текст, иска ми се повечето от нас да бяха „сардинци“.

„Туга за юг“ отвсякъде.

Чук-чук, кой живее в Теремок?

Автор: Михаил Шишкин

Всеки руснак знае от детската градина приказката за „Теремок“, къщичката в гората. Това е малка, удобна къщичка, в която живеят различни горски животни. Там идва например жабата Квак, чука на вратата и казва: „Чук-чук! Кой живее в Теремок? Пуснете ме да живея при вас!“ Пускат го и всички се чувстват уютно. По същия начин са допуснати и малката мишка, и петела Кукуригу – в къщичката има място за всички. А после идва мечокът. Как точно свършва приказката, ще ви разкажа след малко…

Европа много напомня за тази горска къщичка. Тя е удобна и приятна, всички искат да влязат в нея. Малко е тесничко, но затова пък политически-коректно. От време на време човек се поскарва със съседите заради дълговете, но там, където има обич, има и караници. Защото европейските животни знаят много добре: немците имат пари, те ще стигнат за всички. Накратко, всички в къщичката се познават добре. Но дали ги познава и мечокът? В края на краищата, те живеят в една и съща гора… Но този мечок има такава една загадъчна душа. Никога не се знае какво ще му скимне. А и как мирише…

Мишка, мечокът, цял живот е измъчван от съмнения: европеец ли е той всъщност или все пак не? Гората, разбира се, е същата, но мечокът ходи по отделна пътека. Той е някак странен – не животно, ами някакъв Хамлет. Ту ще смачка или изяде всички наоколо, ту пък ще изпадне в дълбок сън и ще се измъчва в разкаяние и мъдруване. И му се ще, с цялата му мощ, някак да спаси света. И на сън, и наяве му се привижда, че бърлогата му е Третият Рим, умножен по Третия Интернационал. И тогава започва да съчинява поезия: „Всички знаят, че земята започва при Кремъл“. И страда безкрайно: ту има киселини или мания за величие, ту пък лошо храносмилане, поради комплекси за малоценност.

След татарите Европа винаги е била Враг номер едно за Русия.

Петър Велики в никакъв случай не е възнамерявал да „европеизира“ пущинака на края на континента. Той се нуждаеше от западната военна техника, за да води война със същия този Запад. Но с притока на „гастарбайтери“ от Рейн към Нева и Москва с неизбежност започна и размиването на ценностите. Под плочата на тоталитарното руско съзнание беше поставена бомба с часовников механизъм – първенството на ценностите на личния живот.

Не-тоталитарното съзнание намира израз в литературата, която през 18 век идва от Запад заедно с идеята за човешкото достойнство. Първото столетие на руската литература се определя по принцип от преводи и имитации. За да се изрази индивидуалното съзнание, липсва необходимия вербален инструментариум. Той трябва първо да бъде създаден. Писателите, принадлежащи по рождение към руския език, въвеждат липсващите понятия: общество, влюбеност, човечност, литература.

В Русия възниква индивидуално съзнание и най-умните глави започват да се оглеждат, стряскат и размислят: Кои сме ние? Откъде идваме? Защо сме роби?

Пьотр Чаадаев удивява току-що възникващото общество с една проста идея: руснаците не са богоизбран народ. Русия не е Трети Рим, а недоразумение. Нещастието на Отечеството се състои в това, пише той в открито писмо до една дама (на френски), че ние сме приели не римо-католическата, а византийско-православната вяра и чрез това сме се отрязали от Европа и нейното историческо развитие. Списанието [в което се появява това писмо] е принудено да преустанови издаването си, издателят Надеждин е изпратен на заточение, а Чаадаев, по заповед на монарха – официално обявен за луд. Но „философските писма“ на лудия от Москва излизат в тогавашния Самиздат и се превръщат в основополагаща идея на едно от основните направления в руската мисъл – „западничеството“. Борбата по идеологическите барикади не е утихнала и до днес, а основният руски въпрос все още не е получил отговор: била ли е цялата руска история просто задънена улица, трябва ли сега да се върнем към европейските ценности и в лоното на европейската цивилизация, или Русия трябва да върви по свой собствен път?

Оттогава насам в Русия е възникнала една странна ситуация. Две духовно и културно различаващи се нации споделят една и съща територия, макар че и едните, и другите са руснаци и говорят един и същи език. Едната част от народа живее предимно в провинцията – тя наброява много милиони бедни, необразовани, впиянчени хора, които живеят в едно мисловно средновековие. Другата, по-голяма част, се концентрира в двете руски метрополии – това са образовани, заможни хора, които са пътували по цял свят и имат европейски представи за обществените структури. За едните само Бащицата-цар може да възстанови с желязна ръка реда в Русия. За другите цялата руска история е едно кърваво блато, от което трябва да се спечели земя, която да се подреди по европейски либерален обществен маниер. До какво доведе това обществено противоречие през 1917 година знаем всички. Последиците от тази ужасяваща руска катастрофа не са преодолени и до днес.

В Русия все още се разиграва същата игра за трима играчи: народът мълчи; тепърва възникващото общество изисква „швейцарско“ народно управление и обявява война на правителството; за държавната власт пък остава единствено или да абдикира, или да затегне гайките още по-здраво. През 1917 тази държавна власт абдикира до степн на саморазпадане и страната потъна в такава анархия, че се появи нужда от невижданата дотогава диктатура на Сталин, за да се възстанови реда.

В може би най-руския текст от руската литература, „Мъртви души“, Гогол сравнява моята родина с диво препускаща тройка, която задминава останалите страни и държави: „Накъде си се втурнала, о, Русия? Дай ми отговор? Мълчиш.“ Всеки руски ученик познава тези редове. Те са давали надежда на цели поколения руски читатели. Накъде препуска тройката – дали към светлото бъдеще?

От времето на Гогол са изминали двеста години. Страната е събрала исторически, а народът – генетически опит. Епохалните опити за освобождение доведоха до още по-ужасяваща диктатура, при всеки режим най-надарената и активна част от народа беше или унищожавана, или принуждавана да емигрира. Ах, в светлината на този опит големият писател днес сигурно би сравнил Русия с влак от метрото, който пътува безспир от единия до другия край на тунела – от диктаторския ред към анархо-демокрацията и обратно. Това е неговата отсечка. В този влак не може да бъде достигната никаква друга цел.

На моето поколение беше дадено да се носи и двете посоки из руския тунел. Перестройката и слабостта на държавната власт потопиха страната в хаоса на деветдесетте години, след което влакът се отправи в обратната посока и ние отново се оказахме в новата путинова империя.

Ако се сравнят сегашните събития в Русия с историята на Европа, то руснаците се намират отново малко преди буржоазна революция. Но дали тя ще успее? Моите родители живееха в комунистическия робовладелски ред и ме доведоха на бял свят като съветски роби. Неочакваната смърт на последните трима генерални секретари на КПСС доведе Русия до „демокрация“, която се превърна в патриархалната феодална система на Путин: властта се основава отгоре до долу на личната преданост на васалите (губернатори, кметове, областни префекти и т. н., до най-дребното ченге). Тази система е много устойчива и аз се страхувам, че не само едно руско поколение ще бъде родено и принудено да живее вътре в нея.

Но какво трябва да прави „европейското малцинство“ в Русия? Да се опитва да се бори срещу правителството? Да емигрира? Или, в края на краищата: ако се приеме демократичното обявяване на волята на мнозинството за единствено правилно решение, то ще трябва да свикне с мисълта, че в Русия, дори и при най-свободни избори, Путин отново ще бъде победител. За феодалния манталитет на мнозинството от населението на нашата огромна страна, държавната власт открай време е нещо сакрално, просто защото е власт, тоест сила. Ето защо винаги се избира силата.

Всички събития от последно време показват, че в Русия отново се затягат гайките. Правителството не възнамерява да отстъпва дори и на крачка. На всички, на които не се харесва да живеят в системата на Путин, се обяснява недвусмислено, че трябва да напуснат страната – границите са отворени. Ние сме на прага на едно ново Велико преселение на народите. То вече започна. В следващите години стотици хиляди хора ще се преселят от Русия в Европа.

Но нека отново се завърнем към „Теремок“. Всички опити на мечока да се набута в горската къщичка, разбира се завършват неуспешно. Той се разгневява и сяда върху нея. А с това свършва и къщичката, и приказката.

Върху къщичката Европа сядат обаче с цялата си тежест и други мечоци – африканският и азиатският. И никакъв парашут не може да спаси тази европейска къщичка. Европа от 21 век е станала прекалено малка, за да може да си позволи да ври в собствен сос и да мисли единствено за себе си. Преди да е станало прекалено късно, „европейските животни“ трябва да се освободят от тясното си европейско мислене, за да решат глобалните въпроси, пред които е изправена и Европа, и цялото човечество. Защото нашата къщичка е нашата Земя.

Източник

Михаил Шишкин (род. 1961) е руски писател и журналист. От 1995 насам живее и работи в Швейцария. Книгите му са преведени на 14 езика. За романа си „Венерин косъм“ получи през 2011 г. авторитетната Международна литературна награда в Германия.

Краят на света се отлага

Автор: Румен Леонидов

Краят на света се отлага

Защото предстои стогодишна война за очовечаването на човечеството

Краят на света се отлага не защото древните погрешно са провидели настоящето ни или ние лошо сме си превели предсказанията им. Напротив: през 2012 наистина идва краят, но не на света, а краят на ХХ в. И започва новото столетие, тръгва нова епоха, след финала на безсъзнателното ни поведение. Защото не хронологията на датите са важни, а същността на събитията, които предизвикват трайните промени в историческия календар на света. Точно те разчертават относителните граници между живите и мъртви времена, между застоя и еретичното му отрицание, между безвремията и междувремията.

Светът едва днес започна да прозрява, че след смъртта на комунизма умря и старият капитализъм.

За първи път кризата на християнските добродетели, или кризата на морала като общочовешка ценност, доведе до световна икономическа криза. Тя е свързана както със светотатствения светоглед на безсмислено богатите, както с алчността и душевната затлъстялост на умиращата от преяждане средна класа, но и с отчайващата духовна нищета на нищия обслужващ персонал, наречен най-общо народ.

За първи път демокрацията и пазарната икономика се изправиха една срещу друга, като две отровени от собствената си отрова, змии. Пазарът продаде себе си. И изяде гражданско общество. То оцелява на части: в него или няма демократично неподчинение или ако го има, то само до-писва, а не пренаписа дневния ред на обществото.

Защото механизмите на амортизираната демокрацията са изхабени и демодирани, и спряха да произвеждат устойчиво бъдеще, както и надеждно настояще.

Тя възпроизвежда миналото: работническата класа уж живееше в рая, но преди да бъде разбогатена, бе превърната в плоскодънна лодка, върху която средно богатата прослойка дълго време се носеше по средата на течението. Но лодката взе, че се обърна, защото течението тръгна назад. И средната класа започна да потъва и да се преселва от вчерашния кредитен рай към днешния ад от задлъжнялости. Пита се кой е по-луд: който предлага банковата баница или който я яде, без да мисли, как ще я плати? Кой е по-алчен – банкерът-лихвар или средно класовият алчник, който е свикнал да взима заем от едно място, за да го върне на друго, пък каквото ще да става? Как се казват онези, които плюскат в луксозен ресторант, а сетне не им стигат парите да покрият сметката… Подсетете ме, на български имаме стотина думи за подобен тип паразитиране, но ако на американски няма такова понятие, трябва да си го измислят… За да стане нарицателно за следващите поколения англосаксонско говорящи люде, които днес са мнозинство на планетата ни.

За това не идва краят на света, а идва краят на моралната агония, която тресе целокупния християнски свят. Той вече много лошо управлява света, живее без страх и без любов от Бога, безчестен е спрямо собствените си морални устои и не размножава вярата в силата на доброто.

Западната цивилизация уби хуманните си идеали, заради които води тежки стогодишни войни: за просвещение, за просветление, за повече граждански права, за повече човечност, за макс справедливост, за защита на обществена чест и частната собственост, за лично достойнство на човека.

След 1990 г., когато комунизмът формално рухна, цивилизованото човечество си отдъхна – Студената война свърши, термоядрената се отдалечи като възможност. Но Западът като цяло, остана без видим враг, без онова, което го стимулираше да бъде верен на принципите си. И най-неочаквано той се оказа по-глупав от очакваното: нито за миг не се осъзна, че в безпощадната битка със своя противен противник е заприличал на него, че се е превърнал в негово мрачно подобие. Че новите глобални условия изискват от Запада да бъде съвсем нов, а не пиян от щастие победител, да бъде умен лидер, загрижен за предстоящото сражение със собствените Ѝ недостатъци.. Да бъде силно притеснен кой път води към Съвършенството.

Вместо това Западът се оказа повече от противен и не само до доказване на противното. Той не успя да се самоопровергае, за да дръпне човечеството към поредния етап на духовното усъвършенстване, а ръгна да печели нови пазари, да прави виртуални сделки, да се сработва с назначените комунистически капиталисти, да души с разширени ноздри за по-евтина работна ръка… И да обръща гръб на родните си наемни работници.

И в така внезапно възникналия аморален вакум задълго се настани черната дупка на глобалната икономика, през която продължава да изтича излишъкът от ненужното ни време и да протичат неуправляеми световни процеси.

Един от тях е събуждането на мъртвия комунизъм, но не като държавен капитализъм, а като религиозен фанатизъм. Този нов вид комунизъм обаче няма идеологическа основа, а има религиозно-етичен фундамент. Вместо доверие в диалектически материализъм и вярност към марксизма, вместо култ към личността – той намира опора и утешение, вяра и доверие във Високия, в Невидимия, в Идеала за Идеалния.

Докато в същото време настроеният новаторски, елитен авангард на западната идеализация бързо се превърна в уморен, застаряващ, ретрограден и самодостатъчен елит. Така Средновековието на мюсюлманството дочака своя нов век, своя пик, своя самозащитен Ренесанс. А хрисимият хуманизъм на християнството озверя.

Ето защо днес не мохамеданите заплашват устоите на цивилизацията ни, обратно, тя се руши от нашето безверие, безбожие, лицемерие и алчност.

А бедните слоеве на яростните мюсюлмани са като озлобени деца,

Които няма никога да пораснат, но те са обхванати от ужаса на отвратително си настояще и безнадеждната си безбъдещност.

Демодираната ни демокрация никога не е била толкова безпомощна да се справи със старите си е недъзи. А те станаха очевидно по-силни от отделните ѝ, все по-отслабващи добродетели.

Причините вече се знаят: плътта надделя над духа, материята взе своето от нематериалното, видимото разката майката на невидимото… Консумативното общество изконсумира себе си.

Глобалният ни проблем обаче не е в противопоставянето на религиите, а в противопоставянето на моралите – при нас формата остана без съдържателна, ние си източихме морала с фалшиви фактури. Докато отсреща морала още търси своята обществена и държавна форма. И напоследък успешно, за себе си, я намира: виж арабската пролет как набира сила в религиозен фанатизъм. В него Бог не е Ленин или Сталин, Хитлер, Мао или Ким Ир Сен, а самият Бог. И култът към него не може да се развенчае на поредния партиен конгрес.

Идеята на американските служби, че нововъзникналите видове мюсюлмански братя ще вземат властта, но бързо ще се корумпират и ще провалят, за да отстъпят място на следващите прозападно настроени правоверни лидери, не е въпрос с повишена трудност, е жалка смешка с повишена тъга като последствия. Защото прилика на простодушните пролетарии с много бедната, но бързо размножаваща се мюсюлманска маса, е формалната страна между религиозния фундаментализм и фанатичния комунизъм. Неформалната разликата обаче е същностна – едните вярват в Небесния, в Незримия, в Идеалния, а вторите във Вожда, във Фюрера, във уж вечния Генерален секретар. Това показва, че онези, които решиха да демократизират с износ на демокрация арабския свят, са същите атеисти, каквито и колегите им от бившите КГБ-та и ДС-та. Че едните и другите вярват повече на парите, а не на любовта към Бога. Че разчитат повече на разврата на властта, отколкото на морала на набожния. И че искат светът да продължава да се върти между хладилника и тоалетната чиния, да се води само от глад, секс и страх, което принизява Човека до Животно и най-често го превръща в Звяр.

Проблемът не е и във факта, че православието, католицизмът и протестантството продължават да бъдат разединени, а в това, че непрестанното търсенето на различните начини за духовно израстване бе изоставено, с малки изключения, от почти всички народи и страни, където се проповядва христовата любов. Вместо това населението в тези държави се втурна в надпреварата във въоръжаването с нови предмети и ненужни вещи.

Проблемът е, че подобно на съвременната демокрация, и многовековните християнски постулати са безпомощни пред безвремието на Безчестието. И христовите паства на практика припознават, но не спазват нито Новия завет, нито Десетте божи заповеди от Вехтия.

Ето защо мисля, че ние, християните, обезсмислихме саможертвата на Христос. Нашата духовна недъгавост ни прави опасни за света. А не агресивния атеизъм, нито хрисимите секти, нито юдаизмът или мохамеданството. Ние водим, като водеща сила, човечеството по грешните, по греховните пътища, а тези пътища ще ни отведат до края на света. Ако продължаваме да самопредаваме като порядъчност и да изповядваме нехристиянското зъб за зъб, око за око, кръв за кръв.

В глобален план го няма Бунтуващият се човек, има бушуващи футболни фенове. Няма го вече Интелектуалецът. Вместо творчески и обществено активен модел на интелект, ни пробутват дъвки с подсладители като кухия Куелю и безумния Букай. Отсъствието на Големия световен писател, иначе е запълнено от сръчни и по-сръчни занаятчии на тиражни четива. Тези автори работят здраво за всеобщото задоволяване на непретенциозните художествените потребности на световната масовка.

Тези дилъри на масовата култура обслужват първия слой на треторазрядната средна класа, забавляват я, заблуждават я, красиво я развращават. Как ли? Като не я карат да мисли, да разсъждава на ум и на глас. Щото на самите не им е даден Дух, за да бъдат изразители на Нещо значимо, а само на Нищото. И няма как да могат да събудят индивида у личността.

Затова и избираемия от народите елит е съставен предимно от популисти, трагични в усилията си комици и ужасяващи смешници, палави палячовци и медийни месии. Сякаш Световната банка за елитни личности е фалирала и политическият подиум се препълни от профани, от простаци, по които обаче много си пада световна тълпа. Да, тълпите винаги са играли решаваща роля в израждането на историята. Но ролята им никога не е била толкова определяща, колкото днес, в хранителната среда на демокрацията. Защото демокрацията има дава право да гласуват и те масово гласуват за себеподобните – стадото гласува за овчаря си…

Управниците ни могат толкова, защото толкова изискваме от тях. Те са шоумени по нрав и като такива са много близки и разбираеми до нрава и нравствеността на Масовия човек.

Няма го вече и Интелигентът като събирателно същество. Днес малцина създават арт, изкуството най-често е в рамките на удобната за консумация култура. Тук, у нас, Хленчещият интелигент, провинциал по манталитет, е трайно забит в ъгъла на сеирджиите, изгуби се в множеството от Уплашени и Объркани човеци.

Ето защо краят на света се отлага: защото предстои стогодишната войни за очовечаване на човечеството.

Затова 2012 г. ще е фатална за мнозина от мнозинството, тя ще бъде финална за общите ни безобразия. Понеже почти всички сме в опиума на бързоликвидните си цели и на необезпечени кредити.

Но живеенето на заем свърши. Започва живот без никакви аванси.

Започна обратното летоброене на фалшивото начало на фалшивия нов век – той продължи вместо 100 години, цели 112 лета.

Тази високосна година ще бъде стартова към друг, по-висш етап на планетното, а дай Боже, и на планетарното ни развитие. Тъй като е видно, че без невидимите сили сами няма да можем да се справим със себе си.

Но оттук на сетне светът ще започне много бавно да си възвръща човешкия облик. Много бавно, защото много дълго се саморазрушавахме като мислещо животно. Трябва много време, за да може озверялото ни лице на хищник изцяло да се преобрази до своя изначален образ и подобие.

Източник

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (3)

- 12-10-2012|кирил кръстев – Проповед между „Щит“ и безза(щит)ност

Когато Р. Леонидов шепне така пророчески, налягането на петъчните му молитви не се усеща като „псевдо-“, а само като квази-християнство.

- 14-10-2012|suhi

кой говореше за „православни скотове“, а да – ботев… плювките против лошите западняци са вехти, на какво ни предожиха православните и техните ученици -руските комунисти… лагери, глад, хора в калъфи, ужасяваща политическа полиция, ей такива неща…

- 14-10-2012|Aнтонио Дим – Ако това се осъзнае…

Да! Леонидов ни изненада с квинтесенцията на цялата си същност. За първи път Истината в писанието му е толкова настоятелна, силна, погалваща човечеца, а не гламавите по тази земя. Неудобно е да продължавам, защото трябва да изявя възхита от многото негови мисли. А и това е четиво за напреднали…

Литературата и бъдещето

Автор: Щефан Поромбка

Тази година във Франкфурт ще има много особен книжен панаир. Не заради онези, които ще присъстват. Много по-интересно е кой още не е там. Пазарът за литературни продукти се намира в процес на епохално преустройство. И едва ли има някой, който да знае дали през следващата година ще функционира онова, което се прави сега. Истинска сигурност в книжния бранш не е имало никога. Но такава несигурност като сегашната не е имало още никога.

Разрушителни иновации

Действително, нововъведенията, които ни носи по-нататъшното развитие на Интернет, внасят в литературния бизнес нещо дълбоко объркващо. Икономистите наричат това с термина „разрушителни иновации“. Те се характеризират с това, че утвърждаването им не протича бавно и поне донякъде обозримо. Разрушителни са, защото се появяват внезапно и променят цялата структура на пазара толкова бързо, че всички утвърдени методи и начини на работа могат да бъдат поставени под въпрос.

В какво се състои проблема за всички, които се задоволяват с утвърдените начини на работа: те не могат да разберат какво всъщност се случва. Познатите инструменти на пазарното изследване не функционират, понеже новият пазар всъщност не съществува реално. Отначало той е много малък и незначителен. Продуктите, които се продават по него, обикновено са с по-ниско качество в сравнение с установените стандарти. Освен това обещават само малко печалба. И понеже всичко това е така, Утвърденият върши всичко както досега. И изчаква.

Нещата вървят така, докато вече е прекалено късно. Браншът на фотокамерите преживя точно това. Големите култови марки вече са почти на изчезване, защото пропуснаха своевременното приспособяване към дигиталния пазар. Вместо тях се утвърждават фирми, които бяха настроени достатъчно авантюристично, за да инвестират в една технология, на която експертите дълго време гледаха само с презрение.

Това, че музикалната индустрия беше почти напълно разпарчетосана от възхода на mp3-форматите и сайтовете за обмен на файлове е вече отдавна известно. Времето на големите марки отмина. Как точно ще се прави музика в бъдещето, как ще се създават поп-звезди и как те ще печелят парите си е все още неясно. На всички нива картите се размесват отново. И ще продължават да бъдат размесвани. Защото, докато различните групи на интереси дискутират дълго и скучно по въпросите на авторското право, следващите методи за копиране и разпространение вече се разпространяват в мрежата.

Положението в журналистиката не е по-различно. От няколко години насам вестниците и списанията се мъчат да поддържат крачка с новите развития и да измислят нови бизнес модели. Само допреди година човек можеше да срещне по различни партита и приеми издатели, редактори и журналисти, които се чувстваха напълно безпомощни.

Междувременно настроението се подобрява. И преди всичко там, където има повече доверие в мрежата. Мнозина разбират, че бизнесът се е променил – бавно, но сигурно. Всъщност всичко вече се издава най-вече в дигитален вид. Между другото все още се произвеждат и хартиени издания. Действително, все още има опити на издателското лоби да се търси връзка между качествената журналистика, демокрацията и печатните вестници. Но на практика вече отдавна се експериментира отвъд тази граница и преди всичко се водят множество дискусии.

Падението на дома Брокхаус[475]

Книгоиздателският бранш също набра свой собствен драматичен опит с разрушителните иновации. 2006 беше последната година, в която се появи 30-томното издание на Енциклопедията Брокхаус. Тъкмо когато издателството искаше да започне планирането на следващото издание, пазарът започна да се разпада. А след това се разложи с огромна бързина. Защото Уикипедия вече беше завзела всичко. И за много кратко време тя се превърна в единствената енциклопедия, която не остави никакво място за каквато и да било друга, въпреки съпротивата, присмеха и гневните атаки от страна на утвърдени издатели, педагози, културни критици и професионални писачи на статии.

„Времето, в което хората си купуваха великолепна енциклопедия, заемаща в библиотеката метър и половина, из която да търсят познание, изглежда е отминало“, съобщи издателството през 2008 г. Последното пълно издание, заедно с DVD и достъп до съответния Интернет-сайт, все още може да се купи за гордите 2,901 евро. Но, както едва ли може да се изрази по-точно, то си лежи по складовете, тежко като олово.

И само на пръв поглед тази история разказва за упадъка на една империя. Всъщност това е история за успеха на Енциклопедията. Защото тя продължава да живее. И е по-жива от всякога. Само че сега се произвежда по напълно различен начин. И се пише другояче. Актуализира се другояче. И статиите ѝ се използват по други начини. А именно, по-бързо, често без много размисляне, понякога без грам разбиране. Но пък и по-хитро, остроумно и по-продуктивно. С това цялата идея за енциклопедията – от производството, през предлагането, та чак до възприемането. Издатели, автори, редактори, коректори, читатели, коментатори – всички тези роли са дефинирани наново. Никой от тези хора вече не върши онова, което се правеше в стария Брокхаус.

Победният поход на е-книгите

Икономистите съветват утвърдените фирми, при случай на разрушителни иновации, да внимават отрано за такива измествания. В литературния бизнес, във всеки случай, тези съвети все още се игнорират. Отначало се живееше с надеждата, че въвеждането на е-книгите ще се забави още дълго време. Едва-що се появиха електронните четци, а немските издателства вече твърдяха: даунлоудите са толкова невероятно малко, че никой не трябва да се чувства нервен. Когато те се повишиха, се мълчеше. Когато междувременно отново се понижиха до известна степен, браншовите вестници побързаха да оповестят, че шумотевицата около електронните книги е отминала.

А междувременно електронните книги завладяват списъците на бестселърите. Ню Йорк Таймс обяви през август цели десет такива романа по първите места. И те бяха издадени или от независими малки проекти, или от самите автори. Които са форматирали текста сами, техни познати са го редактирали, кориците си измайсторили сами с Фотошоп, измислили са си сами пазарна стратегия, а след това са качили книгите си в онлайн-книжарницата.

И ще бъде добре, ако успехите от този вид не бъдат представяни единствено като лоша тривиална литература, а по-скоро като предшественици на нещо по-голямо. Едно първо впечатление за това оставиха пратениците на онлайн-фирмата Амазон, когато преди седмици се срещнаха в Берлин с най-големите литературни агенции, за да представят собствената си издателска програма. В нея има и печатни книги, но преди всичко се рекламират електронните. Амазон гарантира, че полага особени грижи за текстовете, които се появяват при тях. И те го могат. Не случайно са собственици на книжарницата, която поставя на колене немските гиганти от бранша като Талия или Велтбилд.

След като през последните години книжарските вериги се опитаха, успешно, да прогонят малките книжарници от центровете на повечето градове, сега те самите са принудени да затварят гигантските си магазини или да преминават все повече и повече от продажбата на книги към „не-книжни“ стоки като детски играчки и всевъзможни медиални дреболии. Сега поне отново има надежди за малките книжарници.

А когато Амазон вече навлиза и в издателския бизнес, то там несъмнено ще се стигне до подобни измествания. Големите издателства ще трябва да се състезават с този гигант. Малките биха могли да опитат да открият нови ниши с нови продукти. Ако Амазон не пресуши и техния бизнес! Защото браншовият гигант вече отвори допълнително и специална платформа за самиздат, чрез която всеки автор може да попадне веднага в най-голямата от всички книжарница, за да се опитва да достигне читателите директно оттам.

„Но ние държим авторските права!“ Е и какво от това?

Това ново развитие наведе някои наблюдатели на една привидно абсурдната мисъл. А именно: ако бихме желали да не допуснем Амазон да доминира пазара на книги, издателствата ще трябва да продават е-книгите си без защита срещу копиране. Само така може да се окаже някаква съпротива срещу гиганта, който вече държи здраво контрола върху текстовете, които се четат по неговите електронни четци. Защото, на първо място, от това броят на продаваните екземпляри няма да намалее драстично. И дори ако е така, трябва вече да се обмисля какви точно нови форми на маркетинг, продажби и обвързване на читателите с издателя, ще се въвеждат. Всеки, който основава издателство в тези времена, трябва да се откаже от позоваване единствено на традицията.

В литературната конкуренция от наше време липсва обаче точно фантазия и изобретателност при въвеждането на нови издателски и продажбени форми. След като през май тази година сто немски автори подписаха възванието „Ние сме създателите„, с което пледират за по-строги авторски права, стана пределно ясно: нервите са толкова оголени, че изглежда никой вече не е в състояние да разсъждава на съответното ниво. Онова, което в действителност тези автори правят очевидно с подписите си е, че първо нямат ни най-малка представа от интернет-културата, а освен това не знаят изобщо до каква степен пиратските копия им вредят – на тях и на колегите им.

Ако днешните автори бъдат запитани за бизнес-моделите, чрез които те или техните колеги финансират съществуването си, на бял свят излиза следното: като правило препитанието се печели само в много малка степен от продажбата на книги. Хонорарът, който авторът получава за работата над някоя книга, разпределен по месеци, е по правило по-малък дори от месечната помощ за безработни. Авторите финансират живота си от стипендии и награди. Към тях се прибавят журналистически и есеистични писания, авторски четения и всевъзможни излизания на сцена, и накрая работи, които нямат почти нищо общо с писателския труд.

Онова, което важи при всички случаи е, че индустрията на пиратските копия не нанася почти никаква вреда на този вид финансов модел. Още по-малко вероятно е да го прави пък ако е вярно онова, което твърдят издателите – а именно, че броят на продадените електронни книги все още е минимален.

И така, „петицията на създателите“ в края на краищата доведе само до едно: тя до голяма степен отклони общественото внимание от реалните дадености на литературния бизнес. А именно: както посочва в една своя студия Мартин Кречмър, ръководител на британския Център за политики в областта на интелектуалната собственост и мениджмънт, основната специфика на литературния пазар се състои в това, че тежестите в него са разпределени изключително неравномерно. „Десет процента от съществуващите писатели получават четиридесет процента от хонорарите“, установява той. След което стига до заключението, че „емпирическите данни показват, че съществуващото авторско право не успява да осигури финансовата независимост на хората, занимаващи се с творчески труд“.

Подобни заключения усилват подозрението, че при кампании от рода на „Ние сме създателите“, всъщност изобщо не става дума за пари. Тук само се прави опит да се завърти отново старата валута на литературата, която все още има някакво значение в бизнеса. В случая става дума за символичен капитал. Книгата се счита за най-важната „твърда“ ценност, а традиционното издателство – за гарант, който е отговорен за качеството на текста.

Отвъд всичко това обаче вече се утвърждава една икономика, която не отдава на подобни институции почти никаква ценност и вече не се интересува от старата валута. Вниманието и признанието в мрежата се отдават и разпределят според по-други закони. Всичко, което изглежда като някаква масова медия, бива игнорирано. Където и да се появи някакъв автор, излизащ в ролята на Велик писател, за да каже, че литературата трябва да се възстанови или да започне да функционира отново, хората престават да слушат. Или пък тълпата започва да му се надсмива. Експлозията на блоговата култура е отговорна за всичко това в еднаква степен със странната всмукателна сила на масата от читателски рецензии, писани в мрежата. Останалото се урежда в момента от социалните медии, из които се форматира по нов начин онова, което някога се наричаше „литературна общественост“.

Literary Socializing

Из тези мрежи се подвизават автори с нова представа за самите себе си и издателски проекти с нови структури. Те създават страници във Фейсбук, акаунти в Туитър и блогове в Уърдпрес или други подобни места. Дори литературните критици, които по-рано пишеха срещу хонорари на ред, тук-там се присъединяват към групата. Те се превключват и стават част от една култура на споделянето. Защото в новите канали не се печели от това, че нещата се премълчават. Печели се само когато се раздава това, което имаш сам, препредаваш онова, което си получил от други.

