Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2010

(част 2)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс — Признание — Некомерсиално — Без производни„ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието).

Съдържание

Юли 2010

Голямата сестра ви наблюдава Автор: Уитакър Чеймбърс

Политиката на храната Автор: Майкъл Полан

Клуб „Кръстосани сърца“ и Танцуващите сенки Автор: Михаел Стомин

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 5 Автор: Красимир Дамянов

Кара ли ни Гугъл да оглупяваме? Автор: Никълъс Кар

Иън Макюън и изкуството на неудобството Автор: Даниел Залевски

Солидарни с държавата Автор: Хо Нам Зеелман

Канонът през жълтото Автор: Владимир Трендафилов

За времето и начините, по които го преживяваме Автор: Златко Енев

Писмо до Бастиан Швайнщайгер Автор: Мартин Валзер

Метаморфозата – 2 Автор: Златко Енев

Всичко е въпрос на имидж Автор: Тимур и неговите командоси

Публикувай или умри Автор: Кен Аулета

И все пак тя се върти ... Автор: Пийт Хендриксе

Да играеш с Ларс Автор: Шарлот Генсбур

Самотата на Латинска Америка Автор: Габриел Гарсия Маркес

Пленените умове, тогава и сега Автор: Тони Джуд

70 Million by Hold your Horses

Гринго Автор: Мàри

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 6 Автор: Красимир Дамянов

Безсилието на фактите Автор: Джо Кохейн

Август 2010

Политиката и английският език Автор: Джордж Оруел

Технологиите и романът Автор: Том Макарти

Кривата на промените Автор: Иън Бремър

България отвръща на удара – 1 Автор: Тимур и неговите командоси

Сиянието на пророка Автор: Дайан Джонсън

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 1 Автор: Красимир Дамянов

Портмонето на Бони А. Автор: Михаел Стомин

Подивяването на народа Автор: Боян Манчев

Живот в японската зима Автор: Леополд Федермаир

Залцбургски дневник Автор: Федя Филкова

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 2 Автор: Красимир Дамянов

Излъчена литература Автор: Барбара Швайцерхоф

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 3 Автор: Красимир Дамянов

Нашите негри, нашите врагове Автор: Владимир Арсениевич

Антропология на боклука Автор: Ели Иванова

Недоимък Автор: Тони Джуд

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 4 Автор: Красимир Дамянов

Ние вярваме в доброто Автор: Джими Уейлс

Гого Автор: Палми Ранчев

Писмата Автор: Здравка Евтимова

Евро номадите Автор: Таня Мангалакова

Септември 2010

Рисковано предложение Автор: Маргарет Талбот

Войната за Граунд Зеро Автор: Лайза Милър

„Възродителният процес“ и религиозната криптоидентичност Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Порт Мариел Автор: Красимир Дамянов

Мечът на Марс – Част 1 Автор: Александър Кертин

Мечът на Марс – Част 2 Автор: Александър Кертин

Общество пред „цивилизационен избор“ Автор: Достена Лаверн

Отсъстващото християнство – Част 1 Автор: Александър Кертин

Отсъстващото християнство – Част 2 Автор: Александър Кертин

Индустриалният възход на Германия и авторското право Автор: Франк Тадеуш

Най-преследваните хора в Европа? Автор: Бен Юда

Защо Германия се справя с кризата? Автор: Лоурънс Х. Уайт

Градската ретроутопия – Част 1 Автор: Александър Кертин

Градската ретроутопия – Част 2 Автор: Александър Кертин

Днес живеем в демагогски демокрации Автор: Тони Джуд

То е нещо, което е в душите на хората – името ти, това ти е лицето Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Родители-осигурители Автор: Зоя Маринчева

Безпрецедентни колизии за книгите Автор: Милена Цветкова

Шанхай, главата на дракона Автор: Аврам Агов

Демокрация LIVE Автор: Ивайло Дичев

Борбата за културата Автор: Цветан Тодоров

Октомври 2010

Отвъд границите на градовете Автор: Автор: Параг Хана

Мишел Уелбек в търсене на любовта Автор: Автор: Мишел Уелбек

Интернет и границите на демокрацията Автор: Автор: Златко Енев

Емиграция в бащинството Автор: Марин Бодаков

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 1 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Не опитвай Автор: Антон Терзиев

Съветската армия и българската модерност Автор: Любен Дилов – син

Джонатан Лител, войната и мирът Автор: Джонатан Лител

Дигиталните книги и новите разказни възможности Автор: Конрад Лишка

Романът Автор: Владимир Трендафилов

Цветът на реката Автор: Федя Филкова

Зад оградата на Луната Автор: Антон Терзиев

Идолите Автор: Петър Увалиев

Болестта като приключение Автор: Неда Антонова

Априлски дъжд Автор: Здравка Евтимова

Войводата Автор: Мàри

Любовна история Автор: Златко Енев

Сам Шепард, лудостта и любовта Автор: Сам Шепард

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност Автор: Десислава Петрова

Православната църква и комунистическият режим в България Автор: Ивайло Знеполски

Ноември 2010

Поколението „защо?“ Автор: Зейди Смит

На зле ли върви светът? Автор: Боян Знеполски

Уилям Дефо и изкуството на превъплъщението Автор: Уилям Дефо

Стрелци по стихове Автор: Федя Филкова

България отвръща на удара – 2 Автор: Тимур и неговите командоси

България über alles Автор: Златко Енев

Българският роман Автор: Владимир Трендафилов

Перверзна любов Автор: Дубравка Угрешич

Милан Кундера и изкуството на композицията Автор: Милан Кундера

Писмо от ръба Автор: Хорацио Морпурго

Драмата на подвижните граници Автор: Лазар Копринаров

Глупак и хълм Автор: Теди Москов

Йожен Йонеско, трагичният клоун Автор: Йожен Йонеско

Стоте най-велики романи на всички времена Автор: Робърт Маккръм

Национален дух и История Автор: Иво Димитров

Защо Турция ни трябва в ЕС Автор: Иван Бедров

Приемствеността – кръвопреливна система за националната литература Автор: Златко Ангелов

Stray Cat Blues Автор: Лиз Феър

Там, където живеят други хора Автор: Миленко Йергович

По течнието Автор: Красимир Дамянов

Българската преса и проекциите на успешния живот Автор: Боян Знеполски

Растителният човек Автор: Мàри

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 2 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Методът Гърдев Автор: Майя Праматарова

Моралът и сервилният разум Автор: Кенет Миног

Правилата Автор: Елиът Спитзър

Декември 2010

Възхвала на четенето и фикцията Автор: Марио Варгас Льоса

Завети и предателства Автор: Милан Кундера

Затъпяване Автор: Джон Гатоу

Призраците на Нобел Автор: Роберто Савиано

Конспирацията на затъпяването на Джон Гато Автор: Ели Иванова

Дългата опашка Автор: Крис Андерсън

Изчезването на Макси Автор: Рени Нешкова

Обувките Автор: Златко Енев

Територия, идентичност, трансформация Автор: Ивайло Дичев

Колективното учене за по-добри решения Автор: Ари де Гаус

Дългият бегач на любовни разстояния Автор: Димил Стоилов

Жребчето Автор: Захари Карабашлиев

0 ЧАСА Автор: Федя Филкова

Защо не харесвам Марио Варгас Льоса Автор: Ели Иванова

Даже и в областта на културата качеството си иска количество Автор: Зоя Маринчева

Шанхай Експо, 2010: Китай и светът Автор: Аврам Агов

Бъдещето на книгата Автор: Умберто Еко

Демонът и животът Автор: Роберто Савиано

Уилям Фокнър, непоколебимият Автор: Уилям Фокнър

Сред българските роми Автор: Димитър Кенаров

Китай и светът – Част 2 Автор: Аврам Агов

Раждането на Доци Автор: Борис Роканов

Безкрайно предположение Автор: Роберто Савиано

Юли 2010

Голямата сестра ви наблюдава

Автор: Уитакър Чеймбърс

Преди няколко години, госпожица Айн Ранд написаИзворът. Въпреки лошите рецензии се говори, че книгата е продала повече от четиристотин хиляди екземпляра. По този начин тя се е превърнала в чудо на онзи тип търговия с книги, за която издателите си мечтаят, след данъците. Така че Атлас изправи раменезапочва с първо издание от сто хиляди екземпляра. Изглежда, че той бавно се изкачва по стълбицата на бестселърите.

Новото около тази книга, струва ми се, е че всяка средно разумна глава просто не би могла да я вземе на сериозно, и че въпреки това очевидно мнозина го правят. Някой беше я нарекъл „мъчително ужасна“. Самият аз я намирам забележително глупава. При всички случаи книгата е самомнителна, а историята й – нелепа. Тя разказва за финалните фази от един финален конфликт (място на действието: най вече Съединените щати, преди някакво неопределено време), развиващ се между изтормозените редици на свободното предприемачество и „плячкаджиите“. Тези последните са привърженици на унищожителни данъци, държавна собственост, профсъюзи и пр. Бедата тук е, че авторката, макар и да навлиза в областта на фантастиката, въпреки това би искала всичко това да бъде четено като политическа реалност. „Това“, казва тя в края на краищата, „е как вървят нещата. Това са реалните проблеми, реалните противници. Само собствената слепота ви пречи да го видите – и за щастие аз ще ви спася от нея.“

Тъй като немалко от нас не обичат много от нещата, които госпожица Ранд не обича, със същата сила, с която го прави и тя, мнозина са склонни да приемат казаното от нея. То става още по-убедително, в някои части на книгата, защото авторката си служи единствено с най-черното черно и най-бялото бяло. В тази проза всичко и всички са или съвсем добри, или съвсем лоши, без онези преходни цветове, които в живота усложняват реалността и объркват окото, опитващо се да провери нейната правдивост. Този вид опростяващ мотив придава своеобразен чар на най-примитивната история, която всички познаваме като „Борба между Децата на светлината и Децата на мрака.“ Облечена в модерни одежди, това е една класова борба. И двете страни, участващи в нея, са карикатури.