Идеята, че нещата трябва да се препредават, вместо да се подхранва единствено собствената суета, освобождава за литературата нещо, което ѝ е било недостъпно в продължение на много дълго време. В западната култура четенето се е утвърдило като медитативна, свързана с концентрация, техника. Чрез него човек се изключва от външния свят. Модерната образователна идея се основава до голяма степен на разбирането, че всеки възприема сам онова, което се намира в книгите, като складира и съхранява вътре в себе си съдържанието на книгите, за да се превърне в пълноценен индивид. Читателите на книги се насмукват, навътре. Те не отдават нищо.

Всичко това се променя в мрежата. Тук се правят все повече експерименти с нови форми на социално четене. По страниците на литературните общности единомислещите съживяват отново културата на литературния салон. Вестниците създават Reading Rooms, в които експерти и лаици обменят мнения по новите заглавия. Издателствата наемат критици, които работят съвместно над рецензиите на цели романи, документират парче по парче собствените си преживявания с текста, след което коментират онези на останалите участници в проекта. Студентите в областите на литературознанието и културознанието получават от доцентите си задачата да публикуват в мрежата мислите си върху нещата, които четат, така че да могат да ги обменят с останалите си колеги. Онова, което досега всеки е вършил единствено сам за себе си, изведнъж се превръща в силно динамична, творческа практика, която живее най-вече от това, че в нея участват и други хора.

Smart-литература

Всичко това се случва във все по-голяма степен из медии, които са свързани едни с други. Книгите винаги са били откъснати от всичко останало. Новите апарати са взаимно свързани. И то по такъв начин, че създават мрежа, в която като читател и писател човек дори не е принуден да се регистрира отново и отново. Той просто е постоянно вътре в нея.

Лаптопите, таблетите и смартфоните могат да бъдат постоянно включени в мрежата. Самите те носят в себе си все по-малко данни – те са все повече отлагани в „облаците“ на мрежата, където могат да бъдат използвани отвсякъде и обработвани самостоятелно или в група. Апаратите вече са единствено станции по пътя на потока от данни. Библиотеката, която човек притежава, вече не се намира у дома. Текстовете се четат там, където човек се намира в момента. И когато по време на четене той маркира части от текста и си води бележки, те също се записват в облака от данни, за да могат по-късно да бъдат използвани от някой друг апарат.

Когато – при следващата логична крачка от технологическото развитие – изчезнат и самите апарати, а съдържанието просто се проектира пред очите ни, потребителите наистина ще се окажат обхванати от облака, от които пък всяко тяхно движение и действие се наблюдава, записва и натрупва под формата на данни.

Всеки човек, който днес влиза в мрежата, знае, че „по гърба му“ тозчас се залепят множество програми. По същия начин той трябва да знае, ако чете електронни книги, че отношението към книгата вече не е едностранно. Защото в наши дни самият читател започва все повече и повече да бъде четен и интерпретиран от собствения си електронен четец, който пък му прави предложения за по-късни нови дейности. Въз основа на това се появяват нови форми на трансмедиално четене, в които вече участва не само един автор, а цели екипи. Те изграждат истории, които се разиграват из мрежите на реалния свят, в който се движат читателите. Също като в компютърна игра, тук те трябва да търсят следи и да ги свържат в една цялостна история, която ги кара да откриват цялото си обкръжение по напълно нов начин.

Не само че чрез всичко това действителността се прави по-литературна. Освен всичко друго то свързва четенето и писането с останалите движения от ежедневието. Получаването и обработването на текстове, туитирането, постването, чатенето и изпращането на мейлове се превръщат в постоянни занимания. Литературата вече не е нещо чуждо. Човек е вътре в нея.

Всичко това обаче може да бъде разбрано адекватно само тогава, когато то не се бърка с нещата, характерни за по-раншната култура на книгите. Който се опитва да го прави, попада в капан. Защото в такъв случай обвързаността с апаратите и постоянното четене и писане изглежда напълно безсмислено,като един вид бавно, но сигурно приближаване към слабоумието.

Опитва ли се човек да съизмерва новите способности с онези, необходими за четенето на книги, той вече е изгубен. В такъв случай продуктивните и творчески аспекти на постоянното пренасяне, преправяне и препредаване на материал изобщо не могат да бъдат оценени. И единственото, което остава, е човек да изпитва силни угризения на съвестта при вършенето им.

Вместо това трябва да се погледне по-внимателно, за да се разбере какви са възможностите, които се откриват, когато при новите, променени условия, текстовете променят агрегатното си състояние. Защото е важно те да бъдат постоянно препредавани. Важно е също да могат да бъдат обработвани отново и отново. Онова, което не тече в потока, не е достатъчно ценно.

С всичко това литературата променя значението си. Тя вече не е свещена субстанция, чрез чието притежание човек се дефинира. Тя губи недосегаемостта си. Ако преди единственият въпрос, задаван от изпълнения с почит читател, е бил какво точно иска да ни каже авторът или неговото творчество, то въпросът на потребителя вече звучи така: какво мога да направя с всичко това? Текстовете се превръщат в гориво, чрез което се поддържат в движение производителността, съзидателността и комуникацията.

Ето защо текстът вече се появява не под формата на творба. Още в хода на модернизацията си той е придобил характер на отворен проект. Сега вече той се превръща в поток. Поставя в движение нещо, което нито той, нито неговият автор могат да контролират. По тази причина успешните текстове функционират като вирусни кампании. Те се разпространяват из мрежите, при което са постоянно препредавани, коментирани и варирани.

„Следващото“ като ориентир

С всичко това текстовете вече принадлежат двойно, тройно към следващата литература. Не само защото те се произвеждат и възпроизвеждат в онези медии, които структурират литературната работа по нов начин. Към следващата литература те принадлежат и поради това, че в тях е програмирана и непрестанна тяга към следващото. Те не искат и не могат да останат онова, което са.

В обществата, които разглеждат самите себе си преди всичко в светлината на собствената традиция, текстовете имат функцията да олицетворяват по стилизиран начин онова, върху което може да се изгражда и на което може да се разчита. В обществата, които разглеждат себе си по-скоро в светлината на настоящето, текстовете получават функцията да създадат едно ново естетическо състояние, в което да се задържи, но и приведе в течение непосредственото Сега.

Но в обществата, в които скоростта на иновациите се увеличава и в които по тази причина все по-настоятелно се задава въпроса какво ще се случи оттук нататък, тяхната функция се променя още веднъж: сега вече текстовете трябва да олицетворяват предложението, че с тях може да се направи нещо. С тях трябва да може да се работи. Те трябва да подлежат на промяна. И трябва да е възможно да се препращат, за да бъдат предоставени за ползване и на други хора.

Това превключване откъм минало и настояще към бъдеще съдържа нещо прагматично. Социологът Дирк Бекер предполага, че чрез свързването на компютрите в мрежа ние вече си имаме работа с едно общество,форматирано по нов начин. Характерното за него е преди всичко това, че, тъй като вече не трябва да се подсигурява с помощта на миналото и не може да остане прекалено дълго време в настоящето, то ще бъде определяно във се по-голяма степен от онова, което социологът нарича „ориентиране чрез образа на Следващото„.

Когато това следващо общество се утвърди, всички негови структури ще бъдат организирани по начин, който им позволява „да намерят следващата крачка и да хвърлят бегъл поглед към отношенията, които се откриват там“.

И ако човек се вгледа в писателските, читателски и издателски проекти, които възникват в мрежата и около нея, то те изпълняват точно тази роля. Тези проекти не се облягат на нещо утвърдено. Те не познават установени ролеви модели и каталози от задачи. Те не разполагат със строги критерии за качество. Те нямат и твърди перспективи за бъдещето. Преди всичко това са опити да се направи следващата крачка в една несигурна област.

Когато човек се хвърли в мрежата и се присъедини към потоците във Фейсбук и Туитър, то се получава усещане за голяма жизненост, голяма динамика, и преди всичко голяма производителност и креативност, които в момента се разгръщат около литературата и нейните институции. Толкова много нови идеи, ангажирани дискусии, интересни опити и толкова много готовност да се мисли по нови начини за литературата и нейните възможности – такива неща не е имало в литературната работа от цяла вечност насам.

Ние навлизаме във време на бум на литературата. И който днес затваря очи и твърди, че всичко това е единствено плоско, само безинтересни глупости и технически игрички извън сферата на реалното литературно писане, което в края на краищата трябва да придобие романна форма и да бъде напечатано в книги, той е глух и сляп. Нещо повече: който сега обръща гръб и се опитва просто да възпроизвежда сценариите на стария литературен бизнес, той се интересува по сантиментален начин от книги и книжен кич, но не и от литература и литературна креативност.

Следващото, моля!

От всички тези проекти, чието развитие в момента може да са наблюдава така отчетливо, след десет години на пазара едва ли ще е останал и един-единствен. И ако някой от тях все пак го направи, то само при едно условие: той трябва да се трансформира до такава степен, че да бъде почти неузнаваем.

Това се дължи на обстоятелството, че самите проекти са започнати като нещо временно. Не само че създателите им постоянно се опитват да опитат нещо ново. Освен това инструментите и програмите, с които те се създават, не остават непроменени. Всеки, който се движи в този нов пазар и би искал да се утвърди в новата литературна общественост, ще трябва да се научи да живее с напълно нови времена на полуразпад.

Всичко това води до по-продуктивно боравене с новите скорости. А може би и към по-спокойно отношение към собствената преходност. Когато се осъзнае, че всичко това се намира в процес на епохално преструктуриране, то вече става възможно и да се види, че именно в момента се разкриват толкова много нови възможности, колкото не е имало може би от двеста години насам. По същия начин, по който литературата е била наново формирана и форматирана около 1800-те години, по същия начин, по който преди 200 години са се появили напълно нови автори, нови начини на писане, нови издатели, нови пътища за публикуване, нови читатели и нови четива, а чрез оформената като роман книга се е създала цяла една култура, нова парадигма на себевъзприятието и себеописанието, така и днес литературната дейност бива оформяна по напълно нов начин.

Как точно ще изглежда всичко това днес може да се види само в щрихи. Можем само да предполагаме. Можем да си разказваме истории от близкото бъдеще. Можем да нахвърляме сценарии, за да разберем какво точно ни очаква. Можем и да участваме, като се ориентираме според Следващото.

Чрез това става възможно не само да се изпробва какво ни очаква. Освен това Следващото вече получава и някаква по-определена форма. Прави ли се това, то вече се изпълняват едновременно две задачи на следващата литература.

Източник

Щефан Поромбка, роден през 1967 в Брауншвайг, е следвал германистика, политология и театрознание в Брауншвайг и Берлин. От 2007 насам той е професор по литературознание и журналистика в университета Хилдесхайм.

Коментари (2)

- 16-10-2012|Златко

Доста важен текст, който обаче трябва да бъде ясно разделен на две части: една първа, чисто критична (и според мен далеч по-ценна), и втора, силно спекулативна, в която се правят опити за предсказване на бъдещото развитие на литературата. Интересно, без съмнение, но в тази втора част авторът според мен се увлича и предсказва едно толкова тотално отказване от досегашните начини на писане и четене, че достига до принципно утвърждаване на някакво превъзмогване на изконно човешката съпротива срещу собствената ни преходност. Може, но само в някакви форми на перковски екзистенциализъм, поне в собствения ми житейски опит. Докато има хора, ще има и опити за съпротива срещу преходността и смъртта, ще има опити за създаване на нещо непреходно и вечно, колкото и донкихотовски да са те по самата си същност. С други думи – литературата като електронна ендодневка безспорно е не само напълно възможна, но и силно разпространена, открай време, и без свръхмодерни технологии. Но дали мрежата и дигиталната култура ще премахнат човешкия копнеж по безсмъртие е нещо, в което лично аз се съмнявам дълбоко. А това означава, че „сериозната“, авторска, търсеща всеобщо признание и утвърждаване литература, просто не може да изчезне. Освен ако не го направи заедно с човешкия род…

Толкова за тази втора част. Но нека сега се обърнем към първата, която ми се струва далеч по-интересна и важна. Защото в нея става дума за начините, по които мрежата разрушава досегашните властови структури в литературата и литературния бизнес. А това без съмнение е нещо, което засяга всички ни, директно.

Значението на мрежата като средство за всеобщо ограмотяване все още е напълно неразбрано в България. Съдя за това по липсата на реален ентусиазъм за разпространяване на класически литературни текстове на български език – човек не може да намери лесно дори трудовете на класическите ни есеисти от 30-те години, да не говорим за някакъв сайт или сайтове, на който/които да може да се намери свястна библиотека, представяща националната ни класика. Питам се къде са младите хора, от които уж ще дойде енергията и знанието за подновяване на националните елити, каквото и да означава това. И същевременно гледам какво се случва в руската мрежа, която в момента е може би най-либералната и богата на достъп до всякакви текстове сред онези, чиито езици владея. Оставям настрана пълното неразбиране на начините, по които Интернет променя цялата култура на достъп, ползване и възпроизвеждане на мисловни богатства. Днешното българско общество ми изглежда повече или по-малко лишено от съзнателни защитници и апостоли на новите мрежови ценности – свободата на информацията; необходимостта от взаимно просвещение, особено що се отнася до такива чувствителни и напълно криворазбрани теми като съществуващото авторско право; няма реално разбиране за ПРАВОТО и НЕОБХОДИМОСТТА от повече, по-свободни, по-богати интелектуални съдържания. А какво цари вместо всичко това? Вечната българска картинка – едните лъжат, че имат монополни права над съдържанията, а другите лъжат, че им признават такива права. От една страна – пълна доминация на обществения дискурс от страна на твърдите групи на интереси – преди всичко издателски и други подобни лобита, тръбящи навсякъде, че те са единствените, които притежават правото да разпространяват по-солидните интелектуални съдържания (книги, филми, музика) в българското, да го наречем така, „духовно пространство“. От друга страна – публиката, която мълчешком им показва среден пръст и си крадва каквото смогне, стига само да го има някъде. Никаква реална дискусия, никакъв напредък, никаква яснота по въпроса как евентуално може да изглежда пътя, който да доведе всички ни до някакъв консенсус относно разпространението на интелектуални богатства в бъдеще. Бедната „Читанка“, с нейните няколко хиляди мижави заглавия, сред които човек рядко може да намери неща, излизащи над или извън рамките на масовия вкус, това май е всичко. А от друга страна – пълна липса на структурирани и богати на съдържание академични сайтове, които да представят по някакъв систематичен начин работите, които се произвеждат от българските академични среди (и които, противно на властващото мнение, са на удивително високо, удивително световно ниво, както се убеждавам при всяка случайна среща с изгубени тук-там из мрежата групи от текстове). Изобщо, пълна джунгла…

Онова, от което според мен има остра нужда, е повече активност и осъзнаване на собствените права от страна на образованата публика. Не просто крадене, а настояване на правото да се ползва информация по далеч по-свободни, по-неограничавани от ограничени интересови групи, начини. И, разбира се, повече ентусиасти, които да правят такива съдържания достъпни. Ще попитам отново: а къде са младите хора? Къде са ония, които да разпространяват „духовната светлина“ по начина, по който го правят примерно младите руснаци? Толкова ли няма хора, които да се съгласят да инвестират някаква част от енергията и знанията си за общото благо, без непременно да изискват собствена печалба и публична отплата? Хайде, нека отпишем моето поколение… Но младите, къде остават младите?

- 16-10-2012|Питащият – Преход, който ще промени авторското право и света

Отново в преход. Авторското право е възниквало при едни условия и по аналогия с вещното право. Големите промени в тази сфера са неизбежни, а с това ще се промени много и писането и начина, по който авторите се издържат. Но защо авторът да не може да печели от рейтинг. Иска се малка промяна в законодателството, която да задължи доставчиците на интернет да участват по подходящ начин, като например част от таксата да бъде за авторски права. Всеки който желае регистрира срещу малка такса произведението си и всяко сваляне или четене от IP се регистрира, както и споделянето. За целта продукта трябва да носи своя авторски код и когато информацията преминава през сървъра на доставчика да се отчита. Така ще се формира рейтинг, който след това да служи за разпределяне на парите, за ориентиране на рекламодателите и медийният продукт, книга, филм, клип, музика, игра, ще печели. Няма да има смисъл от пиратски копия. Хората ще споделят с линк защото тегленето и четенето онлайн ще са свободни. Ролята на „издателя“ ще бъде да прави колекция от линкове, да коментира, критикува да прояви вкус и т. н. да предостави терен за дискусии и общности. Има начин и вълкът да е сит и агнето цяло. Информацията и изобщо иновациите трябва да се ползват от всички на които им вършат работа, а в същото време авторът трябва да си получи възнаграждението. поне за медийните продукти и дори програмите това е възможно.

Национализмът от типа „анти“ е проклятие

Автор: Огнян Минчев

Многократните поражения на българската държава и на българската национална идея през 20 век, увенчани с полувековната съветска доминация и разорителния преход след 1990 г., доведоха до утвърждаването и господството на дефанзивния – отбранителния национализъм на българина, за пореден път уплашен за своето оцеляване. Ето защо днес в българския национализъм превес има разграничаването, а най-често употребяваната дума е „анти“, обяснява политологът доц. Огнян Минчев.

Съвременният български национализъм върви неизменно с думата „анти“. Насочен е към разграничаването и разделението, а не към приобщаването. Грешка на партийните стратези или идеен ступор? Какви са причините?

Защото е дефанзивен национализъм. От времето на Възраждането българският национализъм първоначално се формира на анти-гръцка – анти-фанариотска основа. С основаването на Екзархията през 1870 г. патосът на националната еманципация от гръцкото духовно владичество започва да изчезва. Борбите за национално освобождение извеждат на преден план анти-османския – анти-турски патос на българския национализъм. Този патос се съхранява до балканските войни, след което заглъхва. Актуализира се патосът „съюзници – разбойници“. В продължение на десетилетия болката от загубата на Македония и Тракия, загубата на мечтата за национално обединение подхранва активен анти-сръбски, отново – на друга основа – анти-гръцки и анти-румънски национализъм. През целия този период на Третото българско царство съществува и русофобското политическо направление на дефанзивния национализъм, насочен срещу опитите на Азиатския департамент и на Коминтерна да заличат независимата българска държава.

Многократните поражения на българската държава и на българската национална идея през 20 век, увенчани с полувековната съветска доминация и разорителния преход след 1990 г. доведоха до утвърждаването и господството на дефанзивния – отбранителния национализъм на българина, за пореден път уплашен за своето оцеляване. Според възгледите и регионите на обитаване този отбранителен национализъм е против турците, против циганите, против Турция, против Русия, против Америка и Запада, против световната конспирация, която не спира да прави планове за унищожаването на България. Т. е. – все „анти“. Тази дефиниция „анти“ разбира се е проклятие за българската национална общност и за бъдещето на България. Защото една общност трябва да се самодефинира с позитивен знак и заряд за да може да действа в полза на своите стремежи и интереси. Но очевидно негативната дефиниция на собствената национална идентичност е много дълбоко заложена в българския ценностен генотип. Дотам, че доскорошните българи около Вардар също дефинират новата си македонска идентичност чрез … системна антибългарска кампания. Старата българска песен – „ние не сме гърци, ние не сме турци, ние не сме сърби… чада сме на Аспаруха“ днес се пее в македонистки вариант, в който анти-българският компонент е на първо място. За да заличат всяка връзка с толкова омразното българско минало и идентичност на бащите и дедите си, днешните македонски водачи си присвоиха цялата славянска и цялата антична история на балканския регион – та чак до Хималаите. Стигнаха отвъд Александър Македонски и отвъд историята. Днес основанията на македонската идентичност не са дори исторически, а палеонтологически – от преди 70,000 години. „Българска работа“ ще въздъхне вечния български скептик…

На какво се дължи етикетът, че национализмът е „опасен“, „лош“ и“вреден“?

Три фактора допринасят в основни линии за този „етикет“. Първият е модерната балканска история от края на 19 и през 20 век. Едва ли има по-самоубийствен модел за утвърждаване на националната идентичност и националната утопия за „величие“ от процеса на конфликтна фрагментация – „балканизация“, който съперничещите си балкански нации разиграха в амбициите си да „настигнат“ модерна Европа под покровителството на патронизиращите ги европейски сили. Балканските нации се формират в процеса на освобождение от Османско владичество, затова споделят един и същ комплекс за „изоставане от Европа“. Съперничеството на балканските национализми по пътя на реинтеграцията в Европа е игра с нулев резултат. Затова в последна сметка победители в нея няма. Радикалният национализъм на Балканите доведе до поражение на всяка „голяма национална идея“. На българската – през 1913 и 1919 г., на гръцката – през 1923 г., на сръбската – седем десетилетия по-късно. Ако не променят генотипа на националните си стратегии албанци и македонци рискуват да стигнат до подобни незавидни резултати в бъдещето.

Вторият фактор за обозначаване на национализма като „лош“ и „вреден“ е европейската история на 20 век, в която съперничеството на големите европейски нации доведе до две унищожителни световни войни и до зловещата хипертрофия на националната идея и националната омраза при нацизма. Затова идеята и етоса на европейската интеграция са в корена си антинационалистически и федералистки – въпреки, че националната държава се запазва като основа на съвременна Европа, а федерализмът е верую само на една част от днешните европейци. На всяка по-рязка проява на национализъм и дори етно-центризъм в Европа се гледа с подозрение. Може би само икономическият национализъм има известна легитимност пред хипотетично „общите европейски интереси“, поразени от днешната финансова и институционална криза на ЕС.

Третият фактор се корени в анти-националистическия – интернационалистичен и космополитен патос на европейската левица. Социализмът винаги е бил интернационалистичен, въпреки системните компромиси, които социалистите във всички времена са правили в услуга на собствените с национални интереси. Комунизмът стартира като радикална интернационалистична утопия, за да завърши в яростния гърч на съветската имперска система. „Възродителният процес“ в България от 80-те години бе не толкова опит за превръщане на турците в българи, колкото стремеж за превръщане на управляващия марионетъчен комунистически елит в „националисти“.

Постмодерната европейска левица продължава космополитната традиция на социализма. Идеологически осиротяла след рухването на Източния блок, социал-либералната левица прегърна глобализма и омразния на всеки социалист свободен пазар, за да насочи острието на своята войнственост срещу „отживелицата национална държава“. През 90-те години на 20 век се изсипа лавина от прогнози и очаквания за рухването на националната държава. Безотговорно се подминаваше въпроса какво ще замести националната държава като институционална структура. Глобализацията създава планетарна общност на пазари, комуникации и финансови потоци, но не и планетарна институционална инфраструктура. Остава валиден въпросът кой ще мете улиците, кой ще организира и плаща за образование, здравеопазване, гражданска сигурност, закон и ред. Ляво-либералната идеология за „разпад на националната държава“ в съюз с безотговорни глобални икономически фактори породи действителни процеси на срив на крехката държавност в редица страни на Африка. Поредица от слаби държави възникнаха върху развалините на съветската империя. Формално парадоксалният, но дълбочинно логичен резултат от делегитимирането и отслабването на националните институции от позициите на идеологическия глобализъм бе взривът на етнически конфликти, междуплеменни войни и организиран геноцид на територията на слабите и провалени държави от Втория и Третия свят.

Какъв е модерният прочит на национализма в ХХI век, така че да бъде полезен за обществата?

Нацията е общност, породена от модерната епоха и национализмът е идеологията на националната идентичност. Тази идеология може да се променя и насочва в зависимост от стратегията за национално развитие, която е отговорност на политическите и интелектуалните елити на една нация. През модерната епоха нациите се стремят към етническа и културна хомогенност. В съвременния свят етно-културното многообразие е господстваща тенденция навсякъде по света. Затова националната идеология в глобалния свят трябва да бъде ориентирана преди всичко към гражданската идентичност на нациите, насочени към създаване на институции за интеграция на културно многообразните общности. Етническата идентичност трябва успешно да се впише в дефиницията на една гражданска нация за да имаме ефективна държава и успешна национална общност.

Вече споменахме, че космополитната левица гледа снизходително на националната идентичност, а на увлечените в патриотични чувства свои съграждани – като на умствено недоразвити индивиди. На практика няма успешен космополит без здрави семейни, етнически и национални корени. Мнозина космополити имат по няколко комбинирани етно-национални идентичности, но никой от тях не се е родил в „глобалния свят изобщо“. Гор Видал – талантливият писател космополит, който десетилетия живя в Италия и се гордееше със средиземноморската си чувствителност умря като сто процентов американец. Консерваторите в САЩ бичуват либерала Барак Обама за проблемна американска идентичност: баща му е кениец, а самият Обама е израсъл в Индонезия. Но кой може безпристрастно да обвини Обама, че не служи лоялно на Америка като на своя родина?

Човешката личност снема в себе си поредица от вписани една в друга идентичности. От семейството, през селото и града, през нацията, вярата и принадлежността към човечеството – до принадлежността към Вселената, която е нашият най-всеобхватен и най-истински дом. Отричането на националната принадлежност в полза на глобализма е проява на тесногръд космополитен провинциализъм.

Година преди изборите се нароиха няколко националистически формации – на Димитър Стоянов („Националдемократическа партия“); Слави Бинев („ГОРД“); Светльо Витков („Глас народен“). Как всяка от тези партии ще „консумира“ национализма на идващите избори?

Освен възглед и идентичност, национализмът е и прагматична – понякога цинична политическа игра. Обозначаването на национализма като нещо изцяло отрицателно в десетилетията след рухването на комунизма, насели „националистическия сектор“ на политическия спектър предимно с примитивни, отбранително-навъсени и нахъсани програми и активисти, които възпроизведоха изцяло „анти“-логиката на традиционния български дефанзивен национализъм. Част от тези хора са „националисти“ просто защото не им стига акъла да бъдат либерали, социалисти, християн-демократи. На други е платено да бъдат „нацоналисти“. Трети са наистина мотивирани от идеалистични патриотични подбуди, но с малки изключения рядко съчетават комбинацията от интелект, политически опит и ресурси за успешна политическа дейност. Като цяло националистическият спектър в България произлиза от националистическото крило на бившата БКП, което бе отстранено от ръководни позиции с преврата от 10 ноември 1989 г. През последните 20 години представителите на това крило в службите за сигурност на бившия режим, в новата корпоративно-олигархична система, в медиите и в демократичните институции правиха поредица от опити за синтез на силно националистическо движение и само един от тези опити бе успешен, и то за кратък период от време – „Атака“.

По своя произход и по своята същност българският пост-комунистически национализъм е в голямата си част традиционалистки, анти-западен, русофилски и до голяма степен анти-модерен. Изключение прави в известна степен ВМРО и Българския демократически форум – наследник на легионерите от 40-те години. Анти-западният патос на съвременния български национализъм добре се съчетава с анти-националистическия патос на голяма част от българските либерали и – въобще – демократи – гледащи на Запад и към Европа. Така се възпроизвежда традиционното разделение на българската политическа идентичност – двулик Янус на границата между изтока и запада, между Европа и Русия.

Разпадането на „Атака“ като политически проект породи оживено пъпкуване в националистическия сектор, който обикновено се разпростира върху 10 до 12 на сто от гласовете на национални избори. Освен партия ГЕРБ, която ще наследи определена част от гласовете на „Атака“, сериозни шансове за относителен успех в националистическия сектор има партия НФСБ около корпоративния и политически кръг на телевизия СКАТ, чийто кандидат за президент Стефан Солаков взе около 2 на сто от гласовете през 2011 г. „Национал-демократическата партия“ на Капка Сидерова и евродепутата Димитър Стоянов е опит да се съхрани семейната националистическа фирма след развода с Волен Сидеров. ГОРД е спонсорски – т. е. архонтски жест на монтерейското задкулисие към разроилия се националистически сектор в българската политика, докато зад „гласа народен“, казват, стоял гласа на Светльовия тъст и известен в миналото бригадир… Ще се събират и изваждат, делят и преливат, докато в парламента имат шанс да попаднат само политическия кръг на СКАТ и остатъчната „Атака“, ако Сидеров не се самодисквалифицира при поредна публична акция на умопомрачение…

Изостават ли българските националистически партии от европейските си събратя? Какво ги разделя?

Дребнотемието, дребната сметка и тарикатлъкът на разпилелите се български националисти ги разделя от европейските им събратя, които са много по- организирани, имат ясна кауза и ресурси за политическо действие.

Преживява ли Европа Ренесанс на национализма, поради кризата и имигрантските вълни?

Мисля, че подобен ренесанс сега започва и е много важно за европейските политически елити да спрат да си затварят очите за ключови въпроси като имиграцията, националния икономически интерес, корупцията и бюрократичния анти-демократизъм, ако искат да не преживеят радикална антидемократична националистическа вълна. Макар и на друга основа, днешна Европа преживява криза на институциите, демократичните процедури и политическите идеи на европейското обединение, която е сравнима в някои свои аспекти с кризата на либералната демокрация след края на Първата световна война. Днешна Европа не е изправена пред опасност от фашизъм, но може да преживее болезнен разпад вследствие на радикални движения за ренационализация на политическите решения срещу тромавия и бюрократичен Брюксел. Имигрантският проблем може да се окаже катализатор на този процес, който обаче ще има множество други измерения.

Източник

Огнян Минчев е български политолог, директор на Института за регионални и международни изследвания и шеф на неправителствената организация за борба с корупцията „Прозрачност без граници“.

Коментари (73)

- 16-10-2012|Златко

Е какво пък, нека дадем думата и на отсрещната страна. Нямам нищо против разбирания, противоположни на моите собствени, стига само да са изложени по интелигентен начин. Тук вече и спорът може да придобие някакъв смисъл…

Засега дискусията във Фейсбук е слабичка, сигурно защото самият Огнян е зает и не взема участие. Не се съмнява, че по-късно ще стане значително по-интересна. Ето тук началото:

Цитат:

Zlatko Enev Чета в текста следното: „доц. Минчев изтъква три причини, за да бъде смятан национализмът за „лош“ – братоубийствените съперничества на Балканите, ужасите на двете световни войни и комунистическият интернационализъм със съвременните социалистически доктрини.“

Дотук добре. Да речем, че причините за „охулването“ на българския национализъм са открити. С какво обаче ще обясним факта, че почти ВСИЧКИ по-значителни съвременни изследователи на национализма – ще посоча тук напосоки Гелнър, Хобсбаум, Андерсън, Смит и Конър – са абсолютни противници на национализма и го обявяват за „водещото зло“ в най-новата история на човечеството (възможно изключение е Смит, който се опитва да създаде междинното понятие „етно-символизъм“)? Те също ли са подмамени от призраците на Балканската и Световните войни, плюс комунизма? Не става ли нещо много монотонно, не се ли получава просто нов вариант на нашенското „няма пък!“?

Roman Majewski Не, не се получава…Думите на доц. Минчев са насочени към българския читател и затова са аргументирани по близък или разбираем начин за тази аудитория. Изводите, обаче са общи. Анти-национализмът е основна политика на зараждащият се, в началото на 19 век социализъм. Към края на века вече е социнтерн, съставен от активисти от цяла Европа (някои от тях ще станат врагове в кървави конфликти), отхвърлящи идеята за национални държави (на фона на разпадащите се европейски империи) и вярващи дълбоко в утоията на щасливото Човечество без граници.

Zlatko Enev Не мога да избегна усещането, че, ако се приеме безрезервно общата идея на текста, няма как човек да не се превърне в противник на Европейския проект (който е по същество над- и в определени свои аспекти, антинационален). Огнян полага усилия да не говори в анти-европейски тон, просто защото за такъв вид говорене в България все още широка конюнктура няма, но принципната позиция в края на краищата води към типично-антиевропейското говорене от типа на онова, което прави Волен Сидеров. Не е ли това достатъчно основание за по-сериозно замисляне?

Това първо. Второ, приравняването на антинационализма със социалистическия интернационализъм говори или за непознаване на модерните изследвания на национализма, или за преднамереност. Според мен то може да върви само пред една публика, която не познава проблема в дълбочина (макар че Гелнър и Андерсън, примерно, вече са преведени на български език). Дори и англоезичните, принципно консервативни привърженици на един умерен патриотизъм (Кенет Миног), правят ясно разграничение между национализъм и патриотизъм. Всъщност разграничаването от национализма изобщо не е такъв прерогатив на левите, за какъвто се представя в България. Просто Европа, за разлика от нас, е участвала реално във Втората световна, а след нея всякакви защити на национализма, поне на Запад, вече са силно подозрителни. Друг е въпросът, че нашата собствена липса на подобен исторически опит няма с какво да бъде заменена. Както казва народът, „за един бит десет небити дават“.