Децата на светлината са преди всичко оперативни карикатури. Доколкото всеки от тях понякога прилича на нещо познато от света на бизнеса, те ни напомнят за някакви милионери-скъперници, разказите за чиито ужасяващо груби и отракани ексцентричности понякога предоставят по-интересните моменти във фирмените съвещателни зали. От друга страна, Децата на светлината са гении. Един от тях е наречен (единствената усмивка тук ще бъде вашата собствена): Франсиско Доминго Карлос Андрес Себастиан Д’антонио. Този вдъхновяващ младеж е най-големият магнат на медодобивната промишленост в света. Друг, не по-малко вдъхновяващ герой, носи името Рагнар Данешолд. Той се превръща в пират от двадесетия век. Всички главни герои на госпожица Ранд са също смайващо красиви. Такава е и героинята й (освен това, по един доста привлекателен начин тя е и водещ мениджър на една трансконтинентална железопътна компания).

Толкова много неудържима енергия би трябвало да служи на някакви евгенически[1] цели. Защото в тази история, както и у Марк Твен, „всички рицари се женят за принцесите“ – макар и без помощта на свещеници. Въпреки това, от импровизираните и удивително ентусиастки съвкупления на героинята с трима от героите – както може би внезапно ще забележите – не се появяват никакви деца. Тази възможност никога не бива изпробвана. И действително, напрегнато-стерилният свят на Атлас изправи рамене едва ли е място за деца. Човек неволно придобива усещането, че в живота децата вероятно дразнят авторката и я карат да се чувства неудобно. Как би могло да бъде другояче, когато тя с възхищение нарича своя герой-банкер Мидас Мълиган? Човек би могъл да подлъже някои възрастни с такива неща, но не и малки момчета и момичета – не за дълго време, във всеки случай. Те може и да не разбират какво точно не е наред, но при всички случаи ще се връцкат от неудобство.

Децата на тъмнината също са карикатури; и те са наистина доста замътени. Но поне те са карикатури на нещо, което може да бъде идентифицирано. Техните прототипи са ляво-либералите, привържениците на Новия курс, на социалната държава, на обединения свят – или поне такива техни огърски подобия, които могат да поразят въображението на ония, които мислят за хората не като за хора, а изключително чрез някакви етикети и фигуративности.

В Атлас изправи рамене, цялата презряна нечовешка паплач е наречена със събирателното име „плячкаджиите“. Това е един доста вдъхновен епитет. Той позволява на авторката да набучи на една обидна дума всичко и всички, от които тя се страхува и мрази. Това й спестява мъчителното усилие да извърши единствената услуга, която нейната проза би била в състояние да извърши, а именно: да изследва в човешка дълбочина как е възможно една толкова хилава маса изобщо да се е появила на белия свят, камо ли пък да е толкова мощна, та да заслужава страх и омраза. Вместо това, тя ги овързва всички в едно недиференцирано проклятие.

„Плячкаджиите“ грабят, защото вярват в Робин Худ и са накарали много други хора също да повярват в него. В авторската представа Робин Худ е въплъщение на абсолютното зло – да ограбваш богатите (а следователно добрите) и да даваш на слабите (а следователно недобрите). Всички „плячкаджии“ са низки, завистливи, изкривени, зловредни умове, мотивирани изцяло от жажда за власт, комбинирана с желанието на слабите да свалят силните, поради дълбоко вкоренена омраза към живота и таен копнеж по разрушение и смърт. Във всичко това изглежда има някакво дребно (повтарям: дребно) зрънце истина. Пълната клинична диагноза може да се прочете по страниците на Фридрих Ницше. (Тук трябва да се впусна в малко отклонение. Госпожица Ранд признава с неохота своя дълг към един – и само един – по-ранен философ, Аристотел. Аз настоявам, че тя е задължена, и то много по-тежко, на Ницше. По същия начин, по който нейните бизнесмени са ницшеви свръхчовеци, така и нейните гноясали левичари са „последните хора“ на Ницше – и двете неща деформирани по начини, които биха отвратили придирчивия отшелник от Силс Мария. Много други неща, съзнателно или не, идват от същия източник.) За щастие, в Атлас изправи рамене (но не и в живота), всички Деца на тъмнината са безкрайно некомпетентни.