Roman Majewski несъгласен!!!…няма анти-европейски тон. Критичните мнения за сегашното състояние на „Европа“ не е автоматично „антиевропеизъм“. По-скоро е оздравително. Аз помня Европа от крач на 70те и началото на 80те и знам че днешната няма нищо общо с тази за която мечтаехме. Второ: соц интернационализма е почвата на която порастна анти-национализма (но също и свирепият национализъм)…

Zlatko Enev Когато под критични мнения за сегашното състояние на Европа се има пред вид, примерно, критика на финансовите политики или прекомерния контрол от страна на Брюксел, може и да има основания за твърдението, че това е нещо оздравително. Когато обаче под „оздравителна критика“ се разбира отхвърляне на най-принципното положение в проекта – неговата над-националност, то тогава вече става дума или за неразбиране, или за манипулация. Една къща не се ремонтира като се подкопават основите ѝ.

- 16-10-2012|Разум най-после

Тази статия наистина се опитва да вкара един разумен баланс. Защото прекомерната публична критичност към национализма, особено особено когато е съчетана със също толкова прекомерна БЕЗкритичност към „европейската идея“, наистина може да доведе до напълн обратен ефект.

Критика трябва да има – всякаква – към всичко и към всички – ако искаме действително да намерим верния път (а не само да се движим по път, който ни изглежда „верен“ просто защото никой не смее да го критикува…)

- 16-10-2012|Златко

Голямата и опасна илюзия при този тип мислене според мен се състои в това, че привържениците ѝ се смятат в състояние да „контролират“ националистическите партии, ако евентуално тия последните дойдат на власт. Абстрактните приказки за национализъм или антинационализъм много бързо губят каквато и да е валидност, щом само националистите вземат властта. Доколкото ми е известно, няма примери за националистически партти и водачи (от Хитлер през Сухарто до Милошевич), които да не са предизвиквали по един или друг начин или войни, или големи вътрешнодържавни конфликти (по принцип пак войни, само че граждански). Именно това е илюзията на, да го наречем, това едро-буржоазно мислене, при което се казва „няма страшно, ние ще ги държим под контрол“. А след това, като дойдат ония на власт и се окаже, че контрол над подобни идеологии не може да има, тъй като те са по самото си естество едноизмерни и абсолютистки, се започва с „олеле“-то, но е вече късно…

- 16-10-2012|Мир да има

Кой предизвиква войните е интересен въпрос.

Голяма част от войните, на които на които сме свидетели напоследък, са предизвикани по-скоро от хора с космополитни идеологии в главите си…

- 16-10-2012|Много добре

Огнян Минчев е много прав за това:

„Вече споменахме, че космополитната левица гледа снизходително на националната идентичност, а на увлечените в патриотични чувства свои съграждани – като на умствено недоразвити индивиди. На практика няма успешен космополит без здрави семейни, етнически и национални корени.“

- 16-10-2012|Мир да има

Да, и това също е добро:

„През 90-те години на 20 век се изсипа лавина от прогнози и очаквания за рухването на националната държава.

Безотговорно се подминаваше въпроса какво ще замести националната държава като институционална структура.

„Именно „безотговорно“ е точната дума – защото една къща, за да я ремонтираш, не почваш с това: да разрушиш онези неща, които все пак крепят работите вътре… Но какво да се прави – либерали са това, наивни са. Не могат на две магарета да разделят сеното така, че да не влязат до гуша в дългове – но искат по целия свят да превърнат народите в магарета, които при това само тяхно сено да дъвчат…

- 16-10-2012|Зоопаркинг

Браво на Огнян Минчев – този човек е започнал да мисли, значи може и да успее да вземе завоя.

- 16-10-2012|Kiril Ivanov

Както се е заплеснал, струва ми се, ше го пропусне завоя и направо през орището…

- 17-10-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Доколкото ми е известно, няма примери за националистически партти и водачи (от Хитлер през Сухарто до Милошевич), които да не са предизвиквали по един или друг начин или войни, или големи вътрешнодържавни конфликти (по принцип пак войни, само че граждански).

Националисти са и хора като Стамболов и Масарик. Това като положителен пример. Има и колкото искаш отрицателни примери, които обаче не предизвикват войни. Например американските президенти, въвели политиката за селскостопански субсидии (мързи ме да проверявам кои точно са били – има ли значение?). Или британските и френски политици, които насред куп красиви евро-приказки залостват портите пред нашите хора. Да не говорим за гръцките политици.

- 17-10-2012|Златко

Ок, ще трябва да се съглася, че собствената ми неприязън към национализма, както и непрекъснатите сблъсъци с негови защитници тук, вероятно не ми позволяват да си изградя някаква по-балансирана представа. Ще трябва да гледам и да се уча, разбира се. Има още време, да се надяваме…

- 17-10-2012|Златко

И още няколко приказки, с които се надявам да сведа повече или по-малко абстрактния ценностен спор до по-конкретни, по-реални неща. Надявам се, всички тук ще се съгласят, че в наши дни основният сблъсък между „националистите“ и „европеистите“, поне на международно ниво, се свежда до две противоположни твърдения. От едната страна „оставете ни на мира, ние ще си харчим колкото си искаме“, а от другата „може, ама ако първо си го заработите“. Което според мен изправя всеки модерен европейски националист, колкото и просветен и не-агресивен да се има, пред простичкия въпрос: „до каква степен всъщност ще се съглася да приема ценностите на европейския проект?“ Защото, колкото и дълго да се избутва назад този въпрос, в края на краищата обединена Европа ще изиска, рано или късно, централно координиране и контрол над фискалните политики на членовете си (а, както всички знаем, който плаща, той поръчва и музиката), тоест след финансите идват и политиките, както вътрешни, така и външни. Тази перспектива може и да не е много скорошна, но изглежда неизбежна (забелязал ли е някой в България, че преди няколко дни немският финансов министър направи предложение за директно разделяне на компетентностите и правомощията на евро- и не-евро-страните от съюза?) Така че, уважаеми националисти, нищо против общите приказки и апелите към абстрактни ценности, но в края на краищата аз наистина бих помолил всеки от вас да отговори, като минимум на самия себе си, на въпроса „докъде съм съгласен да вървя в крак със сегашна Европа?“ И ако, както предполагам, отговорът на повечето от вас ще бъде „не много надалеч“, то кога точно възнамерявате да се обявите открито против обединена Европа и да се заборите за излизане на България от съюза?

Подчертавам, че в този въпрос няма и грам ирония, той е dead-serious, както се казва.

- 17-10-2012|Златко

И още няколко (може би не безинтересни) приказки откъм Фейсбук:

Цитат:

Ognyan Minchev Драги Златко, с дължимата благодарност за популяризирането на тази статия в Либерален преглед (по-добре е да се ползва текста ето тук който е несъкратен и под заглавие „Национализмът от типа „анти“ е проклятие), длъжен съм да споделя, че ти не си човекът, с който може безпристрастно да се обсъжда темата „национализъм“. Просто защото ти крайно невротично и негативно отношение към самото понятие и към явлението, което то отразява. За теб „национализъм“ е синоним на пролята кръв, кръвожадност, репресия, нетолерантност, ограниченост, примитивизъм и т. н. В това интервю аз се опитах да кажа неща, които да се доближават до оригиналното понятие за национализъм. Това е идеологията на основната общност на модерното общество – нацията. Пеещите Марсилезата войници на революцията във Франция от 1789 г. са загивали с възгласа „за Нацията“ и „да живее Франция“. Разбира се, историческите прояви на национализма са различни, включително отблъскващи и ужасяващи. Въпреки това, отричането на позитивното въздействие на патриотичните – националните чувства в създаването на стабилност и благоденствие на народите е неправомерно, дори и само с оглед на най-новата история. Естония – цяла Прибалтика направи чудеса след успеха на борбата си за еманципация от съветско господство. Същото може да се каже за Полша. Трябва ли да ти напомням, че химна на страната, в която ти живееш и днес започва с Deutscland, Deutschland uber alles – и това е логично. Парадоксално би било другото – да низвергнеш Кайзеровата соната само защото нацистите са злоупотребили с идеята за нация. Това, което може да породи оптимизъм у теб е фактът, че значението на нацията и свързаните с нея чувства постепенно ще намалява във времето с възникването на по-широки човешки обединения и със завръщането към регионализма и локалните връзки на солидарност. Този процес обаче е бавен и изкуственото му забързване предизвиква трагедии – като държавния разпад в Африка.

Ognyan Minchev Що се отнася до изказванията на немския финансов министър – те са силно мотивирани националистически изказвания, уверявам те.

Zlatko Enev Със сигурност има много истина в твърдението ти, че собствените ми пристрастия оцветяват дискусиите до степен, при която воденето им става трудно, Огняне. Дълбоко личен проблем, който вече съм се отказал да коригирам – не става, пък и нямам чак толкова много енергия за инвестиране. Опитвам се да приема, че това най-често ме осъжда на монолози – и толкова. За останалото да съдят тия, дето ще дойдат след нас.

А сега – по темата. Ако човек успее по някое време да се абстрахира от емоционалните окраски, то сигурно ще успее и да види, че основната ми теза е доста простичка: каквито и да са заслугите на национализма (-измите) в досегашния ход на историята (човек трябва да е по-заслепен от мен, за да ги отрича), времената на неговата съзидателност са отминали и днес той просто няма как да не играе ретроградна, спъваща по-нататъшното развитие на човечеството, роля. Просветен или не, национализмът отклонява енергията и на нации, и на национални съобщности от задачата, която все повече започва да се превръща в единствено важна за цялото човечество: спасяването на сериозно застрашената от самите нас планета. Земята, оказва се, е прекалено малка, за да издържа до безкрайност на некоординираните, силно противоположни опити за нейното продължаващо експлоатиране, но и прекалено голяма, за да може да бъде спасена с разпокъсаните усилия на отделни нации, колкото и мощни те да са инак. Ето защо е необходим нов език, ново ниво на сътрудничество, комуникация и координация, които да надмогнат традиционно националните съперничества, в името на спасяването на общия дом. А национализмите пречат на това. В следвоенна Европа този процес е бил до голяма степен изживян и донякъде подготвен – преди обаче в нея да се появят прекалено много нови играчи, и индивидуални, и национални, които вече не говорят общоевропейския език на сътрудничество и склонност към разбирателство. Прибалтиките, за които говориш ти, правят нови национални герои от бившите сътрудници на Хитлер. Същата работа почти навсякъде другаде в Нова източна Европа – от Антонеску в Румъния, през Хорти в Унгария, та чак до Бандера в Украйна. И дори ако приемем, че това са само болести на растежа, каквито те безспорно са, то си остава много спорно дали посоката на обществено развитие, която те задават (силна компенсаторна гордост от неща, които по принцип са отвратителни, плюс силно гонене на карез към различни съседи), може да доведе до някакъв вид осъзнаване на необходимостта от ново сътрудничество, взаимопомощ и подчиняване на отделните национални интереси пред по-големия, общочовешкия.

(А химнът на държавата, в която живея, отдавна вече не съдържа думичките, за които говориш ти и които всеки от нас знае. Махнаха ги отдавна – което не е задължително да се знае от хора, живеещи извън страната, разбира се. Но немските футболисти вече отдавна не пеят „Германия, Германия над всичко“, а нещо далеч по-нормално и по-човешко: „Единство, ред и свобода“. Дали човек ще приеме новите думички също е спорна работа, разбира се. Но „над всичко“ или „над всички“ вече го няма, това е безспорен факт).

- 17-10-2012|Ирина

Марк Твен, библиотека „Панорама“, „Избрано“.

Молитва за победа

Беше време на голяма и благородна възбуда. Страната се намираше в пълна бойна готовност, войната беше обявена, във всяка гръд гореше свещенният огън на патриотизма;…

Дойде неделя сутрин – на другия ден батальоните трябваше да потеглят за фронта. Църквата беше препълнена; тук присъстваха и доброволците, чийто млади сърца горяха от предвкусваната бойна слава;…всички станаха на крака и с иискрящи очи и разтуптени сърца издигнаха глас във величествен зов:

„Боже всесилни! Ти, който властвуваш над земята, надуй своя рог, разискри своя меч!“…

Един непознат старец влезе и мина бавно и безшумно по главната пътека, с поглед, прикован в свещеника;…Със спуснати клепки, без да подозира неговото присъствие, свещеникът продължи вълнуващата си молитва и завърши с пламенния си апел:

–Благослови оръжието ни, дари ни победа, о боже, повелителю наш, отец и пазител на нашата земя и нашето знаме!

Странникът докосна ръката му, даде му знак да се отдръпне, което смаяният свещеник стори, и зае неговото място…

–Аз съм пратеник на небесния престол и ви нося послание от всевишния…

–Той чу молбата на своя слуга и ваш пастир и ще я удовлетвори, стига да не се откажете от нея, след като аз, неговият пратеник, ви обясня нейния смисъл, нейния пълен смисъл. Защото често се случва така, че в молитвите си човек иска повече, отколкото съзнава…когато не спре да размисли.

Божият слуга и ваш пастир произнесе своята молитва. Но спря ли той да помисли? Дали това е само една молитва? Не, те са две – едната е произнесена, другата – не. И двете стигнаха до този, който чува всички молби -изречените и премълчаните. Помислете върху това – и го запомнете. Когато молите благословия за себе си, внимавайте! Да не би, без да желаете, тя да навлече проклятие върху вашия ближен. Когато искате напоителен дъжд за нивите си, помислете за този, чиято реколта може би ще погине от същия дъжд.

Вие чухте молитвата на вашия пастир – тази част от нея, която той изрече с думи. Бог ме изпрати да произнеса другата ѝ част – онази, която дълбоко в сърцата си всички вие мълчаливо и пламенно повтаряте. Несъзнателно и без умисъл ли го вършите? Дано бог повели да е така!………

По-късно мнозина твърдяха, че непознатият бил умопобъркан, защото в думите му нямало капка здрав разум.“

- 17-10-2012|Златко

Една – вероятно немаловажна – поправка. Първоначално текстът беше публикуван под заглавие „Антинационалзимът е проклятие“, така както е представен тук. Не ще и дума, новото заглавие (оригиналното заглавие на текста) носи напълно противоположно по заряд послание. Освен това самият текст е доста осезателно редактиран от колегите от webcafe. bg. Според мен – некоректна работа. Междувременно предлагам тук оригиналното съдържание на текста.

- 18-10-2012|Бринго

Наистина, може би ще е добре Златко да се вслуша поне малко в думите на Огнян Минчев. Минчев все пак е политолог, от години наблюдава политическите процеси и вероятно е по-добре ориентиран в тях (в сравнение със Златко). А Златко, ако иска да търси по-силни проявления на „европеизма“, нека ги потърси първо в процесите в литературата (където самият Златко пък, в сравнение с Минчев, е по-добре запознат) – и ако открие там (в литературата на европейските писатели) някакви особено силни кълнове на „европеизъм“, тогава вече ще има основание да твърди нещата, които сега твърди…

- 18-10-2012|Златко

Поправките в заглавието и съдържанието на текста бяха направени по предложение на самия Минчев. И, след като е премахнато неправилното и провокативно заглавие, което са му сложили колегите от webcafe, и човек се зачете в разширения текст, то всъщност става ясно, че Минчев е много умерен националист – всъщност човек, който нарича с думата „национализъм“ нещо, което според мен е по-подходящо да бъде наричано „патриотизъм“, просто за да се разграничат едно от друго двете неща (някъде да сте ме чули да казвам нещо против заслужената гордост от свестните неща в Родината?) Така че, ако само малко поизчистим понятийния апарат и започнем да се вслушваме едни в други, нищо чудно и да излезе, че не сме чак толкова големи идеологически противници.

И още нещо – зачетете се в коментара, в който говоря защо национализмът е вече пречка пред по-нататъшното развитие на човечеството (че приоритетите вече се въртят около спасяването на цялата планета, а не толкова на отделни нации). Тук не е стадион „Левски“ и ние не сме разделени на агитки – или поне не би трябвало.

- 18-10-2012|Kiril Ivanov

„За теб „национализъм“ е синоним на пролята кръв, кръвожадност, репресия, нетолерантност, ограниченост, примитивизъм и т. н.“

И има защо. Както и да го сукат и въртът, измите от вида соц, нац, соцнац, нацсоц и другите подобни попнали се през миналия век, накрая го докарват до Дрвенизма(да се не бърка с Дарвинизма). Тъй като огромна част от хората искат да живеят, без да си губат времето с разните глупости от рода на светло бъдеще, чиста кръв или вера, актуалният за момента изъм се обръща към средството Дрвен господ(във всичките му модификации) за убеждаване и вкарване у пъта на тврдоглавите маси. И така почти без изключение.

- 19-10-2012|Майя Маркова – re:
Kiril Ivanov писа:

Както и да го сукат и въртът, измите от вида соц, нац, соцнац, нацсоц и другите подобни попнали се през миналия век…

Само една малка поправка – не е през миналия век, нито дори през миналото хилядолетие.

Римляните са казвали, че е сладко да се умре за отечеството, а Солон (според Плутарх) е давал воина, загинал за отечеството, като пример за щастлив човек.

Социализмът също има дълга история; според мен имаме всички основания да приемем, че той е по-старо и по-естествено състояние на човечеството от обществото, основано на частна собственост.

Питам се освен това – как ще подходят действително новите -изми (европеизъм, мултикултурализъм), за да вкарат в пътя тврдоглавите маси, ако последните евентуално не искат такова светло бъдеще?

- 19-10-2012|Златко

Майа, патриотизмът действително е нещо, което съществува откак има по-организирани човешки групи. Виж, национализмът, тоест използването на същите тези патриотични чувства вече не само за защита на или гордост от, Родината, а и за активна борба срещу патриотизмите на близки и далечни съседи, е изобретение на последните 200 години (Наполеон е първият голям водач и манипулатор, който успява да го използва с нелош успех – и с цената на доста народ поизтрепан, разбира се). Така че, повтарям – време е вече малко да пораснем, да се пообразоваме и да започнем да виждаме малко по-надалеч от повтарянето на все едни и същи приказки. Разликата между патриотизма (спокойната, неагресивна и позитивна идентификация с Родината) и национализма (стремеж към налагане на върховенство на собствения патриотизъм над останалите) е долу горе като разликата между обикновения стол и електрическия, както се казва в онзи стар виц…

- 19-10-2012|Златко

И поредното продължение на разговора с Огнян Минчев. Добре се получава според мен. Приятно изключение – да си имаш работа с разумен и склонен към добронамереност, опонент…

Цитат:

Zlatko Enev Всъщност, Огняне, след като вече познавам оригиналния ти текст, и особено оригиналното заглавие, съм склонен да мисля, че разликите в мненията ни не са чак до такава степен непреодолими. Не знам дали ще се съгласиш с това, но национализмът от типа „про“, който ти защищаваш (в противоположност на онзи от типа „анти“), просто трябва да бъде наречен с друга дума („патриотизъм“ е онази, която използват западните изследователи, примерно Миног и Конър). Гордостта от собствената родина, при условие че не е обвързана с омраза и агресивност към съответните гордости на други националности, е нещо напълно естествено и дори неизбежно за една група от хора, търсеща позитивна идентификация с определени географски, исторически и културни дадености на мястото, на което живее. Но понеже думичката „национализъм“ вече е използвана навсякъде почти само в този отрицателен, разграничаващ я от патриотизма, смисъл, за мен тя е нещо като червен флаг, който понякога не ми позволява да оценя достойнствата на един или друг текст, в случая твоя. Не бих казал, че съм съгласен с всичко в него, просто си мисля, че ще е по-добре да се използва „патриотизъм“ вместо „национализъм“. Така няма нужда и човек непрекъснато да се разграничава от „лошите“ националисти и да се чуди какви още аргументи да изтъква, за да покаже, че не е един от тях.

Ognyan Minchev Златко, съгласен съм стова, което казваш, въпреки, че в предходни времена с думата „патриотизъм“ се е спекулирало и злоупотребявало не по-малко отколкото с „национализъм“. Струва ми се, че важното в случая е да се подчертае, че всяка общност може да бъде интегрална и ефективна ако се основава на определени ценности, споделени от членовете ѝ. Дали общността на кръвта (родовата общност), дали общата съдба и формираните постулати на националната утопия (нацията), дали специфичните ценности на вярата (религиозната общност) и т. н. – във всеки случай общността на ценностите събира и разделя. Без тази ценностна общност разделението и упадъкът са неизбежни. В случая с нацията – както и в останалите общностни примери – разпадът е травматичен, ако няма друга референтна общност, която да поеме функциите на разпадащата се група. Ако се разочароваш от една църква – търсиш друга, при положение, че си вярващ. ако емигрираш, отблъснат от това, което представлява родината ти – както е случаят с милиони хора отплували към Америка, Канада и другаде – бързаш да намериш мотивация за идентифициране с новата си родина. (Друг е въпросът, че старата родина липсва и боли независимо дали си си тръгнал отблъснат от нея.) Затова мисля, че кампанията срещу националната държава е преждевременна и опасна, поне докато не съществува институционална и ценностна общност, способна да поеме функциите ѝ.

Zlatko Enev Чудесно. Според мен важното за нас, като интелектуалци в едно първопроходско време в българската история, е да показваме ясно, че заблудите от най-новата ни история имат, общо взето, един и същи корен, и че единствената идеологическа линия, приемана и предавана през всички български правителства от Освобождението насам, е онази, която аз условно наричам „сан-стефанската“, тоест непрестанният опит за утвърждаване на българското национално чувство НАД подобните национални чувства на съседите ни и вътре в страната, там, където то се сблъсква с недостатъчно еднозначно приемане (малцинствата!) Не ще и дума, всички знаем, че национализмът е изобретение на последните 200 години и че той се различава от патриотизма именно по това, че оттогава насам се използва предимно като безотказна машина за концентриране на енергията на човешките групи (най-вече за целите на борбата между тях). И че – което е безкрайно по-важно – времето, в което живеем ние, вече започва да проглежда за безсмислието на този тип разрушителна междугрупова конкуренция. Това не означава, че аз или някой друг се опитва да проповядва някаква си утопия за възможност от живот без гордост от и идентификация с родните места. Просто мащабът на това, което наричаме „родни места“, постепенно започва да се променя, а опитът от последния век показва все по-ясно, че трябва да се търси сътрудничество, а не конкуренция, между отделните народи и нации. Все още сме много в началото, но първият работещ модел е налице. Нещо като парната машина на Уат, която някой ден, дай боже, ще се превърне във фотонен, квантов или какъвто щеш двигател. Човек все трябва да вярва в нещо, ако не иска да затъне в блатото…

Ognyan Minchev Това е така, но да не забравяме това, което Ернст Гелнер изрично подчертава – нацията е колкото дефиниция „за“, толкова и дефиниция „против“. Балансът е в наши ръце и той е гъвкав – както си го изработим.

- 19-10-2012|Златко

Още малко приказки откъм Фейсбук:

Цитат:

Как мислите, с какво може да се обясни факта, че ако в днешна България човек каже, примерно, „Гордея се, че съм българин!“, той най-вероятно ще се окаже обект на присмех или дори съжаление (тоест ще бъде повече или по-малко изолиран), докато, ако каже нещо от рода на „Мразя турците!“ или „Македонците са тъпи!“, има нелоши шансове да се окаже част от (вероятно немалка) група от съмишленици?

Miroslava S. Guygova С пропадналата мечта за единство между народ и държава…

Miroslava S. Guygova Те нация и държава никъде не се припокриват, не са съвсем в единство, но в България между народа и държавата лежи пропаст, а от друга – не могат един без друг…Сега сме в омягьосан дяволски кръг…

Zlatko Enev Добре, това може би дава отговор на първата част от въпроса (тази за липсващата връзка между части и цяло), но втората част все още си остава неясна. Защо, след като не можем да се идентифицираме с нашето, с удоволствие се идентифицираме с омразата към съседското?

Margarita Jeliazkova защото винаги е по-лесно нещо да се дефинира като различно от друго, вместо да се напълни със собствено съдържание

Zlatko Enev Аха, това е интересно. Тоест, да се сподели омразата е далеч по-лесно, отколкото да се създаде нещо собствено, достойно за уважение и преклонение…

Zlatko Enev Дали тук не започваме да напипваме живеца на въпроса, който от дни насам дискутираме на страницата на Ognyan Minchev: в какво точно се състои разликата между патриотизма и национализма?

Zlatko Enev Добре. Оттук нататък идва обаче един далеч по-сложен и труден въпрос. А какво ще се получи, ако насочим същата тази енергия на отрицанието не към чуждите, а към собствените си комплекси и проблеми, доколкото сме в състояние да ги осъзнаем? Ще ни даде ли в края на краищата това някакъв шанс да се освободим от тях, (след което евентуално да затърсим основата, на която можем да градим собственото си Красиво, Голямо и Достойно за преклонение), или, напротив, този опит няма да бъде нищо друго освен още по-дълбоко заравяне в негативното, в себеразрушителното? Може ли да има градеж на нещо Положително, без да се разкрие фалшивата основа на Отрицанието – и то, парадоксално, чрез неговите собствени средства?

- 20-10-2012|Kiril Ivanov

Към Майа. Не искам да влизам в спор. Ще се опитам да споделя моята представа за отечество и национална држава. Отечеството(или татковината) е мястото къде сме се родили и където почиват нашите предци. То не винаги съвпада с границите на државата чиито граждани сме. Днешните граници са доказателство за това. Мисля, границите винаги са рожби на компромис чиято цел е да се избегне злото което по нам ква причина е избрало за свой дом точно тях(границите). А това води до непрекъснати опити(до не толкова далечното минало) тези граници да бъдат разширявани та злото да стои по–далеч и по–далеч. Основна заслуга за този вид борба със злото се пада на измите които поизброих в поста по горе. По– модерните теории се опитват да решат проблема чрез премахване на границите, и така злото изведнъж да стане бездомно и голяма част от силата му да отиде в търсенето на дом(т. е. граница) и да нема време да пакости. (Не знам доколко границите кои носим в себе си биха помогнали отново да се задоми.) По тази причина съм за borderless. Трудно и на пръв поглед непостижимо, но струва ми се възможно.

- 21-10-2012|Ирина

Ще си позволя тук да окълцам още един текст от Марк Твен, защото много ми се иска да бъде прочетен.

Съединените щати на линча

Марк Твен, превод Виолета Касаветова

И така Мисури падна, този велик щат! Някои негови чада се присъединиха към линчуващите и петното на позора легна върху всички ни. Тази шепа хора ни даде облик, лепна ни име и за хората от четирите краища на земята ние сме привърженици на линча – сега и за вечни времена. Не е присъщо на човека да спре и се замисли – това никога не става, то е противно на природата му. Хората винаги правят общи изводи от един-единствен случай. Те няма да си кажат: „Жителите на Мисури са се борили осемдесет години за доброто си, почтено име; тези стотина души, някъде от периферията на щата, участвали в линчуването, не са истински мисурийци; те са ренегати.“…

Защо линчуването с цялата му варварщина е станало в някои части на страната любим начин на разправа в случаите на така нареченото „обичайно престъпление“? Дали защото хората смятат, че едно потресаващо, ужасно наказание е по-убедителен урок и по-респектиращо средство, отколкото законното, безинтересно обесване между четирите стени на затвора? Не, положително здравомислещите хора са на друго мнение. Дори детето би разбрало, че това не е редно. То знае, че всяко по-особено и нашумяло събитие винаги води до подражания, тъй като светът е пълен с лесно възбудими хора, на които малко им трябва, за да загубят контрол над себе си и да извършатлудости, които иначе не биха им хрумнали. То знае, че ако някой скочи от Бруклинския мост, веднага друг ще го последва;.. че ако някой посегне на живота на монарх и вестниците разтръбят новината, в цял свят ще се появят цареубийци… С една дума, тъкмо мъжете, които линчуват са най-опасните врагове на белите жени. Всяко дете знае, че по закон, създаден от нас самите, подражанието е присъщо както на човешкия колектив, така и на отделната личност; че едно линчуване, за което се говори надълго и нашироко, неизбежно ще доведе до други случаи на линчуване…

Вероятно това нарастване се дължи на вродения човешки инстинкт за подражание, както и на най-често срещаната човешка слабост – сраха да не бъдеш изобличен, сочен с пръст, отбягван поради това, че не постъпваш като останалите.

- 21-10-2012|Ирина

Другото ѝ наименование е Нравствено малодушие и тази черта преобладава в характера на 9999 от 10 000 души. Това не е мое откритие; дълбоко в себе си и най-ограниченият от нас го знае. Историята не допуска да забравим или да пренебрегваме тази най-първа особеност на нашия характер. Тя настойчиво и ехидно ни напомня, че още от сътворението на света всеки бунт срещу някое обществено безчестие или гнет е бил започван от този единствен храбрец сред десетте хиляди, които боязливоп са чакали, а после под влияние на тази личност и равните нему от другите десетки хиляди бавно и неохотно са се присъединявали.

Допускало се е – и се е заявявало – че всяко линчуване забавлява присъстващите и те се радват, задето им се е удал случай да наблюдават подобно зрелище. Това не може да бъде вярно, досегашният опит го опровергава. Хората в Южните щати са замесени от същото тесто, както и тези в Северните – повечето са добродетелни, състрадателни и биха били потресени от такава гледка; и въпреки това ще присъстват, ще се правят, че им харесва, ако това се изисква от общественото мнение. Такава е човешката природа и нищо не може да се направи. …

…Защо никой от тази тълпа не издига ръка или глас за протест? Според мен само защото това би срещнало общото неодобрение. Всеки се страхува от укора на ближния си; за повечето представители на човешкия род това е по-ужасно от всякаква рана, от смъртта. …Не, те отиват само защото се страхуват, че ако си останат в къщи, това ще направи впечатление и ще предизвика обидни коментари…

Един Савонарола може да усмири и разпръсне линчуваща тълпа само с поглед; това е по силите и на един Мерил и на един Билоут /известни шерифи/. Защото всяка тълпа загубва твърдостта си пред някой, прославен с храбростта си…

Ако можеше някак да намерим само още трима-четирима шерифи от тази голяма величина! Дали ще помогне? Мисля, че да, тъй като ние всички сме подражатели……

…Можем поне да опитаме. Сред 75 000 000 души не може да не се намерят хора като Мерил и Билоут; и според законите, които сами сме създали, техният добър пример ще разбуди задрямалите рицари от великия им орден и ще ги изведе в първите редици.“

Това, според мен, е Американската мечта.

- 06-11-2012|джони

Не се заблуждавайте да се сравнявате България с Европа и САШ само въз основа на това кой се самоопределя като патриот или националист и като давате определения за тези неща да ни приравнявате с тях все едно нещата са еднакви и сравними. Меко казано не съответства на действителността и си е просто риторична заблуда. Например по редица телевизии тече дебат за демографията на българското общество, в който представители на праламентарно представени партии свободно и несмущавано обсъждат какво да се предприеме, за да се намали броя на циганите. Друг постоянен и нескрит дебат: как помощите да идели само при българите и как да се разпределели така, че циганите да не раждали? При това всяка партия не поставя въпроса под съмнение, ами изтъква, какви предложения е направила в тази насока. Сред Вас има хора, които са в западните общества. Възможен ли е например дебат за намаляване броя на негрите в САЩ и как ще се отрази това на Румни, ако започне такъв? Или пък Обама да предлага начин латиносите да получават по-малко помощи от белите? Представяте ли си президент български циганин или турчин? Какво ще стане с рейтинга на издигналата го българска партия? В САЩ като патриот ли ще определят човек, който иска ограничаване на правата на съгражданите, от който и да е етнос? Възможно ли е, както у нас същият този политик да бъде определян като демократ, либерал, консерватор, ляв десен, глобалист без проблеми. Такива люде на Запад въобще отсъстват на политическата сцена и ако се появят се надава вой до небето от старана на всички. У нас пък има всеобщото одобрение и не е задължително да се самоопределят като „патриоти“ и „национоалисти“, може да са от СДС, ГЕРБ, БСП, НДСВ и който си ще те. Т. е понятията нямат никакво значение и всички са националсити или патриоти без това да има най-малка връзка със западните реалности. Тъй че тръгването от понятията към нещата води меко казано до подмяна на реалностПонятията предполагат общество което може да работи с тях, а не да ги превръща в карикатури. Пътят на едно общество от нивата и комуналката до модерното е по-дълъг от предполагаемото.

- 06-11-2012|Самолет 005 – re:
джони писа:

… Тъй че тръгването от понятията към нещата води меко казано до подмяна на реалност…

Благодаря ти, Господи, че доживях да го чуя и от друг човек, който поне досега не е казвал, че е прагматист, но всъщност е!