Така че Децата на светлината печелят с лекота, обявявайки всеобща стачка на умовете, върху които те притежават пълен монопол, оставяйки света – буквално – да се разпадне на парчета. В края на краищата, те се появяват от скривалището си в Скалистите планини, за да възстановят собствеността си над оставащите руини. Именно тогава, в последния ред на книгата, един от героите чертае във въздуха, над опустошената земя „знакът на долара, вместо знака на кръста, като знак за това, че едно заслужено изтощено човечество е готово, заради греховете си, най-после да бъде освободено от двете злини на религията и на социалните реформи („мистицизма на мисълта“ и „мистицизма на мускулите“).

Този доларов знак не е просто провокативен, макар и тук да се открива един незрял опит да се накарат да настръхнат благочестивите коси на някои по-чувствителни глави. По-важно е това, че той се предлага като средство, запечатващо факта, че човечеството е готово да се предаде без уговорки на един елит от технократи и техните машини, в един Нов Ред, просветен и обучен от идеите на госпожица Ранд. А те се състоят в това, че добрият живот е онзи, който е „заменил личната ценност срещу разменна стойност“, „не е оставил никаква друга връзка между човек и човека освен голия личен интерес, това безсърдечно ‚плащане в брой‘„. Авторката е експлицитна, всъщност дори оглушителна, при огласяването на тези предпоставки. И дори ако у вас все още са останали някакви съмнения след 1.168 страници, тя ви уверява с допълнително тропване с крак в един постскрипт: „Аз говоря сериозно!“

Но думите, цитирани по-горе, принадлежат на Карл Маркс. Той също се възхищаваше от „голия личен интерес“ (в своето време и място), и то по точно същите причини, поради които го прави и мис Ранд: защото, така смята той, този интерес е премахнал паяжините на религията и е довел до гениите на индустриалните и познавателни постижения. Припокриването не е толкова неуместно, колкото това може би изглежда. Атлас изправи рамене може да бъде наречен роман само чрез обезценяване на това понятие. Всъщност това е един масивен трактат за нашите времена. Историята просто служи на мис Ранд за да вкара клиента в палатката си, или като кутия от прах за пране, върху която да изпрати Посланието си. Посланието е всичко. Казано най-общо, това е един праволинеен философски материализъм. Някои от по-образованите читатели може би ще сбърчат нос и ще кажат, че авторката е изградила, с огромни усилия, една простичка материалистка система – една система, намираща се долу-горе на нивото на волската кола, но без да е овладян принципа на колелото. Като всеки последователен материализъм, този също започва с отхвърляне на Бога, религията, първородния грях и т. н. (Агресивният атеизъм и доста разкопчаният „висш морал“ на тази книга, които са нещата, вбесяващи на първо място някои читатели, всъщност са второстепенни следствия, произхождащи от първоначалните й предпоставки). По този начин, рандовият човек, както и марксовият човек, е направен център на един безбожен свят.

На това място, във всеки материализъм, пред човека се откриват две основни възможности:

1) Трагичната му съдба става, без Бог, още по-трагична и по-самотна. По принцип, трагедията се задълбочава в зависимост от степента на песимизма или стоицизма, с които той провежда „безнадеждната среща между човешките въпроси и мълчаливата вселена.“ Или:

2) Съдбата на човека престава изобщо да бъде трагична. Трагедията се подминава чрез преследването на щастие. Следователно тя е безсмислена. Следователно съдбата на човека без Бог е негова собствена – и единствено негова – работа. Щастието му се превръща, по думите на госпожица Ранд, в „морална цел на живота му.“

И тук започват неприятностите. Системите на философски материализъм, доколкото те витаят единствено в някакви кръгове извън световната атмосфера, нямат почти никакво значение за повечето от нас. Проблемът е в това, че те отново и отново се спускат долу на земята. Именно когато една система от материалистически идеи започне да дава положителни отговори на реални проблеми от реалния ни живот, започват и неприятностите. Във време като нашето, в което едно много комплексно технологическо общество се намира навсякъде в състояние на висока нестабилност, такива отговори, колкото и философски да са, бързо биват преведени в политически реалности. И понеже проблемите на комплексността и нестабилността са ужасно объркващи за повечето хора, то винаги възниква изкушението да се потърси някакъв Голям брат, който да ги разреши и надзирава.

Един Голям брат, разбира се, е някакъв общителен елит (както знаем сами, по рафтовете тук ни се предлагат поне няколко негови разновидности). Госпожица Ранд, като враг на всякакви общителни сили, вика на помощ един Голям брат по собствения си вкус, който да се бие с другия. В името на свободното предприемачество, тя избира един технократски елит. Когато нарича „производителните постижения“ „най-благородното постижение на човека“, тя има пред вид преди всичко технологическите постижения, надзиравани от едно мениджърско политическо бюро. А в реалността, за разлика от фантазията, това може да доведе единствено до диктатура, колкото и блага да е тя – една диктатура, която живее и действа отвъд добро и зло, като закон сам по себе си (както госпожица Ранд смята, че би трябвало да бъде). Разбира се, госпожица Ранд никъде не призовава към диктатура. Предполагам, че тя призовава към аристокрация на талантите. Тук ние не можем да спекулираме по въпроса защо в модерния свят предпоставките за някаква естествена поява на аристокрацията са изчезнали, така че в наши дни тя винаги се появява под формата на диктатура.

Нито пък, очевидно, авторката е размишлявала особено много върху въпроса защо, в един объркан свят, материализмът на десните и материализмът на левите първо ужасно си приличат, а после, поставени в действие, започват да се сливат един с друг – защото, ако и на върха заявените им цели да се различават, и може би наистина се намират в конфликт едни с други, на дъното те до голяма степен са едно и също нещо. Притеснителните прилики между националния социализъм на Хитлер и сталинския вид комунизъм са ни добре познати. Защото светът, разглеждан материалистически отдясно, едва ли се различава от същия свят, разглеждан материалистически отляво. Въпросът тогава става най-вече: кой трябва да управлява света в чии интереси, или в най-добрия случай, кой може да го управлява по-ефективно?

Нещо от тези импликации може да се долови в диктаторския тон на книгата, който е нейната най-поразителна черта. За цял един живот четене, самият аз не мога да си припомня друга книга, в която един тон на задавяща арогантност да е бил поддържан с такава неумолимост. Неговата кресливост не познава паузи. Догматизмът му не притежава привлекателност. А освен това, умът, който намира такъв един тон естествен, най-вероятно споделя и други характериситки на този тип разум: 1) той постоянно обърква грубата мощ със силата – и колкото по-груба е тази мощ, толкова по-благоговейна е позата на този ум пред нея. 2) Той предполага, че е носител на някакво финално откровение. Оттук, съпротивата срещу Посланието не може да бъде толерирана, защото несъгласието никога не може да бъде честно, благоразумно или добронамерено. Несъгласието с едно Послание, което е толкова окончателно (защото, както би казала авторката, то е разумно), може да бъде единствено съзнателно злонамерено. Има си начини за справяне с такава злонамереност и, действително, самият правдив разум им се наслаждава. От почти всяка страница на Атлас изправи рамене може да бъде доловен един глас, произтичащ от болезнена необходимост, който командва: „Към газовата камера – ходом, марш!“ Същата непреклонно самоуверена позиция води (при тоталната липсата на какъвто и да е спасителен хумор) и до странни екстравагантности на интонацията и жестикулацията – онзи Доларов знак например. Един смерч би трябвало да се чувства по този начин, или хора като Кери Нейшън[2].

Ние се опитваме да бъдем справедливи. Защото не можем да не изпитваме поне някаква симпатизираща болка просто пред огромния труд, дисциплина и търпелива работа, която е отишла за създаването на тази планина от думи. Но думите продължават да ни крещят. И в края на краищата този тон доминира. Но това би трябвало да бъде негова собствена противоотрова, защото всяко нещо, което крещи, че е най-доброто, трябва да се приема с привичната предпазливост, с която опитваме някакво чудодейно лекарство. Някои хора може би ще харесат вкуса му. Във всеки случай, сместа най-вероятно няма продължителни странични ефекти. Но тя не лекува нищо. Нито пък самите ние, обикновено, даряваме особено доверие на някой лекар, който твърди, че Хипократовата клетва била просто един вид проклятие.

Декември, 1957

Източник

Уитакър Чеймбърс (1901–1961) е американски писател и журналист.

Коментари (60)

- 04-07-2010|Златко

Признавам, че рядко съм срещал книги, които да ме изпълват с толкова силна, инстинктивна неприязън, колкото това е случаят с Атлас изправи рамене (един според мен неправилен превод, тъй като, следвайки логиката на романа, заглавието би трябвало да бъде преведено като Атлас сви рамене– „гигантът“ свива рамене, за да изпопадат от тях „използвачите“, живеещи от неговата гениалност). Познавайки чисто религиозната отдаденост, с която рандианците по света защищават идеите на своята кумирка (българските не по-малко от всички останали, ако мога да съдя по редките изказвания, които чета из мрежата), аз винаги съм се опитвал да сдържам раздразнението си, за да не предизвиквам празни спорове. Но този текст най-после ми дава в ясна и разбираема форма едно потвърждение и обяснение за собствените ми усещания. Проблемът с Айн Ранд – и аз съм склонен да му приписвам клинични измерения – е в това, че в безмерната напористост на собственото си его тя напълно е захвърлила настрана основната характеристика на Разума, такъв какъвто ни го поднася историята на мисълта: неговата сдържаност, неговата мяра. Книгите на Ранд са нещо, в което се говори за Разум, но всъщност става дума за Абсолют. А Абсолютът, както всички знаем, и не на последно място от собствената си най-нова история, е нещо, което с неизбежност зачерква Разума. И, както при всички други форми на мислене, подчинено на някакъв Абсолют, отношението към него може да бъде изразено в две – и само две! – възможни форми: или пълно преклонение, или пълно отрицание.