Джони, благодаря ти! Искам да те поздравя с нещо любимо. Тя има страхотни цици, режисирана е от гейове, заиграва лудо с кича, но всъщност никога не подменя реалност за разлика от „по-умните“…

ето тук – клик

- 06-11-2012|Сребрин Т.

Гледам написаното от Джони и се чудя: какво може да накара един човек толкова да се отдалечи от собствения си интерес? (И национален, и обществен, че и личен интерес…)

Какъв е интересът на България? Както гледам, май, Джони смята, че в интерес на България е на нейна територия да има колкото се може ПОВЕЧЕ цигани, колкото се може ПОВЕЧЕ турци?

Наистина, ТОВА ли е интересът на България? (Пък и на която и да било друга нормална страна в Европа и по света?)

ТОВА ли ще реши проблемите на България?

Наистина, бих искал Джони да посочи ПОНЕ ЕДИН обществен проблем в България, който би станал ПО-лесен за решаване, ако в България рязко се увеличи, например, броят на циганите?

Така че, ДА, и аз съм съгласен: когато тръгнеш от ПОНЯТИЯТА към НЕЩАТА (а не обратно), това води, меко казано, до подмяна на реалност…

- 06-11-2012|Златко

Такова е нивото, такъв е манталитета, такова е мисленето, такива са действията. Джони, аз също ти благодаря за този коментар. А инак, какво да кажа – все отнякъде трябва да се тръгне, трябва да се започне. Още никога в тази страна не е имало видими интелектуалци, които да поставят „човешкото право“ над „националния интерес“, точно във вида, в който го описва тук уважаемият Сребрин (на когото също благодаря, защото, да, има нужда тук от ясни и откровени мнения, инак никога няма да се разберем кой какво мисли). България все още живее във времето, в което интереса клати феса. Друг е въпросът, че уж всеки от нас знае, от личен опит и от простичкия ежедневен живот, че ако дърпаш чергата все към себе си и се грижиш само за собствения си интерес, пък бил той и групов, пък бил той и етнически оцветен – то рано или късно другата страна ще ти го върне тъпкано и в резултат от това цялото общество ще се превърне не в човешки сговор, ами в джунгла, в която всеки се грижи за себе си, а Господ – за останалите. Но така е, братя, с тюхкане и пухане на капата ò земи нищо няма да постигнем, оран иска тая угар недокосвана, оран, пот и бачкане до смърт.

Ха да видим какво ще ни донесе бъдещето…

- 06-11-2012|Златко

Между другото, в момента подготвям един материал за Белгия, който показва възможно най-ясно и нагледно докъде стигат обществата, които не са успели да намерят решения на етническите си конфликти, независимо от това колко богати могат да станат. А отговорът на въпроса, който задава Сребрин Т (Наистина, бих искал Джони да посочи ПОНЕ ЕДИН обществен проблем в България, който би станал ПО-лесен за решаване, ако в България рязко се увеличи, например, броят на циганите?) е повече от очевиден: проблемът, който не просто може, а ТРЯБВА да се реши на всяка цена, е пълната невъзможност за ромите, а и не само за тях, да постигнат в България обществено приемане и равноправие по начин, който да им позволи да се измъкнат от дъното на обществото. Защото, какво толкова неясно има в това елементарно предсказание за бъдещето: че, ако нещата продължават по този сегрегационен, расистки и анти-човешки начин – един ред за българите, друг – за малцинствата, то няма къде другаде да стигнем, освен там, където са стигали всички други общества, поели по този път преди нас – кеф ти Южна Африка, кеф ти всяко друго общество, разкъсвано от етнически и расови конфликти. Или може би наистина ви се иска толкова много децата и внуците ни да живеят в бункери, със стража отпред и прочие?

Разберете го най-после – времената на насилствените решения са безвъзвратно отминали. Хубаво ни е така да се бием в гърдите и да се пишем всички жертви на комунизма, след като си знаем много добре, че истинските му жертви бяхме не ние, ами пак тия бедни дяволи, хората от малцинствата, които бяха единствените реално преследвани и потискани, докато ние стискахме юмруци под масата и си викахме „А така! Ударете ги ò земята, на пух и прах да станат!“ Хубаво ни е, ама няма вече! Свърши се, братя „жертви“! Оттук нататък вече никой никого няма да може да „прочиства“; остава си единствено чистата игра, в два основни варианта: или едни срещу други, или заедно, в някакъв опит за сътрудничество и смешение, колкото и немислимо да ви изглежда това сега, докато мисленето ви се определя от понятия като „робство“ и прочие. И, колкото повече се инатите, колкото повече отказвате на „другите“ правото и те да бъдат също такива човешки същества, също такива граждани на тая страна, също такива Българи (не етнически – просто равноправни граждани на една и съща страна) – толкова по-тежко и мъчително ще бъде онова, което ни чака – просто защото ръжена, срещу който ритаме, се нарича „нашето собствено бъдеще“.

Ха сега, който иска, да се позамисли, а който не иска – да пише ответни коментари. Само умната, с уважение и разсъдък, за да не се стига до ненужни уроци по гражданско възпитание. Знаем си се вече, нали така?

- 06-11-2012|Майя Маркова – Кому са нужни повече деца за дъното на обществото

Златко, като чета коментарите на вас с Джони, си мисля, че напълно сте се откъснали от грешната българска земя (за тебе знам, че наистина е така, обзалагам се, че така е и за Джони, макар да нямам сведения къде живее той).

Човек трябва да е или на безопасно разстояние от България, или католик-фундаменталист, за да смята, че трябва да се насърчава раждането на деца, които от раждането си ще бъдат недохранени, недоваксинирани и недолекувани, дрипави, мръсни, после, които оцелеят, няма да ходят на училище – поне не задълго – и накрая ще попълнят дъното на обществото.

Нужни ли са такива деца на самите себе си, на самите си родители (изключая завършените отрепки, които открито заявяват, че са направили бебе заради месечната помощ от 20 лв. – с което според мен не само МОЖЕ, а дори Е ЗАДЪЛЖИТЕЛНО да отприщят дебат за тази помощ)?

И да не би в САЩ например да не се опитват чрез политически мерки да намалят броя на welfare mothers? Само дето не споменават официално броя им по етнически групи.

За мен всъщност единственото, което има смисъл в тези дискусии, е дали, когато се обсъждат и въвеждат такива мерки, да се споменава етническата принадлежност на повечето хора, срещу които са насочени. (Казвам „срещу“, защото, макар да отговарят на логичния дългосрочен интерес на циганите, мерки като отнемането на 20-те лв. тук и сега се възприемат от тях като насилие над свободната им воля и едва ли не геноцид.)

Може би в България говорим за това неуместно често. Но, от друга страна, не забравяй, че елитът на въпросните малцинства нерядко проявява изключителна агресивност и наглост и се опитва – при това доста успешно – да шантажира обществото чрез обвинения в разисъм и тям подобни. Спомням си например как тук едно лице сипеше върху теб огън и жупел, задето си публикувал симпатичен текст от Фенерски, в който присъстваха думите „циганин“ и „мангал“. Веднъж в едно от по-кавгаджийските ТВ предавания ромка питаше: „Отде-накъде ще ми казвате колко деца да имам? Ако искам, ще имам седем!“ Е, в такава ситуация какво да отвърнеш освен: „Скъпа госпожо, докато Вашите деца са на наша издръжка, и ние имаме думата по въпроса“.

Накратко: според мен да се раждат по-малко циганчета в България е в интерес на първо място на циганите, но освен това етническите българи (и другите малцинства) също имат думата по въпроса, защото те плащат масрафа. В повечето случаи не е нужно да се споменава причината, поради която проблемните деца са проблемни, но понякога това е уместно и дори необходимо. Ето, правят го и в Холандия:

„Второто поколение турски и марокански имигранти постига голям напредък при по-високото образование, но все още има около 40 процента, които си остават на най-ниско ниво… Все още има убийства на честта и уредени бракове. В Антверпен учителите ми разказаха, че е станало трудно да се разговаря в клас за Холокоста, 80 процента от учениците идват от мюсюлмански семейства. В часовете по биология пък е трудно да се говори за еволюционната теория или в часовете по литература – за такъв „перверзен“ писател като Оскар Уайлд… Когато ставаше дума за това къде дъщеря ни да ходи на училище, ние разбира се я изпратихме в „бялото“, а не в „черното“ училище. Предишният кмет смяташе, че трябвало да дам пример с дъщеря си. Но човек не експериментира с децата си.“

here

- 06-11-2012|Златко – re: Кому са нужни повече деца за дъното на обществ
Майя Маркова писа:

Човек трябва да е или на безопасно разстояние от България, или католик-фундаменталист, за да смята, че трябва да се насърчава раждането на деца, които от раждането си ще бъдат недохранени, недоваксинирани и недолекувани, дрипави, мръсни, после, които оцелеят, няма да ходят на училище – поне не задълго – и накрая ще попълнят дъното на обществото.

Нужни ли са такива деца на самите себе си, на самите си родители (изключая завършените отрепки, които открито заявяват, че са направили бебе заради месечната помощ от 20 лв. – с което според мен не само МОЖЕ, а дори Е ЗАДЪЛЖИТЕЛНО да отприщят дебат за тази помощ)?

Майа, добре известно е, че навсякъде по света (включително и в България, ако и вече да сме го позабравили малко), пътят към намаляване на раждаемостта минава не през принудителни мерки – били те стерилизации, като в Индия по времето на Индира Ганди, или икономически санкции като онези, които ти описваш тук – а само и единствено през повишеното образование и социален статус на жените, независимо от техния етнос и раса. По въпроса за необходимостта от ограничаване на раждаемостта разлика в мненията ни няма – просто планетата вероятно няма де може да издържа такива количества човешки същества, при това в не чак толкова далечно бъдеще. Реалният въпрос обаче е КАК? Дали може да се постигне нещо, като се изключат от обществото и на практика забият в калта цели етнически групи (което е ИМЕННО най-реалната предпоставка за висока раждаемост сред тях, тъй като жените в такъв случай си остават машини за раждане на бебета, най-често без да бъдат питани)? Или, напротив, единственото решение е в бавната и мъчителна интеграция, която, за да бъде изобщо стартирана, първо трябва да проникне в умовете на онези, които отхвърлят и не желаят да виждат като равноправни на себе си членовете на малцинствата? Парадоксът в тази ситуация е подобен на онзи, който формулира всеки старшина в казармата, когато говори на младите войничета – „колкото повече мърдаш, толкова повече ти влиза“. Сега, ти сама си преценявай кое и как, но докато го правиш, мисли за собствените си деца, Майа – защото утре те ще лежат на онова, което в момента постилаш ти и хората като теб.

А загубата на връзката с България, поне от моя гледна точка, е най-вече загуба на връзка с предразсъдъци и заблуди, които заслепяват хората, живеещи в България, независимо от личната им интелигентност, просто защото обществото е толкова жестоко изостанало, толкова в плен на идеи и начини на мислене, които по други места по света отдавна вече са осъдени и отхвърлени, че за самия мен (полека-лека), думите „ти си се откъснал от България“ се превръщат в обичайно потвърждение за истинността на нещата, в които вярвам. Не знам как ще ти прозвучи това, но в моментите, в които прекалено много хора се съгласяват с онова, което казвам (а това, слава Богу, се случва изключително рядко), самият аз се чувствам обхванат от най-силни съмнения. „Щом моичките там са съгласни, то значи има нещо гнило в онова, което казвам“. Гледай парадокси на емиграцията, гледай чудо…

- 06-11-2012|Сребрин Т.

„Бавната и мъчителна интеграция“ (колко точно казано: звучи почти като „бавна и мъчителна агония“) едва ли може да послужи като знаме, под което да се наредят каквито и да било съвременни хора – нито от мнозинството, нито и от малцинствата.

Всъщност, реално погледнато, ако интеграцията на циганите беше обективно възможна, тя вероятно щеше вече да се е случила в България – и то още по времето на комунизма. Щом дори онези няколко десетилетия масирано тоталитарно въздействие не са успяли да вкара циганите в пътя на останалата част от обществото, просто не виждам каква би била онази неведома сила, която тепърва някак би успяла да се справи с такава епохална задача (и то в условията на предстоящи неизбежни бюджетни рестрикции, наложени от международната финансова обстановка)…

Вече просто не вярвам, че някой нарочно „изключва от обществото“ и нарочно „забива в калта“ едно или друго малцинство… Всъщност, съдбите на различните малцинства винаги са били различни – достатъчно е човек да погледне картината днес в САЩ, където различните малцинства, в рамките на една и съща утвърдена държавна система, по различен начин се справят: едни са постиженията и резултатите на чернокожите, други на местните индианци, трети на латиносите, четвърти на новите азиатски имигранти…

- 06-11-2012|Златко

Благодаря отново. Всеки си има собствено мнение. Ще отбележа само, че и самите ние, като малък и незначителен европейски народ, би трябвало да се откажем от надеждите за цивилизация и промяна, ако постулираме някакъв вариант на казаното по-горе: „кой какъвто е, такъв си остава завинаги“.

- 06-11-2012|Майя Маркова – re:
Сребрин Т. писа:

Реално погледнато, ако интеграцията на циганите беше обективно възможна, тя вероятно щеше вече да се е случила в България – и то още по времето на комунизма.

Хайде-хайде, хората стъпиха на Луната, пък не могат да издърпат от блатото група свои събратя, и то не чак толкова многобройна…

- 06-11-2012|Майя Маркова – re: re: Кому са нужни повече деца за дъното на общ
Златко писа:

Добре известно е, че навсякъде по света (включително и в България, ако и вече да сме го позабравили малко), пътят към намаляване на раждаемостта минава не през принудителни мерки – били те стерилизации, като в Индия по времето на Индира Ганди, или икономически санкции като онези, които ти описваш тук…

Там е проблемът, че след като населението или определена група от него свикне да получава безплатна манджа, тя възприема недаването на безплатна манджа като „икономическа санкция“, макар никой никога да не може да даде смислен довод в полза на безплатната манджа. Ромен Гари например пише, че „хората имат право да се хранят без условия“, но пропуска дребната подробност да поясни откъде да се вземе храната без условия.

Доколкото знам, в момента в цял свят се обсъждат и въвеждат подобни „икономически санкции“ с цел бедните деца да се подпомагат по такъв начин, че помощта да не може да се ползва от родителите им. Напр. в САЩ на бедните семейства се дават купони за храна, а не пари, за да не се стига до положение отрепки да създават деца, за да получават като социална помощ пари, които да харчат за алкохол и наркотици. Но ти няма да обвиниш американците за това, защото те са американци.

- 06-11-2012|джони

Някой ме хвърлят в тъча с примитивните си представи. Нима в Америка проблемите се решават с увеличаване броя на негрите и латиносите. Немислимо е обаче в общестевното пространство да се иска намаляването им, това се смята за расизъм, а не за патриотизъм, а у нас за пратриотизъм, който всички споделят. Проблемът е, че там нацията включва всички, пък ние изключваме част от гражданите като непринадлежащи към нацията и не се опитваме да ги интегрираме или защитаваме правата им. Ако се съди от реакциите на Външно министерство, ще излезе, че циганите са най-честната и уважаваща закона част от обществото, тъй като не съм чул да се закстъпи за тях като български граждани пред чужди правителства. Излиза, че не вършат престъпления и държавата няма защо да се застъпва за тях пред чуждите власти, за разлика от българите, с чийто престъпления външно постоянно е ангажирано.

- 06-11-2012|джони

Нещо друго – примитивните представи за демография. Раждат много тези, които нямат култура, която да създава переспектива за развитие за децата им. Естествено, че когато едно група като циганите се се държи в примитивно състояние и не може да развие култура, която да толериара грижата за развитие на децата, то тази група ще продължава да ражда безразборно, за да оцелее. Така е било при нас, така е в Африка и на други места, така е при циганите. Т. е не репресията ограниченията и изолацията ще намалят циганската популация, точно обратното, тя ще продължава да се плоди. Обратно създаването на переспективи пред тези хора, интеграцията и помощта от страна на българите ще ги накаратда прихванат от българите грижа и отговрност за развитието на поколението, което неминумо ще намали везразборното раждане. И нещо друго – без професионлано развитие тази общност няма да мигрира, тъй няма никакъв шанс за интеграция в чужди общества, затова ще стои тук. Т. е опитът да прехвърлим собствения си проблем и безпомощност на друг едва ли ще има резултат. Излиза, че всички реторики и опити за подтискане на циганите имат обратен ефект и води до увеличена раждаемост и невъзможност да мигрират. Цялото това малоумие зацикля и се самопоражда не защото полтиците не са наясно, а защото омразата е евтин ресурс за управление и създаване на властови позиции. В крайна сметка виновниците са именно популистите, които уж ни мислят „доброто“, съответно на нашето и тяхното архаично разбиране, а всъщност ни обричат да си останем в 19в. Не бива да им се сърдим и ние имаме активно участие.

- 06-11-2012|джони

Между другото в САЩ има доста цигански милионери и циганската общносте доста заможна.

- 06-11-2012|Сребрин Т.

Аз пък се поинтересувах какво точно представлява циганската общност в САЩ – и попаднах на информация такава:

„Americans are largely unaware that there is a Roma ethnic group in the United States, associating „gypsies“ with Europe. Most Roma do not communicate their ethnic identity to non-Roma, and may claim to be another ethnic origin, such as Greek or Lebanese.[1] The U. S. Census does not count Roma as a group, since it is neither a nationality nor a religion.“

Това е от Уикипедия, от статията „Roma in the United States“.

Извинявам се, но щом U. S. Census изобщо не брои циганите като отделна група, то значи и не се провежда никаква специфична „интеграционна“ политика по отношение на циганите – т. е. там очевидно не съществуват програми от типа „Декада на ромското включване“ и т. н.

- 06-11-2012|Иван

„… самите ние, като малък и незначителен европейски народ…“

Не участвам в разговора, но ако участвам изобщо в някакъв и чуя това, пожелавам довиждане и оставям малките и незначителните от народа да си обсъждат малките и незначителните работи. Аз не се чувствам от такъв народ.

Също така не смятам за „предразсъдък“ интереса, а за основен фактор.

Няма интерес само този, който не притежава нищо. Което пък го прави лош поучител на другите, които имат, защото ги учи да си го загубят.

Изобщо, мислим язека, с толерантността и демокрацията се прекалява, защото от някакви розови думи някои вземат, та им повярват, а това е вредно. В момента, в който изчезне представата за това кой си и какво притежаваш, могат на мига да те експроприират всякакви народи, дори да не знаят да четат и да пишат.

Хората са интересно нещо, много често взимат желаното за действително и само да им кажеш, че са равноправни, веднага решават да ти поискат я къщата, я двора, я парите, я всичко накуп. Не са хубави тия работи.

Малцинствата са си много хубаво интегрирани. Каквито граждански права имат българите, такива имат и циганите, и турците. Училищата са за всички, болниците са за всички, гишетата на общинските и държавните служби работят еднакво за всички. Няма да идем да ги изкъпем (циганите специално) и да им занесем дипломите с бъклица, я. Като иска работа, да стане като всички останали, като не иска, да си стои така, но да не се оплаква, че го подбутват.

Винаги давам два любими примера.

Когато някога живеехме в Пловдив, се появи едно голямо явление като диригент. Казваше се Месру Мехмедов, български турчин. Всички в чужбина пощуряха по него, а у нас концертите му бяха прекрасни. Почина рано, някаква случка със или след самолет имаше, не помня точно. Но никъде, включително у нас, не е имало коментар какъв е по произход.

Преди не много години в София пък почина Сашо Михайлов, главният художествен ръководител и диригент на Софийския духов оркестър повече от 30 години, чист натурален български циганин. Никакъв проблем, поддържаше богат репертоар, стегнат оркестър, много известен, а самият Сашо Михайлов беше и много деен, и много обичан и уважаван от цялото музикално общество.

Значи може. Ами… който иска, да бъде така добър, вместо турците да се пазарят на кого са Родопите (български, на кого може да са, да не казвам онова четирицифреното число) и циганите да реват, че са потиснати, защото не им дават по 1000 лева на дете и безплатен ток и вода (за да продължават да си стоят безработни, неуки и мръсни). Някой чунким ще ги гони да им урежда живота вместо тях самите.

Прочее, циганите много добре знаят какво е презерватив, но просто не им се занимава, като ги подгони ракията и мераците.

- 06-11-2012|Златко

За ромите в САЩ си имаме статийка и тук в списанието. Може би си струва да се прочете…

Ромите в САЩ

- 06-11-2012|Ирина

И ето ви го чедото на популизма, г-жа Майя Маркова:“за да не се стига до положение отрепки да създават деца, за да получават като социална помощ пари, които да харчат за алкохол и наркотици.“

Разбира се, тези които доставят наркотици, тези които участват в корупция, тези които продават оръжия на „отрепките“ не са отрепки и получават пълни права да отглеждат поколение.

- 06-11-2012|Иван

Тези, които продават наркотици и оръжие, ги продават не само на отрепките, а и на много бъдещи отрепки. Те са не друг вид, а направо друг род отрепки и за тях се или поне би трябвало законът и неговите органи да се грижат да ги няма.

У нас не е Колумбия или Мексико, че да не е възможно вторите да бъдат овладени, а защо не са, е друга тема.

- 06-11-2012|Майя Маркова – re:
джони писа:

Между другото в САЩ има доста цигански милионери и циганската общносте доста заможна.

То и тук не страдаме от недостиг на цигански милионери и заможни цигани. Друго не достига: шансове за редовия циганин и особено циганка, грижи за циганчетата.

- 06-11-2012|Майя Маркова – re:
Ирина писа:

Разбира се, тези които доставят наркотици, тези които участват в корупция, тези които продават оръжия на „отрепките“ не са отрепки и получават пълни права да отглеждат поколение.

При що-годе нормално положение на нещата изброените лица в един момент си губят правата да отглеждат поколение, защото се оказват в затвора.

Този въпрос тук не го коментираме, защото поне на думи по него има съгласие, интересно защо не виждаме дела в тази посока. Но по въпроса дали на безотговорни и изпаднали хора да се дават пари в брой за всяко дете, което създават, явно няма съгласие, затова дискусията си е на място.

Мога ли да се върна на въпроса: отде-накъде твърдите, че аз лишавам определена група лица от правото да създават и отглеждат поколение, като просто твърдя, че не трябва да им се дават пари за това поколение? Някой на мен да не би да ми дава пари, задето имам деца?

- 06-11-2012|Майя Маркова – re:
джони писа:

Нещо друго – примитивните представи за демография. Раждат много тези, които нямат култура, която да създава переспектива за развитие за децата им. Естествено, че когато едно група като циганите се се държи в примитивно състояние и не може да развие култура, която да толерира грижата за развитие на децата, то тази група ще продължава да ражда безразборно, за да оцелее.

Доколкото знам, демографският преход настъпва, когато децата от печеливша инвестиция се превърнат в, извинете ми купешката приказка, „проблемен актив“. Преходът настъпва при общности с най-различно благосъстояние и образование. И се влияе силно от икономическите условия и държавната политика, както се вижда например от българската история. В момента много български цигани, може би дори повечето, си имат и култура, и перспектива за развитие на децата. Аз викам, докато чакаме и останалите да развият култура, да не изливаме отгоре им безусловно пари (имам предвид именно пари в брой, давани на хората като награда, задето не са развили култура; иначе мерките, които наистина са необходими, например обучение в малки групи, са изключително скъпи.)

- 06-11-2012|Майя Маркова – re:
джони писа:

Ако се съди от реакциите на Външно министерство, ще излезе, че циганите са най-честната и уважаваща закона част от обществото, тъй като не съм чул да се закстъпи за тях като български граждани пред чужди правителства. Излиза, че не вършат престъпления и държавата няма защо да се застъпва за тях пред чуждите власти, за разлика от българите, с чийто престъпления външно постоянно е ангажирано.

Не виждам как Външно би смогнало да се застъпва пред чуждите власти за циганите, обвинени в престъпления, след като чуждите власти непрекъснато му създават работа покрай цигани, НЕОБВИНЕНИ в престъпления. Я Франция ще екстрадира нашенци и румънци, прекалено мургави за изискания френски вкус, я от мъгливия Север ще искат да си прибираме измамени берачи на боровинки.

Европа е много загрижена за нашите цигани… да си стоят у нас.

- 06-11-2012|Майя Маркова – re: re: Кому са нужни повече деца за дъното на общ
Златко писа:

Сега, ти сама си преценявай кое и как, но докато го правиш, мисли за собствените си деца, Майа – защото утре те ще лежат на онова, което в момента постилаш ти и хората като теб.

А загубата на връзката с България, поне от моя гледна точка, е най-вече загуба на връзка с предразсъдъци и заблуди, които заслепяват хората, живеещи в България, независимо от личната им интелигентност, просто защото обществото е толкова жестоко изостанало, толкова в плен на идеи и начини на мислене, които по други места по света отдавна вече са осъдени и отхвърлени, че за самия мен (полека-лека), думите „ти си се откъснал от България“ се превръщат в обичайно потвърждение за истинността на нещата, в които вярвам.

Не разбирам: защо вредя на децата си, като се противопоставям на захранването на дъното на обществото? Според мен за децата ми е добре да живеят в общество с по-малко дъно.

Аз не виждам съществена разлика между идеите и начините на мислене в България и тези на Запад. Може и да греша. Но независимо дали на някого му харесва, „ние сме тук и не се нуждаем от друга квалификация освен тази“:).

- 07-11-2012|Самолет 005 – за интеграцията

Когато отхвърлим най-крайният лозунг „Циганите на сапун!“, виждаме, че самите националисти с подразделенията си от нацисти и скинари не знаят какво да правят с циганите… Националистите искат премахването на циганите, но не знаят как, не са сигурни, че това изобщо е възможно (защото комунистите, които са вид националисти се опитаха да премахнат турците) и дори нямаме поука (като общество), че това е всъщност абсолютно невъзможно. Премахването на един народ под формата на полупремахване става само с война и при това то явно е непълно – все някой вземе че оцелее и през следващите сто години се народи така, че отново трябва да бъде премахван. Това е като инфекция от Candida albicans – тамън я успокоиш и тя отново пламне…

Докато националистите (а те ще стават все по-важен фактор в политиката на държавите) не установят, че „циганите на сапун!“ е напълно неработеща стратегия, дотогава няма да има стратегия за интегриране на циганите и ще разчитаме само на случайни прояви на интеграция, които няма да имат нищо общо със Соросовите щуротии. Случайните прояви на интеграция не са малко. Мога да разкажа.

Аз познавам интегрирани цигани. Те се различават от българите единствено по мургавия цвят на кожата си. Единствено! Аз познавам и циганизирани българи. Те се различават единствено по светлия цвят на кожата си… По телевизията даваха и „циганизирани“ руснаци. Циганите престанаха (точно както и евреите) да бъдат етническа група. Те се превърнаха в социална група. Евреите обаче имат предимството на религиозната си традиция, което внася съществената разлика… Макар и съществена „сапунът“ е общото и е нещото, което трябва много да ни стресне, ако изобщо тази стреснатост може да ни направи мислещи…

- 07-11-2012|Златко

Последната алюзия – между историческата съдба на ромите (аз все пак бих помолил тук да се придържаме към това название, като израз на някакъв вид желание за промяна) и евреите, ми се струва изключително важна. Разбира се, двата етноса са безкрайно различни – евреите са едни от първите хора на книгата и винаги са били безкрайно учен и ученолюбив народ, докато при ромите стремежът към по-високо образование и ученост изглежда по-скоро изключение (дано да греша).

Но! Когато разглеждаме нещата, винаги е добре да използваме на първо място уроците на историята. Толкова много неща вече са се случвали, а ние просто не го знаем и ги повтаряме! Например, източноевропейските евреи допреди само сто години са се намирали в позиция (и са били третирани) по начин, не много по-различен от онзи, по който днес се третират ромите. Стигмата на „мръсни, бедни и ненужни“ ги е преследвала почти до средата на миналия век. В известен смисъл Холокостът, с пълната си безчовечност, е нещото, което премахва стигмата окончателно, за да се превърне днес еврейския народ в символ на ученост и преуспяване до степен, непозната за никой друг.

Никога, никога не трябва да изпускаме изпред очи уроците на историята! Ето тук един пример, просто очеваден, за тотална преоценка на отношението към един етнос и народ – от пълното отхвърляне и опита за тотално унищожение, до едва ли не безкритичното преклонение (или ирационална завист), която внезапно прави от вчерашните „мръсни, бедни и ненужни“, днешни „богати, успешни и благоденстващи“. Повтарям, разликите между двата етноса са гигантски – но не и разликите в отношението към тях. А това е нещо, което би трябвало да ни накара да се замислим. Така поне си мисля аз…

- 07-11-2012|Златко

Според мен основата на българското отрицание срещу малцинствата и особено ромите се крие в неизказаното убеждение, че има цели човешки групи, които са по принцип „по-тъпи“ от други такива. Няма да започвам сега с проповеди срещу расисткото мислене, знам, че това не функционира. Просто самият аз не вярвам в това. Човешките гени, така мисля, имат свойството да се разпространяват безразборно и непредсказуемо сред групите, но в резултат на естествения подбор в края на краищата всички човешки групи се оказват надарени (или наказани) с приблизително еднакво разпределено ниво на интелигентност. С други думи – няма „тъпи“ етноси и народи, има само хора, живеещи при различни условия, поради различно стечение на географски и исторически обстоятелства (като пример може да се посочи фактът, че децата на чернокожите американски войници в Европа имат точно същите резултати от тестовете по интелигентност, както и белокожите деца, в чиято среда живеят, докато в Щатите по принцип чернокожите деца имат по-ниски резултати от белокожите). Същото нещо се отнася до ромите, същото и до нас българите, същото до всички. Интелигентността е разпределена равномерно.

Не знам откъде идва това расистко мислене. Собствената ми теория е, че то е несъзнателна компенсация, особено силно изразена у всички хора и групи, които страдат от неизказани страхове и неуверености относно собствената си пълноценност и, в резултат на това, без да искат започват да търсят примери и доказателства за това, че самите те не се намират най-долу в йерархията на ценностите, каквато и да е тя в собствените им очи. Разбира се, все още няма, доколкото ми е известно, еднозначни научни опровержения на чисто расисткото мислене – в края на краищата, когато всеки ден единственото, което виждаш под краката си, е една ПЛОСКА земя, то как тогава да повярваш, че тя всъщност е кръгла? Но принципният аргумент срещу него, поне в моите очи, е не научен, а чисто практически. Ако щете исторически. НЯМА примери в по-новата човешка история за успешно развитие на етноси и народи, които са основавали мисленето си на опити за обосноваване на нечия чужда малоценност, в желанието си да компенсират собствените несигурности (което пък е едно от малкото доказателства за реален прогрес, исторически прогрес – просто нечовешките начини на мислене и поведение постепенно се отсяват от историята и ние можем да се учим от нея). Така че за мен нещата се решават още на нивото, на което си задавам въпроса „Защо всъщност?“ Каква е ползата, какъв е смисълът, от омразата и отрицанието – етнически или други? Смо като един вид вентил за собствените пристъпи на страх и несигурност, може би. Но щом е така, то значи трябва да работя над собствените си (лични или групови) страхове и несигурности, а не да се опитвам да рисувам пред очите си планини от чужди такива. Също като в приказката за ангела, дето пита нашенеца кое желание да му изпълни, а онзи отговаря „убий магарето на съседа“…

Е, хубаво, но докога? Кога най-после ще се научим, че да си имаш собствено магаре е по-добре от това никой да няма нищо?

- 07-11-2012|Сребрин Т.

В рамките на шегата: представите на Самолет 005 са доста остарели, актуалният лозунг вече не е „Циганите на сапун“, а е „Циганите – на Сатурн“:))

Разликата между двата лозунга е огромна, вторият придвижва човешката цивилизация доста по-напред…

Но иначе, за да погледнем на въпроса сериозно: разсъжденията на Златко за „българското отрицание срещу малцинствата и особено ромите“ са прекалено общи – и пропускат важни особености на ситуацията.

Не е толкова трудно да се види, че „българското отрицание“ (може би по-правилно е „отхвърляне“, „неприемане“) се дължи на някои съвсем конкретни, видими, осезаеми и безспорни исторически и културни различия между българите и ромите. Например, знаем, че българите традиционно са земеделци, т. е. хора, които имат едно определено отношение към земята. А какво е отношението на ромите към земята – в масовия случай: точно никакво! (Бих казал, че ромите имат „индианско“ отношение към земята…)

Е, затова и отношението на българите към ромите още от векове е също такова: като към хора, които са никакви! Аз съм сигурен, че там, където ромите живеят в села, имат си къщи, имат си дворове и работят земята – мисля, че все пак имаше 2-3 именно такива села в България – отношението на българите към ромите е съвсем различно!