Е, поне моето собствено отношение е ясно.

- 04-07-2010|Калин

Инстиктивната неприязън на Златко към „Атлас..“ (тук няма да му обяснявам защо загаливето е преведено както е преведено),и към самата Ранд трябва да е била твърде силна, за да изрови анти-Рандовски текст отпреди 53 години. Има и по-нови. Но след като така си е обяснил своите собстветни усещания, вероятно си е струвало труда. И тъй като не може да се спори с покойници,няколко думи към редактора, сметнал за нужно да допише текста със свой постинг.

Ако има нещо клинично в споровете между привърженици и противници на Ранд, това са квалификациите, с които хора като Златко характеризират хора като мен. Зад тези квалификации прозира дълбок комплекс, завист и злоба към успелия на пазара,атавистичо мразен от всички комунисти/левичари. Мразен именно заради успеха си. Единственото, което мога да му кажа по този повод, е „Ами успейте и вие! Ранд ли ви пречи?“

За религиозна отдаденост при атеист като Ранд е толкова нелепо да се говори, че нямам намерение да го правя.

За „редките изказвания, които чете из мрежата“ – във Фейсбук има поне две групи фенове на Ранд: http://www.facebook.com/#!/group.php? gid=175188596477&ref=ts с над 700 участници, и http://www.facebook.com/#!/pages/Ajn-Rand/ 207490589735?ref=ts с 280.До дни тръгва и сайтът на Айн Ранд. 1000 души само от 2 групи (сигурно са повече), събрани без ежеседмичен бюлетин и практически без систематични усилия!И понеже хора като Златко обожествяват правото на мнозинството,това че интересът към неговите собствени писания е камерен, би трябвало да означава, че те нямат особена стойност.

За отнощението на Ранд към Ницше ще преразкажа накратко самата Ранд (Златко съ с сигурност не е чел есетата й, и слава Богу).Бунтът на Ницше срещу алтруизма (морал, който третира човека като жертвено животно), се състои в замяна на жертвата на индивида в името на другите, с жертва на другите в името на индивида. Той заявява, че идеалният човек е движен не от разума, а от „кръвта” си, от вродените си инстинкти, чувства и воля за власт; че от рождение е обречен да управлява другите и да ги жертва за своето благо,а те са обречени от рождение да бъдат негови жертви и роби; че разумът, логиката, принципите са безсмислени и омаломощаващи, че моралът е безполезен, че „свръхчовекът” е „отвъд добро и зло”, че е „хищен звяр”, чийто върховен критерий е единствено собственото му хрумване. Отхвърляйки Шамана (човекът на чувствата), Ницше издига Атила (човекът на силата)в морален идеал – тоест двойно предава морала пред Шамана. Така че Ранд отхвърля Ницше точно както Маркс и Кант.

Толкова по философското просвещаване на Златко. Да си купи „За новия интелектуалец“ и „Добродетелта на егоизма“ и да ги прочете – аке не го дразнят чак така неистово, както „Атлас“.

Накрая – чудя се как Златко не е изтрил от оригиналния текст това позитивно полупризнание:“Във всичко това изглежда има някакво дребно (повтарям: дребно) зрънце истина“. Зрънце по зрънце – цяла истина. Не тази на Златко и сие. Колкото и да не им се иска да е така.

- 04-07-2010|Златко

Благодаря. Оттук нататък ще гледам повечко да чета, и по-малко да пиша, поне под този текст. Интересно ми е, много.

Впрочем, недоразуменията не закъсняват, разбира се. „Религиозната отдаденост“ в горния цитат касае последователите на Ранд (които, надявам се, ще се обадят тук в многобройни постове), а не самата нея (впрочем, религиозността не се изчерпва единствено с някаква вяра в Божествеността, разбира се; в такъв смисъл Ранд ми се вижда доста религиозна, но тук не ми се впуска в спекулации, които само ще изострят разговора).

А инак, лошо няма. Бих се радвал, разбира се, ако коментарите се занимават по-малко с личностите на коментиращите и повече – с идеите на текста, но човек не трябва да бъде максималист. Колкото – толкова.

- 04-07-2010|Златко

Страхувам се, че няма да успея да сдържа обета за мълчание (винаги съм си мислел, че от мен би излязъл един много лош монах). При всички случаи се радвам много, че разговорът тук ме кара да мисля.

Впрочем, както и да е. Две приказки за пазара, и за свидетелството за значимост, което означава успехът на него. Действително, пазарът е една от малкото измерими форми на човешкия успех – и в такъв смисъл всеки, който се опитва да омаловажава значението му, с неизбежност изпада в ролята на лисицата, която не може да достигне гроздето.

И все пак ... Добре е човек да запазва разума си в хладно състояние и да не допуска в себе си чак толкова много плам (отново една черта, присъща на един специфичен вид религиозност, според мен). Та, при всичкото удобство, което пазарът ни предлага като инстанция, той все пак не може да бъде приет като висша, последна инстанция. Макдоналдс, Бъргър Кинг, бърза храна, Хари Потър, текно-музика, порнография ... Да изреждам ли още? Моля предварително тези думи да не бъдат възприемани като филипика. Последното нещо, срещу което бих си позволил да проповядвам, е реалността на пазара и корекциите, които той налага на инак доста изгубените ни в несигурност сетива. Но човек не трябва да си прави кумири. Да се мисли самостоятелно е трудна работа – и опасна, тъй като също може лесно да се превърне в заслепение, както ни показва – не на последно място – и обектът на тукашната дискусия. Но все пак човек трябва да се опитва. Без непременно да прави капитал от това. Не непременно ...

- 04-07-2010|Костов

Не разбирам защо някой може да се дразни от Айн Ранд. Та това е едно скудоумно създание, страдащо от логорея, написало апологетика на примитивния капитализъм, движена от смъртна омраза към онези, другите евреи, нацкионализирали аптеката на баща й.

Много по-понятно е човк да й се възхищава – след като може най-популярният чоивек в България да е Цецо Цв., защо пък Айн р. да няма успех :)

- 04-07-2010|Златко

Е, не, така няма да стане. Чрез примитивизми можем да стигнем единствено до още по-големи примитивизми. Ще се радвам, повтарям го за кой ли път, ако това място в българската мрежа може поне малко да се отърси от привичните шаблони на „общуването“ по български. Ранд съществува като влиятелна интелектуална фигура от по-дълго време, отколкото немалко от нас са на тоя свят. Така че без елементаризми, моля!

- 04-07-2010|geg – „многобройни постове“?!

Признавам си, че лъхащата на „религиозна отдаденост“ „толкова силна, инстинктивна неприязън“ ме притеснява дали изобщо си струва да се води диалог...

ПП Само си представям съчетанието на „неприязанта“ с позиция на власт (получена, разбира се с оглед грижата за благото на хората).

- 04-07-2010|Златко

Ами то не е хубаво човек да се отказва още преди да се е опитал. А ако откриете тук някаква неприязън не само към идеите на Ранд, а и към някой от участниците – евентуално себе си – то аз ще бъда първият, който ще ви подкрепи в борбата срещу нея.

- 04-07-2010|geg – опит

Ами статията на Уитакър Чеймбърс, която припознавате като своя, си е чисто и просто „силна, инстинктивна неприязън“ към Ранд и, донякъде към идеите й. По въпроса за „многобройните постове“ този на Костов е втори след Вашия от тия с „инстиктивната“ :)

Ако последвам стилистиката на Чеймбърс, бих могъл да кажа, че менторският тон на „Ами то не е хубаво човек да се отказва още преди да се е опитал.“ показва арогантна претенция за интелектуално превъзходство. Като добавим и логично последвалогото патерналистко „успокоение“ за незабавна помощ без поискване, ако съм застрашен от нападение с „неприязън“... ;)

ПП Сайтът си е Ваш и вие може да пишете в него колкото и каквото си искате. Ползвам го да чета текстовете, а не да дискутирам – нямам време, а и не смятам, че съм достатъчно подготвен, за да си струва усилията, така че не очаквайте аз да оправдавам прогнозата за многобройността – в някаква степен бих могъл да приема квалификация, че съм „привърженик“ на Ранд, макар да не харесвам художествената й проза...

- 04-07-2010|Златко

Е, тук все пак става дума и за по-рационално разбираеми неща от „неприязън“, например. Чеймбърс говори за опасност от диктатура, нищо повече и нищо по-малко. Толкова безобидно ли ви се струва това твърдение, в пост-комунистическа България, та го отминавате без нито една-единствена дума? (Въпросът е отправен към всички хора, склонни да поставят от време на време убежденията си на искрена, непредубедена вътрешна проверка).