Пък и вероятно там, в тези села-изключения, самите роми по-рядко посягат на чуждото (и повече пазят своето – което са всъщност двете страни на една и съща монета).

И това, което Джони пише по-горе – „Раждат много тези, които нямат култура, която да създава переспектива за развитие за децата им“ и „Така е било при нас, така е в Африка и на други места, така е при циганите“ – поне отчасти е вярно. Но кой да им създаде на ромите необходимата им култура? Те сами трябва да си я създадат! И се учудвам, че Джони хем сам пише „така е било при нас“, хем не смее да погледне една крачка напред и да съобрази, че „така е било при нас“ всъщност точно през Възраждането, когато българите са и създали своята култура – само че са я създали сами, а не например чрез някаква всеобхватна и финансирана от правителството на тогавашната Османска империя „програма за интеграция“…

Така че, по израза на Златко, ние наше „собствено магаре“ вече си имаме – проблемът е, че ромите си нямат „собствено магаре“ – и са твърде бавни в създаването му.

- 07-11-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Разбира се, двата етноса са безкрайно различни – евреите са едни от първите хора на книгата и винаги са били безкрайно учен и ученолюбив народ, докато при ромите стремежът към по-високо образование и ученост изглежда по-скоро изключение (дано да греша).

Изглежда, че е така. И дори не съм убедена, че това непременно е лошо нещо. Индивидите и общностите са различни, а днешният живот предлага толкова ниши, че за всеки трябва да се намери нещо.

Сещам се за романа „Пясъчен човек“ от Жан Жубер. Сюжетът вкратце – главният герой отива да строи град по спуснат отгоре план в някаква блатиста местност във Франция – май беше в южната, „еретическата“ част. Начинанието в крайна сметка се проваля поради съпротивата на населението и избухването на Втората световна война. Ето как местните обясняват на пришълеца философията си: че работят колкото е необходимо – не повече, за да им остане време за песни и празненства, за размисъл и съзерцание. Не одобряват забързания живот в големите градове, който не ти оставя време и сили да се полюбуваш на света около теб и на собствената си душа. Затова не искат върху ливадите им да бъде построен град.

Повечето от местните хора не са цигани, но има и такива. Героят се влюбва в местна девойка, после среща група цигани и осъзнава „колко прилича Мойра (любимата му) на жените от тази раса“. Циганското в книгата е символ на свободолюбието и отказа да се вместваш в калъпи.

Сега в София идват „Стоте унгарски цигулки“, които всъщност са 100 цигански цигулки. Сигурно и сред нашите ромски семейства има такива, които се нуждаят не от грошове социална помощ за запушване на устата, а от инструмент за талантливото дете.

- 07-11-2012|джони

Както писа Самолет, има тенденция част от циганите да се ориентират към по-малко деца интегрират се и копират българите. Такива се срещат в големите градове лично съм разговарял с тях. Това е процес и при българите не е станало веднага. Очевидно нещата могат да стават. Обаче като виждаш как президента пише програми за „мангали“, партиите дискутират как да ги прецакат, а кварталните хулигани ги пребиват до кофите за боклук, разбираш, че това трябва да се приеме сериозно.

- 07-11-2012|Ирина

Майя Маркова:“Някой на мен да не би да ми дава пари, задето имам деца?“

Ето го и примера на Златко за магарето, щото си мислите, че това са само притчи.

- 07-11-2012|Златко

Момент сега, изсмейте ми се всички, но аз все пак да си попитам – в България детски надбавки няма ли, как така? Всеки човек, който има деца, получава детски надбавки в Германия. Да не би у нас това да не е така?

Признавам, че съм шашнат. Хайде, да кажем, че са малко, разбирам. Но никакви? От колко деца нагоре се плаща – защото е очевидно, че многодетните получават нещо, инак нямаше да го водим целия този разговор. Или под „нищо“ Майа може би има пред вид „малко“?

- 08-11-2012|Майя Маркова – за детските надбавки в България

В България детски надбавки получаваш само ако месечният доход на член от семейството е под определен праг. В момента прагът е 350 лв. През годините стойността се е променяла, но ВИНАГИ е била такава, че ако двамата родители работят и особено ако трудът им е що-годе квалифициран, да не им се полага и стотинка.

При раждане на дете държавата отпуска еднократна помощ, която беше 200 лв., когато си раждах децата, сега е повече. Ползвала съм платено майчинство и с второто си дете съм била облагодетелствана по програмата „В подкрепа на майчинството“. Откакто второто ми дете е навършило 3 години, не съм получила от държавата и стотинка за децата си като пари в брой.

Разбира се, децата ми получават изключително важни и скъпи бюджетни услуги – субсидирана детска градина, безплатно училище, здравни осигуровки. Смятам, че държавата по-скоро трябва да разширява тези услуги, особено за по-бедните семейства, отколкото да дава на бедните парични помощи, на които после не може да хване края за какво отиват.

- 08-11-2012|Майя Маркова – re:
джони писа:

Обаче като виждаш как президента пише програми за „мангали“, партиите дискутират как да ги прецакат, а кварталните хулигани ги пребиват до кофите за боклук.

Предлагам да не почваме дискусия кой кого пребива, защото атмосферата много се нажежава.

- 08-11-2012|Златко

Благодаря, Майа, всички тези неща не ги знаех. Благодаря също и за разумното предложение да държим дискусията под контрол и да се стремим да избягваме завои, които могат единствено да ни доведат до взаимно ожесточение.

- 08-11-2012|джони

Майя, всичко е под контрол, само да не слушам вайкане що така се плодяли и крадяли, ние управляваме не те.

- 08-11-2012|Ц

Българските младежи, които имигрираха с милиони през последните години; българските пенсионери, които мизерстват; българската икономика, която бе разрушена, не преструктурирана; българската политика, която е „блудница“--всеки мина през нея и всеки се омърси; българските малцинства и беднотия… Българското общество има един огромен проблем и той е липсата на общоприети ценности, стандарти на поведение, съгласие вътре във всеки един от нас за това кое е добро и зло и от тук липсата на усилие, на всеки един от нас, да живее според стандарта за добро и зло. Грубиянщина и безчувствие царят навсякъде, няма усещане за общност дори в семействата… И ние сме седнали да говорим за национализъм (?!)… В тая халтава социална среда, дето Гочо дърпа оттук, Петю и Пенка оттам, на кой му пука за България и кой въобще има някакво адекватно национално съзнание… съзнание за общност, обща култура и близост. Има само гняв и фрустрация, която се излива върху най-безопасното, беззащитното място… Национална държава и съзнание не се създават, нито съществуват, в общности с липса на елементарно социално сцепление… Аз знам от какво се нуждае българина, и знам как болестта на съвременното ни общество (която не е национализъм) се лекува… няма го обаче ни лекаря, ни лекът му…

- 08-11-2012|Kiril Ivanov

Извинявам се за намесата. Моите уважения към всички учавстващи в дебата.

С любопитсво следя коментарите, и така както си седя и следя изведнъж ми мина през главата мисъл(не ми се случва често напоследък).

Ами ако изведнъж циганите изчезнат. Е така щипнат имедиътли. Изведнъж си останем без bottom of society. Представете си кво ше стане. Нема ги циганите. Седмица, две, месец, нема ги гадинките а ние вече яко сме се усмърдели. Щото at the top of the tree яко консумират и нема кой да почисти л…

Така не може. Тия кво си въобразяват. Как така ше изчезват. Накрая така ше излезе, че циганинът си е циганин. Се гледа да те прекара.

И изведнъж се усетим как се озъртаме за new bottom.

- 08-11-2012|Златко – re:
Ц писа:

Грубиянщина и безчувствие царят навсякъде, няма усещане за общност дори в семействата… И ние сме седнали да говорим за национализъм (?!)…

Тоест, между тези неща според теб няма връзка, Цончо? Може, само че зависи:)

България не е нито първото, нито последно общество, изпаднало в сериозна криза, най-вече криза на себевъзприятието (защото, ако си помислиш малко, извън всеобщия вой „олеле!“, ситуацията едва ли е чак толкова безнадеждна – аз например познавам немалко хора, които живеят със спокойствие и вяра „в гърдите“, и това им помага да вървят по-спокойно през животите си). Но не може да се намери изход от кризата, ако няма посочване на причините за нея, както и някаква възможна посока, колкото и спорна да изглежда тя. При всички случаи опитите за анализ и разбиране на сегашната ситуация през призмата на миналото – Защо се е стигнало дотук? Коя е била последователно преследваната, общоприета и никога не подлагана на критика обществена умонагласа, която може да даде някакво, поне частично обяснение, за това състояние? – та, тези опити не могат да бъдат безсмислени. Инак, разбира се, нищо против мирската скръб и въздишката – на всеки му се случва – но все пак е хубаво по някое време човек да се поизправи и отново да затърси някаква възможност за осъществяване на промяна, първо в собствения живот, а после може би и малко по-нашироко.

Така че, може и да изглежда много абсурдно, особено преди човек да се е поровил истински в дълбочината на проблема (каква връзка може да има между удрянето на два камъка и прогреса, примерно?), но все пак историята показва отново и отново, че Фортуната е единствено на страната на онези, които опитват, и опитват, и опитват…

Така де, ти извинявай, но няма как да отговоря на скръбната ти въздишка с нещо по-конкретно. Вяра му е майката, силна вяра. И то не такава, дето да служи само на самия себе си, ами онакава, дето да може да се предава на хората, с всички рискове, съпровождащи едно такова действие…

- 08-11-2012|Златко

А инак аз съм съгласен с теб – развалата на ценностите не може да се обясни само с едно нещо, тя е прекалено комплексен, прекалено сложен обществен феномен, за да може ей така да ѝ се хване дънцето, само в едно-единствено нещо. Но пък е сравнително ясно, че развалата може да идва само от фалш, от всеобщо усещане за лъжа, лицемерие и липса на еднакви правила за всички – което пък прави всяко възможно поведение оправдано. Но, ако се замисли човек, то при всички случаи трябва да се тръгва от възможно най-голямата неправда, най-голямата лъжа. Тоест онази, която засяга възможно най-голям брой хора, по възможно най-директен начин. Оттук и най-неудобният от всички въпроси, респ. и най-неудобното от всички заключения, Цончо: кои са най-големите губещи от промените и развалата в тази страна? И кои всъщност те са били винаги?

Ха сега помисли малко и ми кажи дали има изобщо някаква друга възможност за търсене на отговори в сегашна (а и не само) България, Цончо? Кои са най-големите, традиционно губещи групи хора в това общество, в тази страна? Нещо мисълта ти да отива в някаква „малцинствена“ посока? Защото моята го прави, колкото и да ми се сърдят сънародниците, които са свикнали да се съгласяват едни с други само по този единствен въпрос – че именно те самите, а не някой друг, са реалните жертви в това общество, открай време.

Е хубаво, хайде тогава да поразровим малко историята, да видим какво ще изкопаем… Аз поне това се опитвам да правя – и гледай само какво излиза.

- 08-11-2012|Ц

Според мен, няма „най-големи“ и „най-малко“ губещи. Простакът новоботаш и циганинът са еднакво мизерни. И ти, и аз, и всички коментиращи тук, сме губещи, защото като българи, като хора живяли или живеещи в едно калпаво общество, не сме имали възможност нито да разберем, камо ли да използваме пълният си човешки потенциал…

Иначе, похвала за усилията ти да търсиш истината… Коментарът ми не е критика, по-скоро друга перспесктива. Омразата и разделението, национализмът (не патриотизма), се раждат и бързо умират в среда тъкмо като нашата. В тоя смисъл, национализмът е резултат от, не причина засъстоянието на обществото ни.

Що се отнася до мен. Ако е рекъл Господ, и направя накой друг милион преди да се пенсионирам, съм се зарекъл да го оставя в България, в циганските махали и за бедните българи. Да построя някоя друга детска градина и училище, да построя накоя църква и помогна за създаването на общност около нея, една среда където децата ще се учат първо да бъдат хора, и после българи… Та, това ми е вярата и надеждата. Това не е майтап…

- 09-11-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Оттук и най-неудобният от всички въпроси, респ. и най-неудобното от всички заключения, Цончо: кои са най-големите губещи от промените и развалата в тази страна? И кои всъщност те са били винаги?… Кои са най-големите, традиционно губещи групи хора в това общество, в тази страна? Нещо мисълта ти да отива в някаква „малцинствена“ посока? Защото моята го прави, колкото и да ми се сърдят сънародниците, които са свикнали да се съгласяват едни с други само по този единствен въпрос – че именно те самите, а не някой друг, са реалните жертви в това общество, открай време.

Е, тук според мен изби рибата.

За „винаги“ предпочитам да не говорим, защото всичко преди 1944 е вече в здрача на историята, така че нека се задоволим с близкото минало, което всички тук помним – миналото преди „промените“, често възприемани като развала.

Губят ли хората от малцинствата от това, че след промените най-сетне могат да дадат на децата си каквито искат имена, без да се боят, че някоя сутрин „ще се събудят, пред къщата им – танк, а от танка стърчи усмихнато войниче и им протяга списък с най-хубавите български имена да си изберат“?

В това близко минало веднъж свекърва ми я пратили на бригада в някакво село, да вади моркови с ръцете си на медицинска сестра, както се е случвало на всички ни. Хора от селото били дошли да показват къде какво има да се вади или просто да позяпат. И някакво мургавичко момиченце попитало: „Вие сте от София нали? От кой квартал? И ние по-рано живеехме там.“

Изселени. Без дори да са замисляли нещо срещу „народната власт“, ей-тъй, за да не загрозяват соц-столицата. Или пък са се били набутали в нея, без да имат заветното жителство – понятие, дето сега не можеш да го обясниш на младите какво значи.

Нима хората от малцинствата губят, че сега могат да се заселят в който град поискат, без да искат разрешение от никого? Могат да идат дори до Франция. Е, тя ще ги натири обратно, но поне ще са видели Париж.

А че по-рано ромите „имали работа“ и „получавали образование“ – знаем що за работа и образование беше това. Всичко беше фалшиво, затова се срути за една нощ без видима причина, като къщичка от карти. Сега, каквото има, е по-малко, но е истинско.

- 09-11-2012|Златко

Майа, събуди се малко и прочети някои от текстовете на Серкан Исмаил, в които той описва от първа ръка какво всъщност са изгубили примерно турците след цялата въртележка от преименуване, всеобщо ограбване и накрая, за капак, демокрация „à la Bulgarie“. Знам, че не обичаш да се съгласяваш, но поне в силата на съвестта ти нямам съмнения…

- 09-11-2012|Златко

Аз за какво повтарям от толкова време насам, че, за да се започне някаква промяна в тази страна, първо има нужда от радикално пречистване на умовете и сърцата НИ. Всеки собственото, първо от себе си. Щом действително умни и образовани хора не са в състояние да прогледнат за елементарната истина, че най-големите губещи от промените в това общество са не самите те, а – както винаги – най-първо хората от етническите малцинства, които ВИНАГИ са били на топа на устата, то как тогава може да се очаква да се получи някакво пречистване на всеобщия фалш, лицемерието и лъжата? Ами че те хората очевидно имат НУЖДА от този фалш, от тази лъжа, от това премахване изпред очите на неудобната истина…

Впрочем, отново поколенчески проблем, предполагам. Тази тема никога не е била сред актуалните в българското общество, няма как сега да стане хит с един-два удара по гонга. Е нищо де, време поне дал Господ…

- 09-11-2012|Майя Маркова – мрънкането след промените

Да почна по-отдалеч: мрънкането, уви, ни е национална черта, вкл. на малцинствата ни. Вероятно има някакво езическо наследство – че ако се усмихнем и кажем, че сега всичко ни е наред и сме щастливи, някаква зла сила ще чуе и ще ни закопае. Да, има колкото щеш мрънкане след промените от всичките етнически групи в България, включая мнозинството. Гледаш българина от средната класа, напълнил си торбата с продукти (дето по-рано не им е знаел и имената), кани се да я остави в багажника на реното си (купено на старо, но иначе хубава кола, за разлика от вартбурга му едно време), планира море я в Гърция, я в Турция и мрънка, че (примерно) е дал 30 лв. за една пломба и какъв е тоя див капитализъм.

Хората от малцинствата донякъде пострадаха не от политическите, а от икономическите промени (безработицата, жилищният балон в големите градове). Казвам „донякъде“, защото в други отношения промените бяха благоприятни за тях и икономически. Ти спомена завода на „Шишеджам“.

За мен идеята, че малцинствата са най-губещи от промените (оставям настрана самата идея, че промените носят нетна загуба) е свързана със стереотипа, че малцинствата са против промените, че те не харесват демокрацията и/или не могат да се впишат в нея. Този стереотип съществува още преди някой нещо да е загубил от промените. На изборите през 1990, след като в район „Красна поляна“ Мануш Романов от СДС загуби от „червения“ кандидат, мой познат коментира: „Защо им трябваше на СДС да издигат циганин? Ясно беше, че циганите всякак ще гласуват за комунистите, а така СДС загуби и гласовете на българите.“ Вероятно като повечето стереотипове и този е отчасти верен и отчасти неверен. Но аз го смятам за изключително отрицателен (дори стереотипът за крадливостта на ромите не ги очерня толкова) и затова не възнамерявам да го поддържам дори в степента, в която може би е верен:-).

- 11-11-2012|Джони

Национализмът прилича на оргазма в онзи виц, в който бабата се върнала от доктор и казала на дядото: „Дядо, това дето сме му викали оргазъм било астма“.

Опитът да му се придаде благовиден вид под името патриотизъм и сравнение с национализми от типа на американския си е обикновена езикова манипулация. Както посочих по-горе в примера с циганите, реториката и практиката на българския национализъм и патриотизъм съответстват на това, което в САЩ се определя като расизъм, т. е. преводът на това което у нас наричат патриотизъм на английски би трябвало да близък до расизъм и етническа омраза, която съсвсем не е патриотично според американците. У нас се работи постоянно в такъв режим на подменени и метафорични понятия: метафорично робство, възраждане, освобождение, основаване, приемственост, наследство, които позволяват на играчите да си правят, каквото си пожелаят.

- 11-11-2012|Боян – К›ъвто народът, такива му и …

Чета Златко, а чувам Вожда и Учителя, дето ни обясняваше, че в областта на културата нямало малки и големи народи … Има! Има мааалки народчета, а има и групи от хоминиди, които не са дорасли до стадия Сапиенс, те дори и до стадия на Хомо Хабилис не са дорасли. Циганите са единият, най-близък до нас пример, има и други. А следва още и да отбележим, че в графата цигани, българските такива са сред най-долната категория -- познавам цигани от други народности и се оказва, че даже вътре в тая общност има степени на боклук. Най-яркото доказателство за това, че действително има „цели човешки групи, които са по принцип „по-тъпи“ от други такива“, Златко, са именно евреите -- народ преследван от векове и навред и въпреки това не е просто оцелял, а ръководи!

С риск да стана досаден, пак ще си повторя любимия цитат, пък който се наема, нека поспори с автора: „Благосъстоянието на едно общество и справедливостта на неговото устройство зависят от характерите на неговите членове.“ Хърбърт Спенсър, Човекът срещу държавата

- 12-11-2012|Kiril Ivanov

Има надежда Бояне. Вашият пост води до мисълта, че въпреки трудностите, Сръчният човек не е съвсем изгубен. Ако още малко се напънете може и да преодолеете някои присъщи нему заблуди.

- 12-11-2012|Златко

Хайде, Бояне, да седнеш и ти малко на скамейката, да поразмислиш. Казвам това с пълното разбиране, че няма нещо на тоя свят, което да може да ти повлияе – просто познавам този тип, „подушвам го“, така да се каже – неосъзнаващия себе си расист и националист („що бе, аз съм си най-нормален българин; я гледай колко други като мене има?“), който расте и благоденства в среда, която все още не е изградила защитни тела срещу такива като него. Но нищо, това пък е моята работа. Както и на тия, които идват след мене.

Надеждата е единствено в хлапетата. Пратете децата си тука, не идвайте вие, милички…

1 Примордиализъм: научно направление в етнологията (етнографията), според което нациите са старинни образувания, определяни от „кръвта“, тоест съвместния произход на човешките групи. Бел. пр.

2 Самото название „ВМРО“ също е оспорвано, тъй като на времена движението е било познато като „Вътрешна македоно-адрианополска революционна организация“ (ВМАРО) и „Тайна македоно-адрианополска революционна организация“ (ТМАРО). Тъй като и двете названия подчертават бълграското естество на организацията, свързвайки в едно жителите на Тракия и Македония, използването на различните названия може да придобие политически оттенъци. Бел. Авт.

3 Презентизъм: направление в историята и философията, при което идеи и анализи от настоящето биват вмъквани по анахроничен начин в представяния и интерпретации на миналото. Бел. Пр,

4 Например чрез свързване на исторически събития със социализма на Балканите. Показателен е например трудът на Христо Андонов-Полянски (ред.): Документи по борбата на македонския народ за независимост и национална държава, 2 тома (Скопие: Култура, 1985), където е включена главата „Анти-феодалната борба на народа срещу Византия“. Бел. Авт.

5 Българското правителство продължава да запазва отделни аспекти от „македонизацията“ на пиринския регион чак до 1950-те. По този въпрос виж Веселин Ангелов: Политиката на БКП по македонския въпрос, 1948-1956 г.. „Исторически преглед 52: 5 (1986), 83-107.

6 За преглед на цялостоното състояние на въпроса, виж Evangelos Kofos, Nationalism and Communism in Macedonia: Civil Conflict, Politics of Mutation, National Identity (New Rochelle, N. Y.: Aristide D. Caratzas, 1993); Stephen Palmer and Robert King, Yugoslav Communism and the Macedonian Question (Hamden, Conn.: Archon Press, 1971); and Paul Shoup, Communism and the Yugoslav National Question (New York: Columbia University Press, 1968).

7 Най-доброто изследване по този въпрос е Stefan Troebst, Die bulgarisch-jugoslawische Kontroverse um Makedonien, 1967-1982 (Munich: Südost-Institut, 1983).

8 Това се отнася до началото на процеса, през 1940-те, когато за изходна точка на македонската нация се приема деветнадесети век. По-късно тя бива преместена назад, така че да обхваща царството на Самуил, животите на Кирил и Методий и славянската миграция към Балканите. По този въпрос виж Stefan Troebst, „IMRO + 100 = FYROM? The politics of Macedonian historiography,“ in James Pettifer, ed., The New Macedonian Question (London: Macmillan Press Ltd., 1999).

9 Nikola Minchev, „The Ideals of Gotse Delchev are Built into the Macedonia of Today,“ Macedonian Review 2: 2 (1972), 148-50.

10 Виж напр. Ivan Karadzhiev, Vreme na Zreenje: Makedonskoto natsionalno prashanje megju dvete svetski vojni, (Skopje: Kultura, 1977), 1: 171-75.

11 Подчертаването на „фалшификацията“ е особено забележимо. Виж например „Falsifikatite na bugarskite ‘kriihari’ ne mozhat da go zasenat svetliot lik na Jane Sandanski,“ Nova Makedonija, 11 May 1948, 3. Бел. Авт.

12 С което двамата биват поставени наравно с Димитър Благоев, на чието име е прекръстена Горна Джумая през 1950 – макар че Благоевград е по-голям и е регионална столица. Бел. Авт.

13 Централен държавен архив (ЦДА), фонд 1b, op. 6, a. e. 1801, l. 15-16 (за Илинден), 5-13 (списък на националните герои). Бел. Авт.

14 Регионалният вестник Пиринско дело, например, публикува редовно статии за македонската история (и особено за Делчев и Сандански) през 1950-те и ранните 1960 г. Виц също монографията на Крум Христов: Гоце Делчев (София, 1955). Бел. Авт.

15 Например, Петър Георгиев, Как се фалшифицира историята, Пиринско дело, 8 януари 1958, 3-4. Централният комитет на БКП протестира в редки случаи срещу югославските интерпретации на историята – например, начина, по който се представя ролята на България в Първата световна война. (ЦДА, f. 1b, op 6, a. e. 3341). Бел. Авт.

16 Дино Кьосев (ред.): Гоце Делчев: писма и други материали (София, БАН, 1967); Любен Тотев, Българската историческа наука и патриотичното възпитание, Исторически преглед 26:1 (1968); Йордан Ванчев, Апостоли на българската свобода (София, Народна младеж 1981); Димитър Гоцев, Идеята за автономия като тактика в програмите на национално-освободителното движение в Македония и Одринско, 1893-1941 (София: БАН, 1983) Бел. Авт.

17 Мотивите за този завой към национализъм не са съвсем ясни, макар че той може би е бил предизвикан от икономическите трудности. За някои предложения по този въпрос виж John D. Bell, „The ‘Revival Process’: The Turkish and Pomak Minorities in Bulgarian Politics,“ in Thanasis D. Sfikas and Christopher Williams, eds., Ethnicity and Nationalism in East Central Europe and the Balkans (Aldershot: Ashgate Publishing Ltd., 1999), 242-245.

18 Людмила Живкова, Уверено и достойно към бъдещето на България, Исторически преглед 47:2 (1981). Бел. Авт.

19 Йордан Ванчев, Апостоли на българската свобода (София: Народна младеж 1981), 64. Бел. Авт.

20 Иван Александров, За ново мислене и нов подход по някои въпроси на българската история: против объркване на понятията по българския национален въпрос (София: Културен дом „Владимир Поптомов“, 1988) Бел. Авт.

21 Това се прави както в нови работи, така и в нови издания на стари трудове. Например, Dimitar Dimeski, Gotse Delchev (Skopje: Matitsa makedonska, 1994); Ivan Katarjiev, Istorija na Makedonskiot Narod: Makedonija megu Balkanskite i Vtorata svetska vojna (Skopje: Institut za natsionalna istorija, 2000), part of a new five-volume history of the Macedonian people; Vasil Jotevski, Nationalnata afirmatsija na makedontsite vo pirinskiot del na Makedonija, 1944-1948 (Skopje: Institut za natsionalna istorija, 1996). Бел. Авт.

22 В резултат на съпротивата на гръцкото правителство срещу използването на името „Македония“ се стига до използването на названието „Бившата югославска република Македония“ от повечето правителства и международни организации, включително и САЩ. Бел. Авт.

23 Както и писания, които граничат с апология на някои по-малко славни действия на ВМРО, като например книгата на Митре Стаменов Атентатът в Марсилия (София, Издание на ВМРО-СМД, 1993). Бел. Авт.

As well as work that borders on apologia for less savory actions of IMRO, such as Mitre Stamenov, Atentatut v Marsiliia (Sofia: Izdanie na VMRO-SMD, 1993).

24 Thomas Meininger, „A Troubled Transition: Bulgarian Historiography, 1989-1994,“ Contemporary European History 5: 1 (1996), 113-14.

25 По-важни сред тях са четиритомната история, създадена съвместно от Македонския национален институт и Българската академия на науките, Национално-освободително движение на македонските и тракийските българи, 187801944 (София, Академично издателство „Марин Дринов“, 1994); Димитър Гоцев и Димитър Мичев (ред.), 100 години Вътрешна Македоно-Одринска революционна организация (София: Македонски научен институт, 1994). По-критични са Костадин Палешуцки, Македонското освободително движение, 1924-1934 (София, Академично издателство „Марин Дринов“, 1998); Веселин Ангелов, Хроника на едно национално предателство: Опитите за насилствено денационализиране на Пиринска Македония (1944-1949 г.) (Благоевград, Изд. „Неофит Рилски, 1999); Димитър Тюлеков, Обречено родолюбие: ВМРО в Пиринско 1919-1934 (Благоевград, Университетско издателство „Неофит Рилски“, 2001). Бел. Авт.

26 Божидар Димитров, Десетте лъжи на македонизма (София, Издател „АНИКО“, 2000). Макар че книгата няма научна стойност – всъщност тя изглежда преднамерено провокативна – самият Димитров е директор на Националния музей по история. Повечето „популярни истории“ са лишени от реална стойност, напр. тритомната Македония: история и политическа съдба, изд. П. Петров и др. (София, Изд. „Знание“, 1998). Бел. Авт.

27 Както може да се види от създадената от БАН „Национална доктрина за 21-ви век“ от 1997, която подчертава присъствието на български малцинства във всички съседни страни – нещо, на което в Македония се гледа като на провокация. Бел. Авт.

28 Например критичната рецензия на Десетте лъжи…, написана от Чавдар Маринов (За лъжите на македонизма и митовете на българщината в Македония, „Критика и хуманизъм“, 12:3, 2001). Бел. Авт.

29 Виж например брошурата на Дечо Добринов, Тодор Александров: легендарният водач на ВМРО (София: Знание, 1994), част от серията „Пантеон на българската държавност и култура“ Александров, разглеждан като български патриот и антикомунист от македонски произход, сигурно може да бъде използван по-лесно от Делчев, чиито идеологически и национални предпочитания са по-неясни. Като фигура, отричана по време на комунизма, той може да представлява и скъсване с този период. Бел. Авт.

30 Няколкократните атаки срещу паметника на Сандански (вероятно от членове на ВМРО-СМД) показват колко изострен е този дебат. Бел. Авт.

31 В края на краищата въпросът стига до съда в Страсбург. Бел. Пр.

32 Духоборци – руска селска секта, чиито принципи включват егалитаризъм, пацифизъм и отхвърляне на цялото Писание в полза на устно предавано познание, наречено „Живата книга“. Когато руското правителство започва да ги преследва заради отказа им да участват в Руско-турската война, Толстой дарява всички приходи от романа си „Възкресение“, за да финансира емиграцията им в Канада през 1899.

33 Казимир Малевич (1878–1935): руски художник и теоретик на изкуството от полски произход. Бел. пр.

34 Герой от „Война и мир“. Бел. пр.

35 Тук има непреводима игра на думи, тъй като английската дума band означава едновременно „лента“ и „група“. В случая speckled band може да се тълкува и като „пъстра лента“, и като „бандата с точките“. Бел. пр.

36 За съдбата на евреите на Балканския полуостров в предосманската епоха вж. Ешкенази, Е. Заселването на евреите на Балканския полуостров, тяхната организация, икономика и бит до образуването на Първата българска държава. -Годишник на обществената и културно-просветна организация на евреите (по-нататък ГОКПОЕ), 1966, N 1, 81-101; Същият. Към въпроса за историята на евреите на Балканите от образуването на Българската държава до падането й под турска власт. – ГОКПОЕ, 1967, № 1, 41-63; Срвн. Bowman, St. The Jews of Byzantium 1204-1453. The University of Alabama Press, 1985.

37 Eшкенази, Е. Евреите на Балканския полуостров през ХV и ХVI в. – ГОКПОЕ, 1968, № 1, 130-134. Матковски, Ал. Историjа на евреите во Македониjа. Скопjе, 1983, 34-40.

38 За статута на евреите в Османската империя вж. по-подробно Еpstein, M. The Ottoman Jewish Communities and Their Role in the Fifteenth and Sixteenth Centuries. Freiburg, 1980, 26-36; Shmuelevitz, A. The Jews of the Ottoman Empire in the Late Fifteenth and the Sixteenth Centuries. Administrative, Economic, Legal and Social Relations as Reflected in the Responsa. Leiden-E. J. Brill, 1984; Срвн. Lewis, B. The Jews of Islam. Princeton University Press, 1984.

39 Galante, A. Documents officiels turcs concernant les Juifs en Turquie. Stamboul, 1931, 157-158.

40 Вж. Тодорова, О. Образът на „нечестивия“ евреин в българската книжнина от ХVIII – началото на ХIХ век и във фолклора. – Български фолклор, № 3, 1994, с. 18.

41 Вж. напр. Български юнашки епос. – Сборник на народни умотворения и народопис (по-нататък СбНУН). Кн. III. С., 1971, N 118, 119, 120.

42 Тодорова, О. Цит. съч., с. 12, 17.

43 Вж. напр. Арнаудов, М. Северна Добруджа. Етнографски наблюдения и народни песни. – СбНУН, Кн. ХХХV, 1923, N 219, 220, 224.

44 Вж. напр. Български, аромънски и албански фолклор. Под ред. на Антон П. Стоилов. – СбНУН. Кн. ХХХVI, 1926, N 70; Народно песенно творчество от Ловешки окръг. Съст. Хр. Вакарелски и П. Цветанова. С., 1970, 456-463; Срвн. Тодорова, О. Цит. съч., с. 15.

45 За позициите на евреите в имперската икономика вж. Тодоров, Н. Еврейското население в балканските провинции на Османската империя през ХV-ХIХ в. – В: Проучвания за историята на еврейското население в българските земи ХV-ХIХ век. С., 1980, 7-20. За икономическото съперничество между християни и евреи вж. Dumont, P. Jewish Communities in Turkey During the Last Decades of the Nineteenth Century in the Light of the Archives of the Alliance Israelite Universelle. – In: Christians and Jews in the Ottoman Empire. Ed. B. Braude, B. Lewis. Vol. I, 1982, 209-242.

46 За политиката на балканските православни държави и Русия по еврейския въпрос вж. Дубнов, С. М. Новейшая история еврейскаго народа. Т. II (1815-1881). Третье издание, дополненное. Берлин, 1923, 136-193; 344-380; 433-440.

47 Пак там, 441-444. Galante, A. Op. cit., 158-161, 214-240.

48 Вж. накратко за тази страна на реформите изложението на Дюмон, П. Периодът на реформите (Танзимат).- В: История на Османската империя. Под ред. на Р. Мантран. Превод от френски Г. Меламед. С., 1999, 489-491, 497-498.

49 Димитров, Ф. Българският възрожденски печат за евреите. – ГОКПОЕ, 1980, 59, 65-68.

50 Ярък пример за това е цитираната по-горе статия на Ф. Димитров, в която на читателя е „спестено“ почти всичко негативно, което може да се прочете в българската възрожденска преса по адрес на евреите.

51 Срвн. Тодорова, О. Цит. съч., с. 14.

52 Вж. напр. Български, аромънски и албански фолклор, N 57; Народно песенно творчество от Ловешки окръг, с. 462; Цепенков, М. К. Македонски народни умотворби. Второ изд. Кн. VII. Преданиjа. Скопjе, 1980, N 555, 558.

53 Друмев, В. Художествено творчество. Критика. Съст. и ред. Д. Леков. С., 1976, с. 274.

54 Каравелов, Л. Записки за България и българете (Библиотека „Български книжици“ № 21). С., 1930, 52-53.

55 Цит. по: Пътища и пътешественици (ХIV-ХIХ в.). Подбор и ред. Св. Гюрова. С., 1982, с. 238.

56 Каравелов, Л. Събрани съчинения. Т. 8. Публицистика. Уводни статии. Подбор и ред. П. Тотев. С. Бълг. писател, 1986, с. 92.

57 Архив на Г. С. Раковски. Т. 1. Писма и ръкописи на Раковски. Съст. и подг. за печат Г. Димов. С., 1952, 181-182 (N 107, 108).

58 Каравелов, Л. Събрани съчинения Т. 11. Дописки, известия, редакционни бележки. Подбор и ред. Цв. Унджиева. С.: Бълг. писател, 1989, 149-150.

59 Стоянов, М. Гръцкото въстание от 1821 г. в българските ръкописи. – В: Сто и петдесет години от гръцкото въстание 1821-1828 г.. С., 1973, с. 92.

60 Димитров, Г. Княжество България. Исторически, географическо и етнографическо отношение. Част I. С., 1894, с. 90.

61 Стара планина, I, бр. 2, 14 авг. 1876.

62 Вж. публикувани откъси от това в съчинение в: Софроний Врачански. Съчинения в два тома. Т. 2. С.: Бълг. писател, 1992. Вж. също Иванова, Кл. Бележки върху Софрониевия сборник от 1803 г. (т. нар. „Книга за трите религии“). – Духовна култура, 1983, N 10, 4-5.

63 Литературен архив. Т. IV. Неофит Рилски. Приписки в библиотеката му. Подбраи и подг. за печат Д. Леков и А. Алексиева. С., 1976, 182-184.

64 Вж. по-подробно Тодорова, О. Цит. съч., 14-15.

65 Арнаудов, М. Непознатият Бозвели. Първообразът на „Мати Болгария“ и други необнародвани трудове и писма. С., 1942, с.128.

66 За преплитането на верските и социално-икономическите антагонизми вж. конкретни примери у Todorova, O. The Nineteenth-Century Bulgarians’ Perception of the Jews. – Études Balkaniques, 1995, № 3-4, 40-41.

67 Ibidem, 36-37.

68 Източно време, VI, бр. 25, 29 юни 1874.

69 Срвн. Ден (научно-политическо списание), I, бр. 14, 12 май 1875; Дунав, ХI, бр. 968, 16 май 1875; Знаме, I, бр. 18, 30 май 1875.

70 Вж. напр. Каравелов, Л. Събрани съчинения. Т. 7. Публицистика. Подбор и ред. Цв. Унджиева. С., 1985, с. 161, 168, 226; Ботев, Хр. Събрани съчинения. Т. 1. Под ред. на Цв. Унджиева. С., 1979, 125 – 126; Т. 2. Под ред. на Ст. Таринска. С., 1979, с. 339.

71 Каравелов например споменава за евреи от Русчук като сътрудници на „Пресата“ и на „Пестер Лойд“ (Каравелов, Л. Събрани съчинения, Т. 8, с. 72).

72 Цит. по Киселков, В. Сл. Софроний Врачански. Живот и творчество. С., 1963, с. 199.

73 Любословие, 2, бр. 18, юни 1846, 83-84.

74 Българска дневница, бр. 4, 17 юли 1857; бр. 5, 24 юли 1857; бр. 17, 16 окт. 1857.

75 Каравелов, Л. Събрани съчинения, Т. 7., с. 306, 426.; Т. 8, с 182.

76 Дунав, III, бр. 189, 5 юли 1867. П-подробно за линията, следвана от този вестник при представянето на еврейската тема вж. Paunovski, Vl. The Attitude of the Vilaet Newspaper Dounav towards the Antisemitism. – Études Balkaniques, 1994, № 4, 3-13.

77 Право, VI, бр. 7, 12 апр. 1871; Отечество, II, бр. 87, 30 апр. 1871.

78 Левски, В. Писма, статии, песни. Пълно събрание под ред. на Ст. Каракостов. С., 1941, с. 36. Срвн. Архив на Възраждането. Т. I. Документи по политическото Възраждание. Под ред. на д-р Д. Т. Страшимиров. С., 1908, с. 88.

79 Македония, I, бр. 32, 8 юли 1867.

80 България, II, бр. 98, 1/13 февр. 1861.

81 Цит. по Иванов, Й. Северна Македония. Исторически издирвания. С., 1906, с. 334.

82 Димитров, Ф. Цит. съч., с. 64.

83 За него вж. по-подробно Мордехай, Й. Освобождението на България от османско владичество и българските евреи. – ГОКПОЕ, III, 1968, N 1, с. 17.

84 Софроний Врачански. Съчинения. Т. 1. С., 1989, с. 24.

85 Каравелов, Л. Записки…, 103-104.

86 Архив на Г. С. Раковски, Т. 1, с. 73 (№ 41).

87 Сюпюр, Е. Христо Ботев – поет, неспокойствие и мит на един победен свят – творител на митове. – Сб. 150 години от рождението на Ботев. Пловдив, 1998.

88 Cysarz, Herbert, Zur Geschichte des Weltkriegs. Die dichterischen Wandlungen des deutschen Kriegsbilds 1910-1930. Halle/Saale, 1931.

89 Обрадович, Д. Сабрана дела. Т. 3, Београд, 1961, с. 213-214.

90 Koneva, R. Abaut the Specific National Mutual Effect Cultur-Revolution. – Soth East European Monitor, Wienna,1998, 1-2, p. 5.

91 Сюпюр, Е. Българските училища в Румъния през ХIХ в. 1858-1877. Документи. С., 1999.

92 Йорданов, В. Лайпциг и българите. С., 1939.

93 Косев, К. Германската общественост и Източният въпрос 1871-1878. С., 1991, с. 186-187.

94 Косев, К. Княз Бисмарк – създателят на модерна Германия. С., 1996, с. 112.

95 Koneva, R. Les journalistes allemands sur les européens du sud-est (fin du 19.- début de 20. siècle). Premier partie. – Etude balkanique, 1999, 1-2. 84-96.

96 Тодоров, Г. Временното руско управление. С., 1958.

97 Стателова, Е. Източна Румелия. С., 1986.

98 Тодоров, В. „Знам ги аз тях“ Сърбия и сърбите в българската литература. С.,2000, с.116).

99 Вазов, Ив. Сливница – Събрани съчинения. Т. 4, С., 1976, с. 54-55.

100 Тодоров, В. Цит. съч., с. 116. Вж. и Цанева, М. Българската литература и Сръбско-българската война, Литературна мисъл, 1985, № 10.

101 Тодоров, В. Цит. съч. с.117.

102 Вазов, Ив. Събрани съчинения. Т. 7, С., 1976, с. 135-148.

103 Константинов, Ал. Събрани съчинения. С., 1976, Т. 2, с.52-54.

104 Радева, М. Културна политика на българската буржоазна държава 1885-1908. С., 1981. Манафова, Р. Култура и политика. България в навечерието на Балканската война. С., 1987.

105 Лазарова, Ем. Славянското движение в България. С., 1997.

106 Конева, Р. Голямата среща на българския народ. Културата и предизвикателствата на войните. С., 1995.

107 Пак там, с.149.

108 Това стихотворение, както пише Р. Алексиев, е „повод за не една карикатура“ (Людокос, 13 окт. 1913).

109 Борина, Хр. Ц. Ние сме всички братя. – Мир, № 3729, 28. ноем.1912.

110 Борина, Хр. Ц. „Стига таз неволя“.

111 НА-БАН, ф. 58к, а. е. 1337.

112 Съвременна илюстрация, 1913, № 21-22.

113 Мир, № 3686, 15 окт. 1912

114 Пак там, № 3680, 19. окт. 1912.

115 „Таз война“, Мир, № 3752, 23 дек. 1912.

116 Христов, К. Пленници – Мир, № 3684, 23 окт. 1912

117 Вазов, Ив. Неприятели – Мир, № 3754, 25 ноем. 1912

118 Иванова, Ек. Война, пак там, № 3678, 17 окт. 1912

119 Иванова, Ек. Победна песен. – Мир, № 3678, 17 окт. 1912

120 Вазов, Ив. Революцията в Цариград; Люле-Бургаският бой; Булаир. – Под гърма на победите. С., 1914.

121 Вазов, Ив. От 4 месеца. – Мир,№ 3797, 10 февр. 1913

122 Вазов, Ив. Люби! – Мир, № 3807, 20 февр. 1913

123 Михайловски, Ст. Към румънските държавници и общественици. -Мир, № 3794, 7 февр. 1913

124 БИА-НБКМ, ф. 567,. а. е. 676, л. 151-154

125 За Балканските войни К. Христов издава няколко стихосбирки – „Към Цариград!“, „На нож!“, „Победни песни“ (последните включват и част от стихотворенията, посветени на следващата война).

126 Христов, К. Трепети, С.1987, с.296, стихотворението е писано през 1913 г.

127 Конева, Р. Българската академия на науките по време на Балканската война, ИИВИ, Т. 37, С., 1983, с. 155-170.

128 НА-БАН, ф.1к, оп.2, а. е.241, л.4.

129 Годишньак Српске Кральевске Академиjе. Београд, 1914. Т. 27, с. 186-187.

130 Koneva, R. Die bulgarischen Wissenschaftler und die Kriege von 1912-1918. In: Bulgarian Historical Review, 1989, 4, с. 57-66.

131 Конева, Р. Голямата среща на българския народ. Културата и предизвикателствата на войните. С., 1995, с. 36.

132 В монографията „Балкани. Балканизъм“ (С., 1999) Мария Тодорова подробно и с вещина разглежда появата на вътрешните напрежения, породени и от „външни“ предпоставки, анализи и изводи.

133 Отечество, окт. 1915, № 9, с. 2.

134 Мир, № 4746, 15 ноем. 1915.

135 Военни известия, № 102, 2 окт. 1915.

136 Пак там, № 164, 10 окт. 1915.

137 Пак там, № 176, 19 дек. 1915.

138 Драган Тенев пише, че Иван Шишманов „го е молел“ да не публикува тази стихосбирка, а Вазов му отговорил:“Това е по-силно от мен.“ (Тенев, Д. Животът на Иван Вазов. С., 1984, с. 349)

139 Мир, № 4745, 4756,12, 24 дек. 1915.

140 Военни известия, 7 ян. 1916. Под линия авторът отбелязва, че заглавието на стихотворението е взел от думите на сръбския министър-председател Спалайкович, отправени към българските делегати при подписването на Букурещкия договор.

141 Мир, 1 ноем. 1916.

142 Военни известия, 3 ноем. 1916.

143 Стоянов, Л. Меч и слово. Героични песни за България 1915-1916 г. С., 1917.

144 ЦДИА, ф. 131, оп. 2, а. е. 174, л. 1-9.

145 Добруджа, № 27, 27 авг. 1917.

146 Военни известия, № 237, 28 окт. 1916.

147 Пак там, № 102, 4 май 1918.

148 Отечество, № 5, 4 февр. 1917.

149 Пак там, № 243, 4 ноем.1916.

150 Христов, К. Огнен път. Военни разкази 1913-1917. С., 1917.

151 Страшимиров, А. Българи, сърби, гърци. Народоведска студия. С., 1918, с. 71.

152 Г а д а м е р, Х.- Г. Проблемът за историята в най- новата немска философия. – В: Гадамер, Х.- Г. История и херменевтика. С., 1994, с. 39.

153 Г е о р г и е в а, Цв. Пространството и пространствата на българите XV – XVII век. С., 1999; Г р д е в а, Р Към въпроса за религиозната атмосфера в Османската империя: София в средата на XVI век.. – В: Българският шестнадесети век. С., 1996; пак там, И в а н о в а, Св. Малките етноконфесионални групи в българските градове през XVI – XVII век; Т о д о р о в а, О. Православната църква и българите XV – XVIII век; С ъ б е в, О. Османските училища в българските земи XV – XVIII век. С., 2001.

154 Г а д а м е р, Х.- Г. Цит. съч., 38-39.

155 Н и ц ш е, Фр. Несвоевременни размишления. С., 1992, с. 90.

156 Пак там. Срв. Г а д а м е р, Х.- Г. Цит. съч., 41- 42.

157 Г а д а м е р, X.- Г. Цит. съч., 47-48.

158 Сполучливо определение на Б. Алексиев за някои интерпретации на миналото на родопското население в историческите и етноложките изследвания. Вж. А л е к с и е в, Б. Родопското население в българската хуманитаристика. – В: Мюсюлманските общности на Балканите и в България. С., 1997, с. 101.

159 Д р и н о в, М. Историческо осветление върху статистиката на народностите в източната част на Българското Княжество. – Периодично списание на Българското историческо дружество. Кн. VII, С., 1884, 8-13.

160 Пак там.

161 К и л, М. Разпространение на исляма в българското село през османската епоха (XV – XVIII в.): колонизация и ислямизация. – В: Мюсюлманската култура по българските земи. Изследвания. С., 1998, с. 59.

162 Д и м и т р о в, Стр. Ще имаме ли научни позиции по проблемите на ислямизацията и съдбините на бъл – гарите мохамедани? – Rhodopica, год. II, 1999, кн. 1, с. 142.

163 К и л, М. Цит. съч., 81- 82.

164 Д и м и т р о в, Стр. Ще имаме ли научни позиции..?, с. 143.

165 Пак там.

166 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през XV – XVII в. – Родопски сборник, I, 1965, с. 103.

167 Ш и ш к о в, Ст. Българомохамеданите (помаци). Пловдив, 1936, 10-12.

168 М у т а ф ч и е в а, В. За точните методи в областта на историческата демография. Някои бележки върху методиката в две нови монографии. – Ист. преглед, 1973, кн. 4; Д и м и т р о в, Стр. Мезрите и демографския колапс на българската народност. – Векове, 1973, кн. 6; М у т а ф ч и е в а, В. Още за „Точните методи“ в историческата демография. – Векове, кн. 1, 1989; А л е к с и е в, Б. Цит. съч.; К и л, М. Разпространение на исляма в българското село през османската епоха (XV – XVIII в.): колонизация и ислямизация; Ж е л я з к о в а, А. Формиране на мюсюлманските общности и комплексите на балканските историографии. – В: Мюсюлманските общности на Балканите и в България. С., 1997; Р а д у ш е в, Евг. Демографски и етнорелигиозни процеси в Западните Родопи през XV – XVIII в. (Опит за преосмисляне на устойчиви историографски модели). – Историческо бъдеще, 1998/1; Срв. Д и м и т р о в, Стр. Ще имаме ли научни позиции..?

169 N e d k o ff, B. Die Cizya (Kopfsteuer) im Osmanischen Reih. Mit besonderer Berucksichtigungvon

170 Bulgarien, Leipzig, 1942.

171 N e d k o f f, B. Osmanli Imparatorlugunda Cizye (Ba§ Vergisi). – Belleten, 8, 1944.

Т о д о р о в, Н. За демографското състояние на Балканския полуостров през XV – XVI в. – ГСУ, ФИФ, 53, 1965, No 2. Н. Тодоров използва в труда си регистър за събирането на джизието в Румелия през 1489-1491 г., съх – раняван в Софийския османски архив (НБКМ, Ор. отд., ОАК 214/5). Баркан открива недостатъци в работата на Тодоров с извора и подлага труда му на сериозен критичен анализ. За тази цел турският изследвач публикува джизие регистър с една година по-ранен от съхранявания в София. Вж. B a r k a n, O. L. 894 (1488/1489) Yili Cizyesinin Tahsilatina ait Muhasebe Bilançolari. – Belgeler, Cilt I, Sayi 1, 1964.

172 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през XV – XVII в.

173 Д и м и т р о в, Стр. Мезрите и демографския колапс на българската народност. – Векове, 1973, кн. 6; М у т а ф ч и е в а, В. За точните методи в областта на историческата демография. Някои бележки върху методиката в две нови монографии. – Ист. преглед, 1973, кн. 4.

174 Г а н д е в, Xр. Българската народност през 15и век. Демографско и историческо проучване. С., 1972, с. 125, 127 и др.

175 Срв. М у т а ф ч и е в а, В. За точните методи в областта на историческата демография, с. 137.

176 B a r k a n, O. L. 894 (M88/1489) Yili Cizyesinin Tahsilatina ait Muhasebe Bilançolan, 3- 5.

177 Ö z e l, O. Avariz ve cizye Defterleri. – In: Osmanli Devleti’nde Bilgi ve Istatistik. Ankara, 2000, 36-38.

178 За подробна библиографска справка и аналоз на отделните приноси вж. Г р о з д а н о в а, Е. Българската народност през XVII век, 17 – 34.

179 Г р о з д а н о в а, Е. Промени в демографския облик на българските земи през XVII век. – Ист. преглед, кн. 7, 1985, с. 31.

180 С ъ щ а т а. Българската народност през XVII век. Демографско изследване. С., 1989, с. 544.

181 С ъ щ а т а. Промени в демографския облик на българските земи през XVII век. – Исторически преглед, кн. 7, 1985, с. 31.

182 Пак там.

1. 183 Пак там.

184 Г р о з д а н о в а, Е. Българската народност през XVII век, с. 526.

185 Пак там, с. 40.

186 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през XV – XVII в., с. 103.

187 Пак там.

188 R a d u s h e v, Evg. Demographische und ethnographische Prozesse in den Westrhodopen. – In: Bulgarian Historical Review, 3-4, 2002

189 307 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през XV – XVII в., с. 103.

190 Пак там.

191 Д и м и т р о в, Стр. Ще имаме ли научни позиции..? с. 143.

192 П е т р о в, П. Съдбоносни векове за българската народност, с. 179. Не е ясно каква връзка има тук султанският лов с т. нар. „масовото помохамеданчване през 1669 г“. Изглежда се счита, че населената с българи християни планина респектирала султан Мехмед IV Ловеца и той дълго време се опасявал да посещава този край при ловните си експедиции. Вече две години след акцията за масово и насилствено вкарване на планинците в исляма, той изглежда спокойно навлязъл в Родопите. Всъщност очевидецът на събитията и техен хронист – Саръ Мехмед паша, не съобщава нищо подобно: „В тази щастлива година не бяха запланувани военни походи и Негово величество пожела да прекара лятото на някое приятно място с хубав въздух и води. Разказаха му за високопланинските пасища в Доспатския край и така бе заповядано на 16 мухаррем 1082 [25. V. 1671] г. да се поеме натам“. Прочее, по време на 70-дневния си престой във Западните Родопи на Мехмед IV му се наложило да се занимава с верски въпроси, и то твърде важни. Съобщават му, че междувременно умрял губернаторът на свещения град Мека и за овладяването на високия пост избухват междуособици. Те обхващат целия Арабски полуостров и стават заплаха за пътуващите на хаджилък. По този повод султанът разпорежда военна експедиция. Вж. Defterdar S a r i M e h m e d P a s a. Zübde- i Vekayat. Tahlil ve Metin (1066-1116 / 1656-1704). Ankara, 1995, 17-18. Известно е обаче и това, че по време на Мехмедовите ловни забавления доста местни хора преминават към исляма в присъствието на владетеля, за което получават парична награда и мюсюлмански дрехи. През зимните месеци на 1679-1680 г. султанът ловува в района на Одринско и Източните Родопи. Тогава „с честта да приемат исляма във височайше [султанско] присъствие са удостоени 22 мъже, 12 жени и 1 момиче“. Възможно е нещо подобно да се случило и в Доспатско. Но това са церемониални актове на обръщенство, към които самите конвертити проявяват интерес заради по високите парични награди и подаръците. Вж. НБКМ, Ор. отд., ф. 1, а. е. 10817, л. 1- 25. Публ. в: Османски извори за ислямизационните процеси на Балканите XVI – XIX век. С., 1990, 103-111.

193 За първо се смята масовото „потурчване“, съобщено в легендарния разказ за „разорението на България“ при управлението на султан Селим I (1515 г.). Вж. П е т р о в, П. По следите на насилието, с. 204-206.

194 31 За него вж. К и л, М. Разпространение на исляма в българското село през османската епоха (XV – XVIII в.): колонизация и ислямизация, с. 58 и сл.

1. 195 П е т р о в, П. По следите на насилието, 262-263; срв. Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през XV XVII в., 108 109.

196 Chary, Frederick B.: The Bulgarian Jews and the „Final Solution“, Pittsburgh, PA 1991, стр.11 ff.

197 Chary: „Final Solution“, стр.58.

198 Hoppe: Bulgarien, стр.281 ff., сравни също Troebst: Antisemitismus, стр.195 и Василева: Евреите, стр. 6.

199 Hoppe: Bulgarien, стр.283.

200 Пак там, стр.284. Различното отношение, според Хопе, се обяснява с разграничаването между български и чужди граждани, което се прокарва в съответните укази.

201 Пак там, стр. 287.

202 Пак там, стр. 189.

203 Цифрите се колебаят, според различни източници, между 11343 и 11800. Сравни Hoppe: Bulgarien, стр.298.

204 Hoppe: Bulgarien, стр.298.

205 Troebst: Antisemitismus, стр.196, сравни също Hoppe: Bulgarien, стр.300 ff.

206 Борбата на българския народ за защита и спасяването на евреите в България през Втората световна война (Документи и материали), София 1978.

207 Цитат по: Борбата на българския народ за защита и спасяването на евреите в България през Втората световна война, стр.13.

208 Chary: „Final Solution“, стр.198.

209 Пак там, стр.200.

210 Troebst: Antisemitismus, стр.196.

211 Сред по-важните източници: Барух, Н.: Откупът. Цар Борис и съдбата на българските евреи, София 1991. Барух приписва спасяването на евреите най-вече на инициативата на някои еврейски личности. Сравни също Бояджиев, Х.: Спасяването на българските евреи през Втората световна война, София 1991. Докато Барух смята, че царят не се е застъпил за спасяването на евреите в окупираните територии, то Бояджиев специално подчертава ролята му при спасяването на евреите от вътрешността на страната.

212 Василева, Б.: Евреите в България 1944-1952. София 1992, стр. 11, и Troebst: Antisemitismus, стр. 197.

213 Василева, Б.: Евреите…, стр.102 и 104.

214 Meyer, P.: Bulgaria, in: The Jews in the Soviet Saellites, Syracuse 1953, стр. 594, и Василева, Б.: Евреите…, стр. 52.

215 Василева, Б.: Евреите.., стр.30.

216 Пак там, стр.33.

217 Пак там, стр.105.

218 Meyer, P.: Bulgaria, стр.575.

219 Василева, Б.: Евреите.., стр.22.

220 Пак там, стр.39.

221 Meyer, P.: Bulgaria, стр.585.

222 Василева, Б.: Евреите.., стр.22.

223 Статистическите данни са били пълни с грешки. Така например, в категорията „притежател на магазин“ са били записвани хора, които в дадения момент въобще не са притежавали магазини и най-вероятно са били без работа. Сравни Meyer, P.: Bulgaria, стр.579.

224 Подробности за това, къде какви кооперации и с какъв капитал са били създавани, се описват във: Василева, Б.: Евреите.., стр.70.

225 Пак там, стр.81.

226 Съответните разпоредби са публикувани в ДВ No. 217, от 4.10.1944 г. и ДВ No. 254 от 16.10.1944 г.

Виж също и Василева: Евреите.., стр.40. Условие за създаването на еврейско училище е наличието на 36 ученици, за които било осигурено медицинско обслужване и хранене в учебно време. Първоначално учебното съдържание включва еврейска литература, природни науки, занаятчийски курсове и четене на тора. Сравни в тази връзка и един доста некритичен текст от Peter Bachmaier: Assimilation oder Kulturautonomie. Das Schulwesen der nationalen Minderheiten in Bulgarien nach dem 9. September 1944, in: Österreichische Osthefte 26 (1984), стр.391-404.

227 Василева: Евреите.., стр.42.

228 Пак там, стр.43.

229 ДВ No. 48 от 1.3.1949 г. За общите последствия от този закон виж също Pundeff, M. V.: Churches and Religious Communities, in: Grothusen, K.-D. (Hg.): Bulgarien, (Südosteuropa-Handbuch, Bd.6) Göttingen 1990, стр. 551. Пундев специално обръща внимание на факта, че „законът за вероизповеданията“ е правен по подобие на съответния съветски закон от 1929 г.

230 Pundeff: Churches, стр.557.

231 Василева: Евреите.., стр.114.

232 Пак там, стр. 119.

233 Решението е отпечатано във: Василева, Евреите, стр.159. Интересно събитие в тази връзка е назначаването на един евреин, д-р Нисим Меворах за български посланик в САЩ. Сравни Огнянов, Л.: Държавно-политическата система на България 1944-1948, София 1993, стр.191.

234 Василева: Евреите.., стр. 160.

235 Пак там, стр.123.

236 Василева: Евреите.., стр.142. Тези цифри приблизително съответстват на посочените от Meyer: Bulgaria, p. 620, който се позовава на данни от Джойнт (). Според него, от общо 48000 души еврейско население след войната около 44000 емигрират и само 4000 остават в България. Разликата може да се обясни с това, че Майер дава по-голяма цифра за нелегалните емигранти (3000), броят на легално емигриралите обаче, според него, е по-нисък (41000). За съжаление книгата на Василева не разполага с по-подробни данни за развитието на еврейската емиграция във времето.

237 Hoppe: Bulgarien, стр.308 и Meyer: Bulgaria, стр.621.

238 Василева: Евреите, стр.125.

239 Пак там, стр.121.

240 Пак там, стр.144.

241 Сравни Troebst: Antisemitismus, стр.198.

242 Василева: Евреите, стр.144.

243 История на България, второ преработено издание в три тома, т. III. С., 1964, с. 351 -354.

244 Пак там, с. 360

245 Л. Б. Валев, цит. съч., с.21

246 Д. Машев, цит. съч., с.317

247 V. Bystricky, Болгария и возникновение Балканской Антанты, I-er Congres international des etudes balcaniques et Sud-est Européen, Histoire moderne et contempoaine, Sofia, 1966, p. 29.

248

249 Държавен вестник, бр. 160, 25.1.1937 г.; Изследване върху пакта за вечно приятелство, виж П. Арсов, Българо-югославският пакт от 1937 г. – Балкански Мюнхен, Трудове на ВИИ „Карл Маркс“, 1961, кн. 1, с. 337-357.

250 ЦДИА, ф. 176, сп. 8, а. е. З, л. л. 20-21.

251 ЦДИА, ф. 176, сп. 8, а. е. 33, л. 34.

252 Пак там, л. 18.

253 Германо-български справочник, с. 21.

254 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I. L’Allemagne et Pologne. Les petites puissanceset l’Europe (juin, 1937, mars 1939), Paris, Plon, 1954, p. p. 393-394.

255 Ibid, p. 368.

256 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, л. 10.

257 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I. Note de conseiller de legation Clodius (Départament politique-économique), Berlin, le 10 aout 1938, p. p. 335-337.

258 Ibid, Rumelin au secretaire d’Etat von Weizsäcker, Sofia, le 22 juin 1938, p. 328.

259 Върху историята на Мюнхенската среща виж подробности у Борисов Ю. В., С начало к Мюнхену – за тем к войне. Международная жизнь, № 2,1963; Гаек И., Мюнхен, М., 1960; Матвеев В. А., Провал Мюнхенской политики 1938-1939 г., М., 1955; Новые документы из истории Мюнхена, М., 1958; Полторак А. И., Англия и Мюнхенской сговор (март-сентябр 1938, М., 1960; Родштейн Э., Мюнхенский сговор, М., 1960; Бочаров Н. Н., Итало-френская дипломатия и Мюнхенский сговор, Новая и новейшая история, кн. 1, 1962; Батурин, М., САЩ и Мюнхен (из истории американской внешней политики, 1937-1938 г., М., 1961; Andre Fontaine, Histore de la guerre froide, Paris, Fayard, 1966, p. 114, и др.

260 Архив на БАН, Стойчо Мошанов, Из спомените ми, част I, и допълнение, л. 9-11; също Georg Rendel, The Sword and the Olive, London, 1957.

261 АМВР II, Народен съд (НС), 11, л. 132.

262 Great Britain and East, 24. XI.1938.

263 Independence Belge, 29. XI.1938.

264 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I, p. p. 337-380.

265 Архив на БАН, Ст. Мошанов, Из спомените ми, л. 388.

266 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 618, л. 40.

267 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 618, л. 40.

268 Ст. Дневници на XXIV ОНС, I р. с., стр. 1307-1308.

269 ЦДИА, ф. 370, оп. 4, а е. 186.

270 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 602, л. 21; оп. 2, а. е. 707, л. 91.

271 Г Рачев, Вечни и неизменни. Известия на българската орда, г. I, бр. 7, 1939, с. 1-6, Л. Б. Валев, Народностен дух и народностни идеали, пак там, кн. 8, с. 1-6.

272 Сп. Нация и политика, г. IV бр. I, 1939, с. 26.

273 Ал. Цанков, Моята програма, С., 1938, с. 4; от същия автор. До моите приятели. С., 1939, с. 3.

274 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 618, л. 13.

275 ЦДИА, ф. 370, оп. 2, а. е. 762, л. 5.

276 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 602, л. 11.

277 Les archives secrètes, t. V, livre I, Le charge d’affair à Sofia (Bülow) au ministère des A. E., Sofia, le 17 janvier 1939, p. 409.

278 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 825.

279 Пак там, л. 13.

280 ЦДИА, ф. 370, а. е. 636, л. 1.

281 Стенографски дневници на XXV ОНС. II р. с., с. 161.

282 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 618, л. 40.

283 Пак там, л. 37.

284 АМВР обв. д. 844, л. 51; Great Britain and East, 24. ХI.1938.

285 ЦДИА, ф. 370, оп. 1, а. е. 618, л. 40.

286 Стенографски дневници на XXIV ОНС, I р. с., с. 72.

287 Д. В. Петрова, За политиката на БЗНС в началния период на Втората световна война, ГСУ Идеологически катедри, т. VII, 1963, с. 198-199.

288 Н. Г Недев, Поглед върху дейността на Военния съюз (Офицерската лига) от основаването му до 9. IХ.1944 г., сп. Исторически преглед, 1963 г., кн. 2.

289 Стенографски дневници на XXIV ОНС, I р. с.

290 ЦДИА, ф. 370, оп. 2, а. е. 723, л. 1-2.

291 Пак там, а. е. 721, л. 3.

292 Пак там, а. е. 679, л. 2-7.

293 Подробности върху дебатите около външната политика виж в Стенографски дневници на XXIV ОНС, I р. с., 7, З, 17. ХI.1938 г., също I р. с., 27. ХII. 1938 г., и сл.

294 Стенографски дневници на XXIV ОНС, I р. с., 7. 3. 17. ХI.1938 г.

295 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 570, л. 8-9.

296 Пак там, л. 54; също Les archives, t. V, livre I, Note du legation Heiburg (Dep. Politique), Berlin, le 8 decembre, 1938, p. p. 384-385.

297 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I, p. 370.

298 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, л. 25.

299 Пак там, а. е. 969, л. 10.

300 Граф Галеацо Чано. Политически дневник, 1938-1943, С., 1947 г., с. 12-13.

301 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 570, л. 8-9.

302 АМВР II, НС, а. е. 11, Дневник на Любомир Лулчев, л. 27.

303 Стенографски дневници на XXIV ОНС, I р. с., 49. З, 27.1.1939 г.

304 Пак там, 503, 28.1.1939 г.

305 Independance Belge, 9. XI.1938.

306 Great Britain and East, 22. XII.1938.

307 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I, p. p. 293-294.

308 Ibid, Note du chef du Departament de Politique – èconomique, Berlin, le 15 november, 1938, p. p. 368-369.

309 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, л. 10.

310 Пак там.

311 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, л. 21-26.

312 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I, Note du Departament de Politique – èconomique, le 15 november 1938, p. p. 368-369.

313 Ibid, Le charge d’affair à Sofia (Bülow) au ministère des A. E., Sofia, le 17 janvier 1939, p. p. 407-409.

314 Ibid, Le ministère des A. E. Au Commendement supreme de forces armies (OKW), le 23. II.1939, p. 440; Note du secrètaire d’Etat Berlin, lе 24. II.1939, p. 141; също ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, Доклад на Драганов, л. л. 24-26.

315 Ibid, p. 440.

316 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, Доклад на Драганов, л. л. 39-41.

317 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, t. V, livre I, Note du secrètaire d’Etat Berlin, lе 24. II.1939, p. 422.

318 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 969, л. 37-39.

319 ЦДИА, ф. 176, оп. 7, а. е. 1031, л. 41-42.

320 Deutsche Algemeine Zeitung, 19. XII.1938.

321 Подробности за това виж у Д. Машев, ц. с., стр. 310 и сл.

322 По-главни извори и изслѣдвания по богомилството: Н. М. Петровскйі, Письмо патріарха Константинопольскаго Ѳеофилакта царю Болгаріи Петру. Спб. 1914 (отпечатькъ отъ Извѣстія отд. русскаго яз. и слов. Имп. Ак. Наукъ, т. XVIII, год. 1913, кн. 3). — Св. Козмы Пресвитера Слово на еретики и поученіе отъ божественныхъ кнъгь. Изд. М. Г. Попружеико. Спб. 1907. — М. Г. Попруженко. Козма Пресвитеръ (Извѣсъія Русскаго Арх. Института въ Константинополѣ, т. XV, 1911 г.) — Посланието (Ἐπιστολή) на Евтимия отъ Акмония дo своитѣ съотечественици въ Акмонската епархия (Опсикийска тема, западна М.-Азия), първа половина на XI в. Обнародвано у G. Ficker, Die Phundagiagiten. Leipzig 1908. — Евтими Зигавинъ (Зигадинъ). Изложение противъ богомилитѣ (Καταζ Βογομίλων или Ἔκθεσις παρι τὴς αίρσεως τῶν Πογομήλων), отъ нач. на ХXI в. Издания: Gieseler, Euthymius Zigadenus, Narratio de Bogomilis. Göttingen 1842; Migne, Patrologia Graeca, CCXX, 1289—1331; ново издание, съ нѣкои отклонения въ текста, у Ficker, 89—111. — Тайната книга, наричана още Раuх Evangile или Liber apocryphus Sancti Johannis, отъ XII в. За изданията срв. по-долу при сѫщия надсловъ. — М. Г. Попруженко, Синодикъ царя Бориса. Ояесса 1899. — Послание на патриархъ Германа (1222—1240 г.) до цариграждани срѣщу богомилитѣ (Πρὸς τοὺς ἐν Κωνσταντινουπόλει καὶ κατὰ Βογομίλων), обнародвано у Ficker, 115-125. — Reinerius Sacchoni. Summa de Cathnris et Leonistis (Thesaurus nova anecdotorum, т. V). — Moneta, Adversuş Catharos et Waldenses. Romae 1743. — Житие на Теодосия Търновски отъ патриархъ Калиста. Обнародвано отъ В. Н. Златарски, Житїе и жизнь преподобнаго отца нашего Ѳеωдосїа. София 1904. — Житие на Илариона Мъгленски отъ патриархъ Евтимия. Обнародвано отъ E. Kalužniacki, Werke des Patriarchen von Bulgarien Euthymius. Wien 1901, стр. 27—58. — Thallóczy, Beitrage zur Kenntniss der Bogomilenlehre (Wissensch. Mittheilungen aus Bosnien und der Hercegovina, t. III, 1895 г., стр. 360—371).

J. Chr. Wolf, Historia Bogomilorum, qua potissium ex Panoplia dogmaticа Euthymii Zigabeni eiusque codice graeco non edito eorum tata, doctrinae et mores ita exponuntur. Vltembergae 1712. — J. G. V. Engelhardt, Kirchengeschichtliche Abhandlungen. Erlangen 1832, стр. 151—208: Die Bogomilen. — C. Schmidt, Histoire et doctrine de la secte des Calhares ou Albigeois, Paris 1848—1849, 2 книги. — В. Петрановић, Богомили. Црьква Босаньска и крьстяни. Задар 1867. — В. Левицкій, Богомильство, болгарская ересь X—XIV в. (Христіанское Чтеніе. 1870 г.). — Fr. Rački, Bogomili i Patareni (Rad VII. VIII, X, 1869—1870 г.). — Rački. Prliozi za povjest bosanskih Patarena (Starine I, 1869 r.). — P. Каролевъ, За богомилството (Периодическо списание. 1870 г.). — Кипріановичъ, Жизнь и ученіе богомиловъ (Православное Обозрѣніе. 1875 г.) — Al. Lombard, Paulicens, Bulgares et Bons-Hommes en Orient et en Occident. Genève et Bále 1879. — Douais, Les Albigeois, leurs origines. Paris 1879. — J. Döllinger. Beiträge zur Sektengschlechte des Mittelalters. München 1890, 2 части. — Dr. Prohaska. Das kroatisch-serbische Schrifttum in Bosnien und der Herzegowina. Zagreb 1911, на стр. 18—55. — Н. П. Благоевъ, Правни и социални възгледи на богомилитѣ София 1912. — М. Weingart, Počatky bogomilství (Slovanský Prěhled, 1913, čislo 1). — H. П. Благоевъ, Беседата на пресвитер Козма против богомилитѣ (Годишник на Соф. Университет, кн. XVIII, 1923 г.). — Ю. Трифоновъ, Бесѣдата на Козма Пресвитеръ и нейниятъ авторъ (Списание м Бълг. Ак. на Наукитѣ, кн. XXIX, 1923 г.). — J. А, Ilić, Die Bogomilen in Ihrer geschichtlichen Entwicklung. Sr. Karlovci 1923. — Най-обемната книга върху богомилството (838 стр.), на Isidor Ieşan, Secta Paterenă in Balcani şi in Dacia-Traiană. Bucureşti 1912, е чиста фантазия!

За богомилството сѫ дадени по-кѫси или по-дълги бѣлѣжки и въ нѣкои общи исторически съчинения: Дриновъ, Исторически прегледъ на българска-та цьрква. Віенна 1869; Осокинъ, Исторія Альбигойцевъ, Казань 1869; Голубинскій, Краткій очеркъ исторіи православныхъ церквей. Москва 1871; Гильфердингъ, Сочиненія, т. I; Иречекъ, Исторія Болгаръ. Одесса 1878; О. Успенскій, Очерки по истории византійской образованности. Спб. 1891; Радченко, Религиозное и литературное движеніе въ Болгаріи въ эпохъ передъ турецкимъ завоеваніемъ. Кіевъ 1898; Лебедевъ, Историческіе очерки, Изд. 2-ое. Москва 1902; Цухлевъ, История на българската църква. София 1911, и др. Богомилското учение занимава въ ново врѣме и редъ български публициста. Едния отъ тѣхъ смѣтатъ богомилството за разрушителенъ елементъ въ срѣдновѣковна България и го порицаватъ; други го язучаватъ съ любовь и темпераментъ и сѫ опитвать да прозратъ задъ оскѫднитѣ често пѫти научни данни и да възсъздадатъ свѣтли страници въ българското минало: Панчевъ, Богомилитѣ (въ библиотека на Слав. Бесѣда, 1907 г.); Д. Мишевъ, България въ миналото. София 1915; В. Петковъ, България — носителка на реформация, култура и цивилизация. София 1919; А. Страшимиров, Публични беседи. София 1921 г.; Хр. Върговъ, Революционери. София 1924, и др.

323 За думата Господъ тѣ иматъ Уръ, за Господь-Богъ — Уръ-Ищенъ, за сатана — Шатанъ (Sátán). Срв. турското шайтанъ т. е. сатана, дявол. За нѣкои отъ тия заемки срв. Н. Vámbery, Der Ursprung der Magyaren, Leipzig 1882, стр. 344 cл.

324 Личното име Богомилъ е било познато у българитѣ и прѣди царь Петрово врѣме. Въ Чивидалското Евангелие, между записанитѣ прѣзъ 869 г. българи, срѣщаме и женското име Богомила. Богомилитѣ, слѣдвателио, били наречени така по името на своя учитель, а не, както нѣкои прѣдполагатъ, отъ това, че ужъ послѣдвателитѣ на новото учение се смѣтали за „мили на Бога“.

325 Името Самаилъ се срѣща още въ талмудската литература и въ еврейскитѣ апокрифи. Самаилъ (Сама-елъ, т. е. отрова божия, отрова върховна), билъ изпърво първиятъ отъ небеснитѣ ангела, наричани „прѣстоли“, а сетнѣ – главатарь на демонитѣ или ангелъ на смъртьта. Сатана ще рече „врагъ“, а Сатана-елъ „врагъ божи“. Още въ старитѣ, прѣдбогомилски и начални богомилски легенди Самаилъ се смѣсва съ Сатанаила. Въ християнската литература Сатана се смѣсва съ гръцкото име „дяволъ“ (διάβολος), което иде отъ διαβάλλω (прѣхвърлямъ, прѣмѣтамъ, измамвамъ, клеветя) и означава „лъстецъ“, „клеветникъ“. Дяволътъ, подобно на сатаната, минава за главенъ демонъ (бѣсъ, духъ). Въ мохамеданската терминология „шайтанъ“ (дяволъ) иде отъ сатана.

326 Споредъ веститѣ на Йоана Екзарха, Михаила Псела и Евтимия Зигавина, Сатанаилъ билъ старши синъ на Бога Отца, а споредъ пресвитеръ Козма – младши синъ.

327 На една стара иконка, която видѣхме въ Охридската съборна черква Св. Климентъ – Св. Богородица и на която сѫ изобразени чудесата на св. Наума, ученикъ на св. Кирила и Методий, светецътъ е прѣдставенъ въ една планинска мѣстность, прѣслѣдванъ отъ богомилитѣ – διώκεται ὑπο τῶν Βογομηλον (sic). Нѣма съмнѣние, че тоя епизодъ отъ живота на св. Наума е анахрониченъ и апокрифенъ, но неговото изображение показва, че богомилството е застрашавало по-късно и Охридската областъ.

328 Ficker (Diе Phundagiagiten, 249) прѣдполага, че вм. „тракийски“ трѣбва да се чете „тракизийски/(трапѫзийски??)“, т. е. въ Тракизийската (??) тема въ Мала-Азия.

329 Въ полза на мнѣнисто за българския произходъ на тоя богомилски проповѣдникъ говори може-би и прѣзимето „Чурила“. Фикеръ (стр. 105) се опита да го обясни съ латинизираната форма на гръцкото Κύριλλος или съ името на тракийския градъ Τζουρουλόν, сега Чорлу. Намъ се струва, че прозвището Чурила е славянско, употрѣбено въ значение на „комини“ т. е. кѫщи, за които се плаща данъкъ „димнина“ (καπνικόν). Селото, дѣто Йоанъ Чурила съсрѣдоточилъ своята дѣйность, се казвало Χίλιοι καπνοί т. е. хиляда кѫщи (комина, чурила), а на старобългарски би било Тысяща Чоурила. Оттамъ ще е дошло и прѣзимето на Йоана Чурила. Прѣзъ миналия вѣкъ въ границиѣ на нѣкоганшата Опсикийска тема, на езерото Майносъ, е сѫществувало село, съ турско име, Бинъ-Евлеръ т. е. хиляда кѫщи. Въ 1811 г. тамъ се поселили бѣжанци казаци, и селото било наричано и съ второ име – Казакли. Срв. Ласкинъ, Сочиненія К. Багрянороднаго: О Ѳемахъ и о народахъ. Москва 1898, стр. 31. Селото Бинъ-Евлеръ едва ли ще да е старинското Χίλιοι καπνοί защото първото лежи доста далечъ отъ Акмония, въ чиято епархия се е намирало второто; посочихме го обаче, за да изтъкнемъ топонимската традиция отъ тоя родъ. За множеството славянски мѣстни и лични имена Чурило, Чурилово и под. срв. А. И. Соболевскій, Матеріалы в излсѣдованія въ областли слав. филологіи и археологіи. Спб. 1910, стр. 230 и сл. Въ българскитѣ земи срѣщаме: с. Чурилово (Костурско) и с. Чурилякъ (Кочанско)

330 Отъ това врѣме сѫ останали въ френския езикъ и до денъ днешенъ думи и изрази идещи отъ името „българинъ“ (bougre), и употрѣбявани съ доста различни значения. Негативнитѣ значения ще да идатъ отъ неприязненото чувство, съ което католицитѣ сѫ гледали нѣкога на българитѣ еретици, богомили. Съ думата bogrerie, bouguerie тогава сѫ означавали българската ересь, богомилството. Тя е бивала употрѣбявана и въ смисъла на развратъ, содомитство, педерастия, както и думитѣ bougeron, ж. родъ bougeronne сѫ означавали содомитъ, содомитка, bougeronnerie, содомитство и пр. Имало е и глаголъ bougeronner. Въ сегашния френски езикъ и нарѣчия срѣщаме: bougre (сѫщ. и прилагателно, м. и ж. родъ), проклетникъ, обѣсникъ, лошъ типъ, извратенъ; bougre de bougre (сѫщото значение засилено); bougre de cochon (sp??), ужасна свиня (говорейки за човѣкъ); bougre d’idiot, страшенъ глупакъ; bougre de salaud, мръсникъ; bougre de vache, ужасна крава (говорейки за човѣкъ). Bougre означава изобщо и человѣкъ, както напр.: un bon bougre, добъръ човѣчецъ, бива си го; un sale bougre, мръсникъ; le pauv’bougre, горкиятъ човѣкъ, нещастникъ; il est épatant ce bougre-là! чудесенъ, великолѣпенъ човѣкъ, „молодецъ“! Формата bougresse е ж. родъ на bougre. Bougre! като възклицателна дума означава „дяволъ да го вземе! пусто останало! бре!“ Въ града алби, отечеството на албигойцитѣ, чухме за сѫщата дума произношенията bougré! Нарѣчието bougrement значи „здравата, твърде много, са›аламъ“ (турска дума). То се употрѣбява и съ произношението bigrement, напр. elle et bigrement jolie, страшно е хубава. Отъ bougre иде глаголътъ: robougrir, израждамъ, развалямъ, se rabougrir, не вирѣя; сѫществителното rabougrissement, невирѣене, израждане. Въ днешнитѣ италиянски нарѣчия сѫщо така сѫ запазени много форми и понятия, свързани съ името „българинъ“ и означаващи еретикъ, развратникъ и пр.: busseron (френското bougeron), bugger, buggerio, belgua, bolgerd и др.

331 Великолепните четирима – жаргонно название на Бийтлс, бел. пр.

332 Всичко свързано с американската история и култура, включително и популярна, бел. пр.

333 Както е добре известно, самата Холандия обхваща само две от общо дванадесетте нидерландски провинции (вижте за ориентир ето тази карта). В повечето езици думата „Холандия“ се използва pars pro toto, като обозначение на цялото, но тази употреба е принципно погрешна и, тъй като авторът влага голямо значение в разграничението между двете неща, в превода се придържам към сравнително необичайната за българския език употреба на „нидерландски“ вместо „холандски“. Бел. пр.

334 За щастие това не се случи. Изборите бяха спечелени от две партии от умерената левица. Холандците все още не са напълно полудели, слава Богу! Бел. пр.

335 Свободно превеждано като „Страната на тъпаците“, сатирично румънско списание в стила на Плейбой. Бел. пр.

336 Най-известното произведение (1870) на австрийския писател Леополд фон Захер-Мазох, бащата на мазохизма. Бел. пр.

337 Свързана с желание за придобиване на територии, принадлежащи на съседни страни, обикновено обосновавано чрез аргументи за историческа свързаност. Бел. пр.

338 „Поведението на някои представители на румънската армия, посочено в този доклад, ще намали уважението както към румънските, така и към немските армии в очите на обществеността“, пише началник-щабът на XI Германска армия през юли 1941. (Цитиран по Matatias Carp, Holocaust in Romania: Facts and Documents on the Annihilation of Romania‘s Jews, 1940–1944 (Bucharest: Atelierele Grafice, 1946; reprinted by Simon Publications, 2000), p. 23, note 8. Бел. авт

339 See Carp, Holocaust in Romania, p. 42, note 34, and pp. 108–109. Бел. авт.

340 Виж Irina Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania: Regionalism, Nation Building and Ethnic Struggle, 1918–1930 (Cornell University Press, 1995), една важна книга. Бел. авт.

341 Става дума за позоваването на имперската римска провинция Дакия. Румънските антиквари твърдят, че дакийските племена са оцелели след римската окупация и са продължили живота си в Трансилвания; унгарците пък настояват, че когато маджарите са пристигнали от изток през десетия век, мястото е било по същество празно, а румънците са дошли по-късно. Вероятно и двете страни грешат. Междувременно автомобилните заводи „Дачия“ все още произвеждат румънски автомобили – Дачия 1300 – познати на по-възрастните французи като Рено 12 (първа поява: 1969). Унгарците нямат нищо толкова антично, с което да се похвалят. Бел. авт.

342 Какъвто и да е бил еврейския „проблем“, той не е имал почти нищо с въображаемата еврейска икономическа мощ. Присъединяването на Бесарабия и Буковина през 1920 прибавя към румънското население стотици хиляди евреи, повечето от тях бедни. Роденият в Бесарабия писател Паул Гома описва реакцията на баща си срещу фашисткия призив „Долу евреите!“: „Но колко по-долу от селски магазинер може да падне дребният евреин?“ Paul Goma, My Childhood at the Gate of Unrest (Readers International, 1990), p. 64. Въпреки това, според Корнелиу Зелеа Кодреану, основател на Лигата на Архангел Михаил (преименувана по-късно на „желязна гвардия“), „историческата мисия на нашето поколение е решението на еврейския проблем“ Цит. по: Leon Volovici in Nationalist Ideology and AntiSemitism: The Case of Romanian Intellectuals in the 1930s (Pergamon, 1991), p. 63.

343 Една от най-важните ръководителки на румънската Партия, първо в изгнание в Москва, а след това Букурещ, докато е „прочистена“ през 1952, е Ана Паукер, дъщеря на молдовски равин. Виж Robert Levy, Ana Pauker: The Rise and Fall of a Jewish Communist (University of California Press, 2000).

344 „Зародишът е социалистическа собственост на цялото общество“ (Николае Чаушеску). Виж Katherine Verdery, What Was Socialism and What Comes Next? (Princeton University Press, 1996), p. 65. Бел. авт.

345 Дори и днес броят на абортите в Румъния е 1,107 аборта на 1,000 живи раждания. В ЕС цифрата е 193 на хиляда, в САЩ – 387 на хиляда. Бел. авт.

346 R. W. Seton-Watson, A History of the Roumanians (Cambridge University Press, 1934), p. 554. Бел. авт.

347 E. M. Cioran, „Petite Théorie du Destin“ (from La Tentation d‘Exister), Oeuvres, p. 850. Бел. авт.

348 Оказа се, че на български не е лесно да се намери коректен превод, затова аз съм се придържал към немския оригинал, достъпен на: http://www. documentarchiv. de/wr/1920/nsdap-programm. html

349 Това е датата на всеобщата мобилизация и влизането на Германия в Първата Световна война.

350 Поради това, че Хитлер е автор на програмата на НСРПГ, думата „борба“ („Kampf“) се среща доста често. Учудващо често тази дума се среща и в реториката на българските политически водачи.

351 На моя доста иронична бележка от двайсетина реда за антисемитизма във вестник „Нова зора“ (Дума, бр. 119, 19 май 1998 г.) отговори псевдонимно „Авраам Исаак“ с почти цяла вестникарска страница поучения и по принципите argumentum ad hominem и „не ме гледай какво правя, а слушай какво ти говоря“ (В прослава на братството. В: Нова зора, бр. 20, 9 юни 1998 г.). Това стана причина да се ровя в протоколи на Народното събрание от началото на 40-те години и да реагирам с цялата сериозност, на която съм способен. По причини, които останаха неизвестни, Стефан Продев, когото ценя високо, не публикува „дупликата“. Но години по-късно той стана основа на този доклад.

352 Протоколи на 25-то Народно събрание. Дебати по ЗНН (15, 16, 20. 11; 20, 24. 12. 1940 г.).

353 Бр. 24 от 1996 г.

354 Авраам Исаак в бр. 20 от 9 юни 1998 г.

355 Първан Добрев, Първан Добрев-син, „Гойко Митич“, Гюро Дъревски, Бриго Продев, Боян Бисеров, Венцеслав Начев, д-р Теодор Боев, Валентин Христов, Илко Дебърлиев, д-р Илия Илиев, Тодор Кожухаров в: бр. 18 и 19 от 1996 г.; бр. 32, 36, 41 и 43 от 1997 г.; бр. 1, 2, 3, 4, 5, 8, 15, 18 и 32 от 1998 г.

356 Венцел Кранц в бр. 42 от 2005 г.

357 Никола Казаков, проф. Христо Мермерски, Георги Борисов, редакционна статия в бр. 26, 32, 34, 40 от 2005 г.

358 Константин Крилов в бр. 28, 29 от 2005 г.

359 Йеродякон Авель Семьонов в бр. 37, 38, 40 от 2005 г.

360 Бр. 33 от 2005 г.; с нея Редколегията противопоставя гносеологическа на ценностната употреба на понятието фашизъм.

361 Най-точният превод на български вероятно е „теория на еднополовите сексуални малцинства“. Бел. пр.

362 Статията е от 1987 г. (Бел. пр.)

363 В този случай за пръв път в немската историографска традиция Фишер изтъква (днес вече общоприетата) теза, че германският империализъм е бил отговорен не само за започването на Втората, но и на Първата световна война. По онова време това твърдение предизвиква скандал. Бел. пр.

364 Строго погледнато, това твърдение е невярно, тъй като статията на Хабермас е отговор на публикуваната по-рано от Ернст Нолте статия „История, която не иска да си отива“ (на 6 юни 1986 във FrankfurterAllgemiene Zeitung). Начинател на спора е Нолте, а не Хабермас. Бел. пр.

365 Немски работен фронт (Deutsche Arbeitsfront – DAF): единна организация на работниците и работодателите, разглеждана отчасти като единен националсоциалистически профсъюз, която до голяма степен представлява предтеча на професионалните организации във Федералната република след войната. Бел. пр.

366 Интервю, публикувано на 3 април 2012 в „Le Monde“

367 В България книгата е издадена със средства на Anti Diffamation Ligue в 30 хиляди екземпляра, безплатно разпространявани с пропагандна цел от фондация „България“(създадена от Яков Джераси и принц Кирил).

368 Аренд отива на процеса по поръка на The New Yorker, за които трябва да напише серия репортажи, които една година по-късно издава в отделна книга Eichmann in Jerusalem; A Repport on the Banality of Devil. Книгата й предизвиква много спорове и до днес в средите на изследователите на Холокоста, някои от които отричат напълно нейните заключения, включително „баналността“ на Айхман, който според тях е действал от антисемитски мотиви, а не по причина на „банално“ изпълнение на задължения, както твърди Аренд.

369 Поместено на 3 юни 2012 в „Die Welt“ по повод 50 годишнината от осъждането на Айхман. Статията носи заглавие „Планина от трупове и един сив костюм“ с подзаглавие „Невежеството на Хана Аренд“

370 И двамата признати за праведници в Израел.

371 Емил Казаков, L’Église bulgare, les Juifs bulgares et la question nationale, Hérodote, 2002 /3(N°106)

372 Пример е книгата на Михаел Бар Зоар „Извън хватката на Хитлер (Героичното спасяване на българските евреи) „, написана и разпространена с откровено пропагандна цел. През 1999 г. тя е издадена на български език в 30000 екземпляра, заплатени от Anti – Diffamation Ligue, за да бъдат раздавани безплатно. Основна теза на автора е изтъкването на заслугите на двореца и на българския цар в историята със спасението.

373 „Опыт беды и выживания“, изд Марин Дринов, 2007

374 автор на проекта на Музея на Холокоста в Скопие и на книгата „The Jews in Macedonia during WWII“, 2012

375 инициатор на фондация и Балкански архив на Холокоста

376 Автор на документалния филм „Empty Boxcars“

377 Университетско издателство „Климент Охридски“, март 2012

378 Излъчен на 10 и 11 март 2012 г.

379 Тяхното действие е отменено на 30 август 1944 от правителството на Багрянов, прекратено с идването на власт на правителството на Муравиев на 2 септември 1944 г., но фактически влиза в сила след създаване на правителството на Отечествения фронт на 9 септември.

380 Rigthious of the Nations

381 Появиха се одиозни коментари, включително от историци и социолози от СУ, в които „заслуги“ за спасението се приписват дори на оберщюрмбанфюрер Бекерле или на одиозния Александър Белев. От друга страна, един от най-яростните действащи антисемити, генерал Луков, е обект на идолизация от страна на националистически формации, включително ВМРО, които организират всяка година „Луков марш“ – факелно шествие на крайната десница с подчертано провокативен характер, към което официалните власти се отнасят с предпазлива търпимост. (бел. авт.)

382 Буко Пити, „Българската общественост срещу расизма и антисемитизма“, София, 1937 г.

383 Rettungswiderstand. Über die Judenretter in Europa während der NS-Zeit. Wallstein, Göttingen 2011

384 Писмо до министър председателя Богдан Филов, под което Пешев успява да събере подписите на още 42 депутати от мнозинството. Повечето от тях оттеглят обаче подписите си още на следващия ден след лични разговори с Богдан Филов, а писмото на Пешев не получава публичност и остава изолиран и индивидуален политически акт.

385 Германски офицер, който организира неуспешен атентат срещу Хитлер на 20 юли 1944 г.(бел. авт.)

386 Издателство ГАЛ-ИКО

387 На ролята на БПЦ е посветена отделна глава в тази книга.

388 Ст. Груев, „Корона от тръни“

389 Д. Даскалов. Цар Борис Трети: Познатият и непознатият, с.125-126

390 Вид студен бял пунш. Бел. пр.

391 Верига от американски магазини за биологично чисти храни. Бел. пр.

392 Вид дребни лукчета. Бел. пр.

393 Популярна американска телевизионна серия, представяща живота от ранните 1960 години. Бел. пр.

394 С което в никакъв случай не искам да кажа, че обратното е вярно. – Б. а.

395 Хелвеций е изразил това много точно:,, Свободен е онзи човек, който не е окован, не е затворник, не действа като роб от страх пред наказанието […], но да не можеш да летиш като орел или да плуваш като кит не означава, че си лишен от свобода.“ – Б. а.

396 Марксисткото разбиране за обществените закони е най-популярната разновидност на тази теория, която представлява съществена част на някои християнски и утилитарни, както и на всички социалистически доктрини – Б. а.

397 ,, Свободен е онзи човек, казва Хобс, който […] е свободен да направи всичко, което си пожелае.“ Законите са неизменно „окови“ дори когато предпазват хората от оковаване във вериги, по-тежки от веригите на закона, например силно репресивни закони или обичаи, деспотичен произвол или хаос. Бентам казва почти същото. – Б. а.

398 Това е само още едно свидетелство за естествената склонност у преобладаващата част учени да вярват, че всички неща, които смятат за добри, в крайна сметка са тясно свързани или поне съвместими едно с друго. Историята на човечеството и на човешката мисъл е изпъстрена с примери за това, как несъвместими или най-малкото несравними неща биват изкуствено впрегнати в деспотичен ярем или се крепят заедно само от страх пред общата опасност. Но с течение на времето опасността преминава и между съюзниците се пораждат конфликти, разрушаващи често самата система, а това понякога е само от полза за човечеството. – Б. а.

399 Виж ценните разсъждения на Мишел Вили в „Лекции по история на философия на правото“, където се говори, че за пръв път идеята за правата на субекта се е зародила у Окам. – Б. а.

400 Християнската (както еврейската и мюсюлманската) вяра в абсолютния авторитет на божествените или естествените закони или в равенството на всички хора пред Божиите очи, се различава съществено от идеята за свободата всеки да живее така, както предпочита. – Б. а.

401 Всъщност трудно може да се каже дали в Прусия на Фридрих Велики или в Австрия на Йосиф Втори хората с творческа мисъл, оригинален ум и съзидателен дух, както и всички останали по-малобройни групи, са били преследвани и подложени на изпитания от институции или обичаи в по-голяма степен, отколкото при предшестващите и последвали ги по-демократични режими. – Б. а.

402 Трудно могат да се установят границите на „негативната свобода“ за един определен случай. На пръв поглед изглежда, че тя може да се определи просто като възможност да се избира между поне две алтернативи. Не всички възможности за избор обаче са еднакво свободни, а някои може би изобщо не са свободни. Ако в една тоталитарна държава издам приятеля си от страх пред изтезания или дори само от страх да не си загубя службата, мога спокойно да твърдя, че не съм действал свободно. Въпреки всичко аз все пак съм направил някакъв избор и поне на теория за мен е съществувала възможността да избера затвора, изтезанията или смъртта. Следователно фактът, че съществува някакъв избор, все още не означава, че действията ми са свободни (пък били те и доброволни) в обикновения смисъл на тази дума. Степента на свободата ми зависи от: а) колко са предоставените ми възможности, макар че преброяването им е възможно единствено по субективен път; възможностите за действие не са отделни единици като ябълки например, та да бъдат преброени; б) доколко лесно или трудно би се осъществила всяка една от тези възможности; в) какво е значението на всяка една от тези възможности (при моя характер и конкретните обстоятелства) за бъдещето ми; г) доколко изпълнението им зависи от целенасочената човешка дейност; д) каква е стойността на всяка от дадените възможности не само според извършителя им, но и според общата преценка на обществото, в което живея. Всички тези величини трябва „да се интегрират“ и да се направи някакъв извод, който никога не е съвършено точен нито неоспорим.

Най-добре ще е да приемем, че има най-различни, несъизмерими едни с други видове и степени на свободата и че те не могат да бъдат изразени всички на една и съща скала. Освен това, когато става дума за цели общества, ние се сблъскваме е (логически абсурдни) въпроси от рода на,, Дали обществената уредба Х би увеличила свободата на г-н А повече, отколкото на господата В, С и D, взети заедно?“ Същите трудности възникват и ако приложим утилитарни критерии. Въпреки това, при условие че не се стремим към изключително точни измервания, можем напълно основателно да твърдим, че средният поданик на шведския крал e, общо взето, доста по-свободен днес от средния гражданин на Испания или Албания. Различните начини на живот могат да се сравняват само взети в тяхната цялост, макар да е трудно и дори невъзможно методите на сравнение, както и истинността на направените заключения, да бъдат демонстрирани. Неяснотата на концепциите обаче, както и големият брой критерии, представляват атрибути на самата материя, а не на несъвършените ни методи на измерване или на неспособността ни да измислим по-точни. – Б. а.

403 „Идеалът за истинска свобода означава максимална власт за всички членове на човешкото общество, така че да осъществят най-доброто от себе си“, казва Т. Х. Грийн през 1881 г. Като оставим настрана смесването на свобода и равенство, това означава, че ако някой предпочете лесното удоволствие – което (според кого?) би му попречило да постигне най-доброто от себе си (но коe „себе си“) – то той не действа като „истински“ свободен и ако му бъде отнета тази свобода, той не би загубил нищо съществено. Грийн e либерал по убеждение, но почти всеки тиранин би приел тази формула, за да оправдае най-потисническите си действия. – Б. а.

404 „Мъдрият човек, дори бидейки роб, е свободен и оттук следва, че той е в робство само поради някакъв глупав закон“ твърди свети Амвросий. Подобно заключение биха могли да направят и Кант, и Епиктет. – Б. а.

405 Хетерономията е обратното на автономията, т. е. приемане на чужди правила и закони. – Б. пр.

406 ,, Насилието, осъществявано от пролетариата, във всичките си форми, от екзекуциите до принудителния труд, колкото и парадоксално да звучи, е единственият начин, по който от човешкия материал на капиталистическия период може да се направи комунистическо общество.“ Това са редове, написани от болшевишкия лидер Николай Бухарин през 1920 г. и особено изразът „човешки материал“ предава много точно този начин на мислене. – Б. а.

407 Кантовата психология, както и тази на стоиците и християнството, приема, че у човека съществува нещо – „здраво укрепената светая светих на съзнанието“, – което не би позволило човек да бъде манипулиран. Развитието на хипотезата – „промиването на мозъци“, сугестивната сублимация и др. п. – ни кара да смятаме това априорно твърдение поне като работна хипотеза, за недотам вярно. – Б. а.

408 Може би не би било прекалено да се каже, че пасивната съзерцателност на източните мъдреци е също такава реакция срещу деспотизма на големите династии, разцъфтяла в периодите, когато личността е била унижавана или най-малкото пренебрегвана и безогледно манипулирана от онези, в чиито ръце са били средствата за физическа принуда. – Б. а.

409 Трябва да отбележим, че хората, които са се стремили и борили за свободата на индивида или на целия народ във Франция по време на пасивната съзерцателност на немската философия, не са имали този начин на мислене, Дали това не се дължи на факта, че въпреки деспотизма на френската монархия, въпреки произвола и безогледните действия на някои привилегировани слоеве във френската държава, французите все пак са оцелели като силен и горд народ и политическата власт там не е била чак толкова непоносима за талантливите хора, че те да се оттеглят от битките, за да потърсят спокойствие в някой тих пристан, откъдето необезпокоявани да наблюдават бойното поле в ролята на невъзмутими философи. Същото се отнася и за Англия през ХІХ век, а и доста след това, както и за САЩ днес. – Б. а.

410 Или, както твърдят някои съвременни философи, защото аз самият съм ги измислил, или поне би било възможно да ги измисля, след като те поначало са измислени от човек. – Б. а.

411 На практика много повече, отколкото на теория – Б. а.

412 Последната дума по този въпрос според мен принадлежи на Бентам: „Не ели свободата да се върши зло също свобода?“ И ако не е, то тогава какво е? Нима не сме съгласни, че на ненормалните и лоши хора свободата трябва да бъде отнета, защото те злоупотребяват с нея? Сравнете това с едно типично изявление на Якобинския клуб от същия период: „Никой не е свободен да върши зло. Отнемайки му тази свобода, ние го правим истински свободен.“ Същото твърдение, изказано почти със същите думи, може да се открие и у английските идеалисти от края на следващия век. – Б. а.

413 Bernard Bosanquet (1848-1923) британски философ, политолог и социален реформатор, един от основните застъпници (заедно с Ф. Х. Брадли) на „абсолютния идеализъм“ от края на ХIХ и началото на ХХ век. – Б. пр.

414 Thomas Hill Green (1836–1882) английски философ, политически радикал и член на британското идеалистическо движение, застъпник на етичния социализъм. – Б. пр.

415 Да задължиш хората да приемат правилната форма на управление, да им налагаш законност силом не е само право, но и свещен дълг на всеки човек, който е достатъчно мъдър и силен да го направи. – Б. а.

416 Auguste Komte (1798-1857) френски философ, социолог, основател на позитивизма, социален реформатор. – Б. пр.

417 Кант се доближава най-силно до „негативното“ схващане за свободата, когато (в един от своите политически трактати) заявява, че „най-големият проблем на човечеството, за решаването на който го е предопределила природата, е създаването на гражданско общество, където правата на хората се определят чрез закон. Само в едно общество с високо развита степен на свобода… – с най-точно определени и гарантирани граници на свободата (за отделния индивид) с цел да е възможно съжителството му с останалите свободни членове на обществото – човечеството би могло да постигне в най-висша степен развитието на човешката си същност, което се изразява в пълноценно развитие на всичките му качества.“ Като оставим настрана теологическите ѝ импликации, тази формулировка не се различава особено от ортодоксалния либерализъм. Най-същественият момент е как да се намерят критериите за „точното определяне и гарантиране на границите“ на личната свобода. Повечето съвременни либерали, когато са най-последователни, биха се изказали в защита на такава една ситуация, при която колкото може повече индивиди имат възможността да осъществят колкото може по-пълно идеалите си, без при това да пречат на останалите да правят същото. Според тях границите между отделните индивиди или групи хора следва да се очертаят с единствената цел да се предотвратят сблъсъците между целите на отделните хора, като се приеме, че тези цели са еднакво важни и представляват сами по себе си неоспорим и неприкосновен идеал. Кант и рационалистите от неговия тип не оценяват еднакво всички крайни цели. Според тях границите на свободата се определят, като се приложи мярата на,, разумното“, която е нещо много повече от съвкупността от отделните му правила, и представлява онази човешка способност, чрез която се създава и разкрива крайната и най-висша цел – еднаква у всички и еднаква и за всички хора. В името на разума ни е позволено да осъждаме всичко, което не е рационално, така че разните лични стремежи, породени от въображението или неповторимите особености на индивида – например естетическото или другите нерационални начини на самоизява – могат, поне теоретически, да бъдат безогледно подтискани, за да се освободи простор за действие на разума. Властването на разума над всичко и произтичащите от това задължения се отъждествяват със свободата на индивида, като се смята за даденост, че „истинската“ природа на „свободния“ човек може да приеме за „действителни“ свои цели само рационални идеи.

Трябва да призная, че никога не съм успявал да разбера какво означава „разум“ в този смисъл; тук искам само да подчертая, че изходните позиции на тази психолого-философска теория нямат емпирично потвърждение, т. е. не се потвърждават от никоя доктрина, основаваща се върху знанието, извлечено от практическите данни за това, какво представлява човекът и към какво се стреми. – Б. а.

418 Това се доближава до Кантовото учение за свободата на човека; но тъй като е негова емпирична и социализирана версия, тя е по-скоро обратното на неговите разбирания. Според Кант свободният човек няма нужда от обществено признание, за да се чувства свободен. Ако го третират като средство за постигане на някаква външна за него цел, това се престъпление от страна на тези, който го използват, по собственото му, съществуващо независимо от сетивата съзнание (,, ноумен“) остава непокътнато, така че той си остава напълно свободен и човек в пълния смисъл на думата, независимо от начина, по който бива третиран. Необходимостта, за която става дума тук, е изцяло свързана с отношенията ми с другите хора – без тяхното признание аз съм едно нищо. Аз не бих могъл да пренебрегна изцяло мнението на другите, както Байрон дръзна да го отхвърли, запазвайки съзнанието за изключителните си качества и способности, нито пък да се затворя изцяло в себе си, понеже аз съм онова, което другите виждат в мен. Аз се определям от гледна точка на обществената си среда: аз съм нещо или нищо в зависимост от положението и функцията си в обществото; това е може би най-унизителното от всички зависими положения. – Б. а.

419 Тези аргументи не бива да се смесват с традиционната аргументация у някои от последователите на Бърк и Хегел, които твърдят, че след като аз съм онова, което историята или обществото са ме направили, не бих могъл да избягам от себе си, а да се опитвам да го направя, би било ирационално. Ясно е, че не мога да изляза от кожата си, нито бих могъл да дишам друго освен въздух; няма никакъв смисъл в тавтологията, че аз съм това, което съм, и не би следвало да желая да се освободя от основните си характеристики, някои от които са обществено обусловени. Но оттук не следва, че всичките ми качества са вътрешно присъщи и не могат да ми бъдат отнети, нито че не би следвало да се стремя да променя положението си в рамките на „обществената система“ или на „космическата мрежа“, определящи моята природа; ако това беше вярно, то думи като,, избор“,,, решение“, „постъпка“ биха били лишени от всякакъв смисъл. Но при условие, че те все пак означават нещо, опитите да се защитя от посегателства на чужда воля или да избягам от „положението си и свързаните с него задължения“, не могат автоматично да се окачествят като ирационални или самоубийствени. – Б. а.

420 Термин на немския империализъм; означава: теория за политическа и икономическа експанзия. – Б. пр.

421 В Англия съгласно конституцията тази законна власт е предадена в ръцете на абсолютния монарх. Относителната свобода в тази страна следователно се дължи на факта, че подобна омнипотентна теоретически власт бива ограничена от обичайната практика или общественото мнение и не може да се прояви като такава. Става ясно, че не е важна формата на ограничение на властта – тя може да е законова, морална, конституционна – а нейната ефективност. – Б. а.

422 Кондорсе, от чиито „Бележки“ е взет горният цитат, твърди, че задачата на обществените науки е да покаже „по какъв начин Природата обединява напредъка в областта на знанието и просвещението с този на свободата, добродетелта и зачитането на естествените права на човека; как се е стигнало дотам, че тези идеали, единствено истински и добри, често биват откъсвани един от друг и се смятат за несъвместими, докато те, тъкмо напротив, би трябвало да станат неразделни в мига, когато просвещението достигне определено равнище сред повечето народи“. Той казва още: „Хората продължават да правят грешките, присъщи на детските им години, на родното им място, на епохата им дълго след като са осъзнали необходимостта да ги преодолеят и начините, по които могат да сторят това.“ Вярата му в необходимостта всички добри неща да бъдат обединени в едно цяло може би по ирония на съдбата представлява тъкмо такава грешка, каквато той толкова добре е описал. – Б. а.

27 Струва ми се, че и по този въпрос Бентам се е изразил добре. „Личният интерес е единственият истински интерес […] нима е възможно да се мисли, че има хора, които […] биха предпочели несъществуващия човек пред действително съществуващия; да тормозиш живите, под предлог, че се боиш за щастието на още неродените, които може изобщо да не се родят?“ Това е един от редките случаи, в които Бърк е съгласен с Бентам, тъй като това твърдение стои в самата основа на емпирическия (за разлика от метафизическия) политически светоглед. – Б. а.

423 Richard Henry Tawney (1880–1962) английски философ по икономическа история, обществен критик, етичен социалист, християн-социалист. – Б. пр.

424 Нюрнберг, Документ 1517, цитиран от Н. Гринберг. Цит. кн., с. 43, и от Раул Хилберг. Цит. кн., с. 480.

425 Фредерик Чари (цит. кн., с. 42) пише, че при процеса на Бекерле през 1968 г. във Франкфурт на Майн бил разпитан като свидетел и д-р Антон Морман, дипломат от кариерата (не е нацист), служил през Втората световна война като съветник в германската легация в София. Морман казва пред съда, че в София бил предупреден от Карл Хофман, полицейско аташе при същата легация, по следния начин: „Бъдете доволен, че не сте замесен в тази афера. Това е една крайно неприятна и мръсна история.“ (Касае се за депортацията на тракийските и македонските евреи.) Яд Вашем К 207548/549.

След войната д-р Морман е назначен за германски посланик в Колумбия.

426 Ето текста на телеграмата № 1769 на Лютер до германската легация в София: „Взимайки предвид разискването тук, нареждам да влезете във връзка с българското правителство и разговаряте по депортацията на евреите в съгласие с мерките, взети от българските власти. Ние сме готови да приемем тези евреи. Предстоящата депортация на евреите от Румъния ще улесни технически двете операции. За да се улесни законното разпореждане с имотите на депортираните евреи, препоръчва се последните да бъдат лишени от поданство. С оглед на имуществата, които евреите ще оставят в България, и големите разноски, които ще се поемат от Райха, предлага се те (българите – б. м.) да участват в разноските (по превоза – б. м.) в размер на 250 райхсмарки на човек. Според начина на реагиране към това искане можете да добавите, че ние сме готови да поставим на тяхно (българско – б. м.) разположение един от нашите специалисти по еврейските въпроси, който работи в чужбина.“ Яд Вашем К 207522/523.

Кой е Адолф Бекерле?

Бекерле е роден в 1902 г. и умира в 1974 г. на свобода.

От юни 1941 г. до септември 1944 г. той служи като германски пълномощен министър в София. Преди да бъде назначен на този пост, Бекерле е СС обергрупенфюрер и началник на полицията във Франкфурт на Майн. Ханна Арендт, авторка на книгата „Айхман в Ерусалим“, допуска, че Бекерле е допринесъл за спасяването на българските евреи!?

В заведения срещу него процес в Германия за нацистката му дейност той е оправдан. Пред съда той заявява, че цар Борис е бил съгласен с депортацията на тракийските и македонските евреи. Той бил поискал от Бекерле тайно да помогне да не се депортират от България други евреи. (За по-големи подробности вж. статията на Изидор Соломонов: „Процесът Адолф Хайнц Бекерле и някои коментари“. – Годишник…, т. 15, 1980, с. 158, 171). Когато Червената армия нахлува в България на 5 септември 1944 г., Бекерле се опитва да избяга в Турция, но е арестуван от съветското командване на българо-турската граница и изпратен в Съветска Русия в лагера за германски военопленници. Оттам е освободен в 1955 г. след подписването на договор от канцлера Конрад Аденауер и съветското правителство.

427 Яд Вашем, К 207525.

428 Пак там, К 207547.

429 Пак там, К 207548/549.

430 Вж. Хари Хопкинс, Роберт Шервуд. Мемориалът за Рузвелт. Париж, Плон, 1950, с. 253. „Хъл повдига въпроса за 60 000-70 000 евреи в България, застрашени от унищожение, ако не успеем да ги изселим, и поиска от Идън да намери разрешение на въпроса. Идън отговори, че целият еврейски проблем в Европа е много сложен и човек трябва да действа внимателно, когато се отнася до изселването на всички евреи от България. Ако предприемем подобна мярка, то евреите от целия свят ще поискат да постъпим по същия начин и с евреите в Полша и в Германия. Хитлер може да се съгласи веднага, защото в целия свят не съществуват достатъчно кораби, за да изпълним този проект. Идън добавя, че англичаните са готови да приемат около 60 000 нови евреи в Палестина, но проблемът за транспорта даже само от България до Палестина е труден за разрешение. От друга страна, едно преселване от този мащаб е опасно, защото германците могат да го използват и изпратят между изселените свои агенти. С тази техника те вече вкараха успешно свои агенти в Южна и Северна Америка. Идън каза, че конференцията, която ще се състои в Бермуда относно бежанците, трябва да разгледа и настоящия труден проблем. Идън очаква ние да не поемем задължения, които не ще могат да се изпълнят по липса на тонаж.“

431 Бениамин Ардити. Видни евреи, т. 4, 1973, с. 78.

432 Проф. Нисан Орен. Българското изключение – преоценка на спасението на еврейското общество. Яд Вашем. Проучвания, 1968, т. 7, с. 100.

433 Давид Коен и д-р Любомир Златарев. Германски документи по депортацията на българските евреи и нейният неуспех. – Годишник…, т. 17, 1982, с. 315.

434 Натан Гринберг. Хитлеристкият натиск за унищожаването на евреите в България. Тел Авив, с. 60–61.

435 Борбата на българския народ за защитата и спасяването на евреите през Втората световна война. Цит. кн., с. 166.

436 Буко Пити. Цит. кн., с. 83.

437 Пак там, с. 82.

438 Фредерик Чари. Цит. кн., с. 136.

439 Яд Вашем, К 207564/566.

440 Пак там, К 207555/556.

441 Пак там, К 207571/573.

442 Пак там, К 207579/580.

443 Борбата на българския народ… Цит. кн., с. 160.

444 Н. Гринберг. Цит. кн., с. 74.

445 Давид Коен. Защитата и спасението на българските евреи в показанията пред Народния съд – седми състав. – Годишник…, т. 21, 1986, с. 212.

446 Борбата… Цит. кн., 173–174.

447 Б. Ардити. Ролята…, с. 34.

448 Бениамин Ардити в книгата си „Ролята на цар Борис при изселването на евреите от България“ погрешно посочва, че този разговор се е водил между цар Борис и Филов. Ардити си служи с една извадка от дневника, която започва с Думата „ТОЙ“. Германските документи, които дават пълния текст от дневника, възстановяват истината.

449 Пак там, с. 35.

450 Стефан Груев. Корона от тръни – царуването на цар Борис 1818–1943, с. 320.

451 Пактът е подписан във Виена на 1 март 1941 г. от министър-председателя Богдан Филов. Министърът на външните работи Иван Попов отказва да го придружи. В 1943 г. Попов е назначен за пълномощен министър в Букурещ, където служи авторът на тази книга. Попов му разправя: „Аз бях против пакта. За да не пътувам за Виена, направих се на болен и останах на легло – това във вилата си до Бояна. Царят идва три пъти да ме убеждава да променя становището си. Аз останах твърд и не заминах.“

452 Ричард Кремтон от университета Кент (Англия), изготвящ сега издаването на архивите и спомените на бившия български дипломат Иван Станчов, близък приятел на царското семейство, предаде на автора чрез членове на семейството извадки от своя труд.

Между приятелките на Мерион Станчова, съпруга на бившия дипломат, е Митци Каракашева от София, вдовица на добре известния директор на Българските държавни железници. След смъртта на съпруга си тя поддържа добри връзки с много служители от това ведомство. Един мартенски ден в 1943 г. Каракашева е повикана по телефона от началника на гарата в Кюстендил, който крайно развълнуван й съобщава, че бил пристигнал от Солун влак със запечатани вагони, силно охраняван от германски войници. Влакът бил отведен в глуха линия недалеч от града. Не се знае местоназначението на влака, но се предполага, че той отива за Полша. Ако има съмнение за местоназначението, такова не съществува относно състава на пътниците.

Писъците и отчаяните викове на заключените евреи дават представа за товара. Тази зловеща картина предизвиква силна реакция у селяните, живеещи в близост до линията. Те пристигат въоръжени с каквото им попадне на ръка и искат да разбият вагоните и да освободят нещастниците. Германската охрана получава заповед да действа енергично. В отчаянието си началникът на гарата се обръща към Каракашева с надежда, че тя ще може да обърне вниманието на царя, за да се освободят затворените. Каракашева се обажда на Мерион Станчова, която по това време работи с царицата в благотворителни инициативи. Станчова се обажда веднага на царицата, която обещава да информира царя. На другия ден, когато Станчова посещава лятната царска резиденция Врана, царят я повиква настрана, за да й каже: „Наистина това, което става, е ужасно. Но в този случай не мога да направя нищо. Те не са мои поданици. Но това няма да се случи с нашите. Аз се грижа за това. Няма да бъде лесно и те ще страдат временно, но не ще бъдат отведени. Ще видите, че въпреки изгледите те ще бъдат спасени.“

453 Б. Ардити. Ролята…, с. 36.

454 Д-р Хелмут Хенер е германски историк в Хамбургския университет, секция за проучване правата на човека и социалните права на чужденците. „Практически въпроси по правата за обезщетение. Преследването на евреите извън страната“. Централен архив за историята на еврейския народ, папка Хаим Кашалес, с 109-112.

455 Ханс Йоахим Хопе. България – особеният съюзник на Хитлер, 1979. Проучвания по съвременна история, с. 139.

456 Проф. Илчо Димитров. Главният фактор – доклад, представен на симпозиума по спасението на българските евреи, състоял се в София на 16 ноември 1988 г. по случай 45 години от това спасение.

457 Волф Оклис. България – страната без противосемитизъм. Ерланген, 77-78.

458 Давид Коен. Защитата…, с. 106.

459 Проф. Нисан Орен. Цит. кн., с. 99.

460 Давид Коен. Цит. кн., с. 219.

461 Автор на речите, бел. пр.

462 Страстен апел, бел. пр.

463 Едно от главните действащи лица в „Ангели в Америка“ на Тони Кушнер– общопризнат шедьовър на най-новата американска драма, с открито хомосексуален сюжет. Бел. пр.

464 Недвусмисленото доказателство за това е, че ако, както твърди той, беше я написал само като лекарство срещу носталгията по родината, би я писал на български. В случая не може да има съмнение, че решението да пише на английски е дошло от желанието му да бъде издаден в Америка, а това инстинктивно го е ръководило да пише с американския читател на ум.

465 (http://www. one-story. com/index. php? page=story&story_id=148, посетен на 10.10.2012)

466 (http://www. miroslavpenkov. com/intro. html, посетен на 10.10.2012)

467 http://www. boston. com/ae/books/articles/2011/07/31/east_of_west_looks_at_generation_gaps_and_the_pull_of_place/? page=2, посетен на 13.10.2012: „Крадци на кръстове“ и „Писмото“, и двата описващи посткомунистическата бъркотия, почиват на сравнително безинтересната неусъмнимост в политическото наблюдение направено след като резултата от събитията ни е вече известен. Също както и с подзаглавието, допускането, че прибягваме до белетристиката, за да усетим историята, е грешка; но грешка, която е лесно да бъде простена. България е малък народ, много отдалечен от Америка. За много читатели тя ще бъде всъщност едно въображаемо място.

468 Alvin Tofler, Interview with Nabokov. Playboy, January 1964.

469 „Превъзнесох се: какъв съм бил в детството ми, от нашата собствена история. Как съм могъл да я забравя? Защо да не започна да пиша истории като тези, пълни с героизъм, предателство, смелост и подлост, свобода и смърт?“

470 The Golden Goat to Communist Ratio. How to write about Bulgaria. Granta online, August 3, 2011 (http://www. granta. com/New-Writing/The-Golden-Goat-to-Communist-Ratio, visited on 11.10.2012): Уважавай читателите си. Не се безпокой, дали ще те разберат. Не опростявай нещата заради тях. И без това не е толкова много онова, което можеш да направиш за твоята България: не си могъл да станеш хирург, защото са ти липсвали отдаденост и сръчност; не си могъл да станеш пожарникар, защото ти е липсвала смелост. Думите са онова, което можеш да предложиш, и нищо друго. Старай се всяка дума да има значение.

471 One Story, issue # 148, April 21, 2011 (http://www. one-story. com/index. php? page=story&story_id=148, посетен на 11.10.2012): Сега говоря като че ли всичко е предварително премислено, хладно и математически конструирано. Вече споменах колко съм сантиментален. Аз не мога да калкулирам разказа толкова педантично докато пиша. Мога да го разнищя сега и да рационализирам решенията си, но това става едва след като съм го написал. Докато пишех, само две неща ме ръководеха: страха и интуицията.

472 „Това че ти пиша на английски вече опровергава онова, което исках да ти кажа. Моята дилема е как да ти обясня, че не принадлежа на английския, макар че не принадлежа никъде другаде.“

473 Лузитания е названието на стара римска провинция на Пиринейския полуостров, обхващаща днешна Португалия и части от Естремадура, южна Испания. Бел. пр.

474 Текстът е част от поредицата „Спасителен парашут за Европа“, предложена и организирана от Берлинския литературен фестивал, 2012 г. Бел. пр.

475 Алюзия за Едгар Алан По и „Падението на дома Ашър“. Бел. пр.

Table of Contents

Списък на авторите

Септември 2012

Отвъд „Матрицата“ Автор: Александър Хемон

Общи герои, отделни претенции: ВМРО между Македония и България Автор: Джеймс Фрусета

Убийството на Лев Толстой: едно съдебно-медицинско разследване Автор: Елиф Батюман

Съседи Автор: Ян Томаш Грос

Албуми с икони или учебници? Автори: Евгения Иванова, Мария Велковска

Холокостът и България Автор: Любомир Марков

Краят на Тъмраш Автор: Ангел Вълчев

Евреите в българската словесностот началото на ХIX век до Освобождението Автор: Олга Тодорова

Съседът между мира и войната Автор: Румяна Конева

Смисълът на историографските митове за ислямизацията Автор: Евгений Радушев

Кратката история на евреите в Народна Република България Автор: Улрих Бюксеншютц

За културната криза у нас Автор: Петър Мутафчиев

Външната политика на България (1938-1941) Автор: Николай Генчев

Орландо Автор: Деян Енев

Лятно кино Автор: Таня Рупел – Тера

Заложната къща и трамвай „Задушница“ Автор: Михаел Стомин

Бежещим през годините. Родопски сладкодумци Автор: Петко Величков (съставител)

Смърт край морето (истински истории) Автор: Иван Бакалов

Дискретният чар на преобърнатото щастие Автор: Златко Енев

Богомилски книги и легенди Автор: Йордан Иванов

Салман Рушди и нормалното ежедневие Автор: Рик Гроен

Горчиви разкази – част 1 Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Помощ, аз съм европеец Автор: Адриан ван Дис

Румъния Автор: Тони Джуд

За еволюцията на живота и лошия късмет на човека Автор: Велко Милоев

Умиване лицето на Богородица Автор: Румен Леонидов

Познатото невидимо Автор: Красен Станчев

Конспирация за посредствени Автор: Любослава Русева

Поп Богомил и Свети Иван Рилски Автор: Петър Мутафчиев

Недоволство 1.0 Автор: Мария Иванчева

Храмът, който никога няма да бъде осветен Автор: Румен Леонидов

Българска антисемитска логика в 1940 г. и 60 години по-късно Автор: Динчо Желязков

Интелектуални шарлатани и академични ловци на вещици Автор: Кенан Малик

Връща ли се българското „време разделно“? Автори: Георги Папкочев, Антонина Желязкова

Политики на тоталитарната власт към ромите в България /1944-1989/ Автор: Анастасия Пашова

Калифорния – и банкрут Автор: Майкъл Луис

Октомври 2012

Войната на немските историци Автор: Гордън Крейг

Индиански игри Автор: Красимир Дамянов

Израелското лоби и американската външна политика Автор: Джон Миърсхаймър

Ти вярваш: Осем погледа върху Холкоста на Балканите Автор: Леа Коен

Слабият пол Автор: Сандра Цинг Ло

Две схващания за свободата Автор: Айзая Бърлин

Спасяването на българските евреипрез Втората световна война Автор: Христо Бояджиев

Левски, Ботев, робството и присъствието Автор: Иво Беров

Медиите и наследството на комунизма Автор: Юлиана Методиева

Отзвуци от конференцията „Да опознаем миналото си“ Автор: Юлиана Методиева

Някои политически аспекти на етническите отношенияв България през последните 22 години Автор: Михаил Иванов

От реабилитация към реставрация Автор: Любослава Русева

Държавният антисемитизъм 1940-1944 г. Автори: Надя Данова, Румен Аврамов,Николай Поппетров

Като на празник – Част 1 Автор: Михаил Иванов

„Людмила Живкова“ трябва да се историзира Автор: Явор Сидеров

Еротика Автор: Детелина Барутчиева

Кръстникът Автор: Таня Рупел – Тера

Имената на бащите ни и ние – децата-чудо Автор: Михаел Стомин

Що е култура? Автор: Петър Мутафчиев

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера… Автор: Чарлз Кайзер

Каква е ролята на малцинствата в днешна България? Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Проектът Парушев Автор: Борислав Гърдев

Нито от изтока, нито от запада Автор: Златко Ангелов

Не искам да чета безутешни неща! Автор: Автори: Сибиле Левичароф,Елизабет фон Таден

Това вечно оплакване… Автори: Орхан Памук, Михаел Туман

Юг и щастие Автор: Флавио Сорига

Чук-чук, кой живее в Теремок? Автор: Михаил Шишкин

Краят на света се отлага Автор: Румен Леонидов

Литературата и бъдещето Автор: Щефан Поромбка

Национализмът от типа „анти“ е проклятие Автор: Огнян Минчев

Table of Contents

Списък на авторите

Септември 2012

Отвъд „Матрицата“ Автор: Александър Хемон

Общи герои, отделни претенции: ВМРО между Македония и България Автор: Джеймс Фрусета

Убийството на Лев Толстой: едно съдебно-медицинско разследване Автор: Елиф Батюман

Съседи Автор: Ян Томаш Грос

Албуми с икони или учебници? Автори: Евгения Иванова, Мария Велковска

Холокостът и България Автор: Любомир Марков

Краят на Тъмраш Автор: Ангел Вълчев

Евреите в българската словесностот началото на ХIX век до Освобождението Автор: Олга Тодорова

Съседът между мира и войната Автор: Румяна Конева

Смисълът на историографските митове за ислямизацията Автор: Евгений Радушев

Кратката история на евреите в Народна Република България Автор: Улрих Бюксеншютц

За културната криза у нас Автор: Петър Мутафчиев

Външната политика на България (1938-1941) Автор: Николай Генчев

Орландо Автор: Деян Енев

Лятно кино Автор: Таня Рупел – Тера

Заложната къща и трамвай „Задушница“ Автор: Михаел Стомин

Бежещим през годините. Родопски сладкодумци Автор: Петко Величков (съставител)

Смърт край морето (истински истории) Автор: Иван Бакалов

Дискретният чар на преобърнатото щастие Автор: Златко Енев

Богомилски книги и легенди Автор: Йордан Иванов

Салман Рушди и нормалното ежедневие Автор: Рик Гроен

Горчиви разкази – част 1 Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Помощ, аз съм европеец Автор: Адриан ван Дис

Румъния Автор: Тони Джуд

За еволюцията на живота и лошия късмет на човека Автор: Велко Милоев

Умиване лицето на Богородица Автор: Румен Леонидов

Познатото невидимо Автор: Красен Станчев

Конспирация за посредствени Автор: Любослава Русева

Поп Богомил и Свети Иван Рилски Автор: Петър Мутафчиев

Недоволство 1.0 Автор: Мария Иванчева

Храмът, който никога няма да бъде осветен Автор: Румен Леонидов

Българска антисемитска логика в 1940 г. и 60 години по-късно Автор: Динчо Желязков

Интелектуални шарлатани и академични ловци на вещици Автор: Кенан Малик

Връща ли се българското „време разделно“? Автори: Георги Папкочев, Антонина Желязкова

Политики на тоталитарната власт към ромите в България /1944-1989/ Автор: Анастасия Пашова

Калифорния – и банкрут Автор: Майкъл Луис

Октомври 2012

Войната на немските историци Автор: Гордън Крейг

Индиански игри Автор: Красимир Дамянов

Израелското лоби и американската външна политика Автор: Джон Миърсхаймър

Ти вярваш: Осем погледа върху Холкоста на Балканите Автор: Леа Коен

Слабият пол Автор: Сандра Цинг Ло

Две схващания за свободата Автор: Айзая Бърлин

Спасяването на българските евреипрез Втората световна война Автор: Христо Бояджиев

Левски, Ботев, робството и присъствието Автор: Иво Беров

Медиите и наследството на комунизма Автор: Юлиана Методиева

Отзвуци от конференцията „Да опознаем миналото си“ Автор: Юлиана Методиева

Някои политически аспекти на етническите отношенияв България през последните 22 години Автор: Михаил Иванов

От реабилитация към реставрация Автор: Любослава Русева

Държавният антисемитизъм 1940-1944 г. Автори: Надя Данова, Румен Аврамов,Николай Поппетров

Като на празник – Част 1 Автор: Михаил Иванов

„Людмила Живкова“ трябва да се историзира Автор: Явор Сидеров

Еротика Автор: Детелина Барутчиева

Кръстникът Автор: Таня Рупел – Тера

Имената на бащите ни и ние – децата-чудо Автор: Михаел Стомин

Що е култура? Автор: Петър Мутафчиев

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера… Автор: Чарлз Кайзер

Каква е ролята на малцинствата в днешна България? Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Проектът Парушев Автор: Борислав Гърдев

Нито от изтока, нито от запада Автор: Златко Ангелов

Не искам да чета безутешни неща! Автор: Автори: Сибиле Левичароф,Елизабет фон Таден

Това вечно оплакване… Автори: Орхан Памук, Михаел Туман

Юг и щастие Автор: Флавио Сорига

Чук-чук, кой живее в Теремок? Автор: Михаил Шишкин

Краят на света се отлага Автор: Румен Леонидов

Литературата и бъдещето Автор: Щефан Поромбка

Национализмът от типа „анти“ е проклятие Автор: Огнян Минчев