- 04-07-2010|Мира

Ранд е твърде бездарна като писателка и твърде амбицирана да бъде писателка, за да бъде добър философ, ако ме разбирате какво искам да кажа. Ето защо това какво приема, какво отхвърля, в какво се блъска и колко дълго ще ходи с превързана глава след смъртта си, въобще не ме засяга. Една неосъществена кралица, която иска да отсече главата на всеки, който е влязал във владенията, които не притежава. Нещо като Дон Кихот на капитализма. Направо ще се напикая от смях. Всеки, който взима толкова насериозно тази игра, в която залаганията са започнали преди да се роди, а след това си мисли, че той е неин равноправен съавтор, трябва да е или тъп, или пълен боклук.

- 04-07-2010|Мира – за неприязънта

И не ми казвайте, ако обичате, какво да мисля и какво да чувствам. Нямам нужда от други навигатори а ла Ранд.Тя самата е свръхавторитарна, но странно защо големите капиталисти, противници на всяко ляво, доколкото разбирам, независимо дали е родно или не, нямат никакъв исторически нюх за това.

- 04-07-2010|Златко

Преди малко повече от 20 години имах големия късмет да (бъда принуден да) се занимавам няколко години с Карл Попър и неговото „Отворено общество“. В началото никак не ми беше лесно, оказа се, че хегелианско-марксистката основа на тогавашното философско образование все пак е моделирала мисленето ми по определен начин, никак не можех да приема хладната разумност на този австро-англо-американец, който настояваше, че единственият пробен камък за една философска система е не нейната грандиозност или способността й да подреди съществуващото по един възможно най-величествен, най-всемогъщ начин, а само едно: дали тя съдържа предпазни мерки срещу възможността за собственото си абсолютизиране. (Попър е първият голям мислител, който открива – след повече от 2000 години! – тоталитарните корени на платоновото учение за държавата, например).

Вижте, не знам как вие самите разбирате основния принцип на демокрацията като политическа система, но според мен той не е в заявяваните права на човешките същества (които са безкрайно важни, разбира се), а най-вече в различните прътове, които са вградени най-съзнателно в колелата на обществения механизъм, за да не му позволяват да се движи прекалено бързо и да достига скорости, които могат да го доведат до дерайлиране. Това, и най-вече това! Важни при демокрацията са преди всичко пречките, които тя поставя пред – изглежда неукротимото – човешко желание за решаване на големите екзистенциални проблеми „по-бързо“. И ако има нещо, което да характеризира демокрацията с възможно най-малко думи, то това вероятно е старата българска поговорка „полечка – та по-надалечко“.

Е, опитайте се сега да погледнете системата на Ранд именно от тази гледна точка. Не е ли очевидно само с един-единствен (непредубеден, да се надяваме) поглед, че тя не съдържа никакви подобни пречки? Гаранцията за функциониране на системата очевидно се възприема от Ранд като вътрешно присъща на разума, който тя проповядва – и ако някой би й припомнил, че в един след-холокостки свят да се говори за вътрешно присъщи на разума ограничения е малко нещо късогледо, тя вероятно би му отговорила просто, че той или тя просто си нямат хабер от Разума.

Но какво пък толкова? Невъзможно е да се отрече, че блестящият й полемически гений може действително да въздейства много убедително (очевидци твърдят, че тя не е губила нито един–единствен! спор през живота си). Но същият гений, доколкото ми е известно, е бил даден и на поне един друг човек преди нея, добре известният Владимир Улянов, за когото също се говори, че е бил в състояние да разгроми в спор (а по-късно – не само в спор) всеки, абсолютно всеки противник. Най-важната разлика между двамата, доколкото съм способен да преценя, е че единият от тях е действал в общество, което е било склонно да изпита силата на идеите му не само на теория. В този поне смисъл Айн Ранд е не само гениална, тя е огромна, невероятна късметлийка: нейното общество не е тръгнало да опитва какво ли ще се получи, ако идеите й бъдат изпробвани на практика.

Но може би е добре да не се впускаме веднага в чак толкова далечни заключения, може би е по-добре да си останем малко по-близо до нашенската, конкретната реалност. Ето какво ми написа приятелката ми, когато започнахме да разговаряме по темата:

Цитат:

Но ако този така наречен роман наистина е дал тласък на индустриалното общество в САЩ, значи трябва да признаем ролята му. Въпросът днес е каква роля може да изиграе тази книга точно у нас, точно за нашия манталитет. Ако подобен текст стимулира инициативността, отключва желание за успех, ако отключва индивидуализъм, защо не?

Разбира се, защо не? Ами по същите причини, по които е трудно да се отрече хуманистичния заряд на учението, защищавано от господин Улянов, разбира се. Какво лошо може да има в идеята, че всички хора трябва да бъдат равни и че всеки трябва да получава според труда си, без особени привилегии, без груба експлоатация? Ами нищо друго, освен това, че идеята преследва един Абсолют – и не съдържа в себе си никакви средства, които да могат да му бъдат противопоставени, ако той – не дай Боже! – случайно излезе от релси. (Между нас казано, няма Абсолют, който по дефиниция да не е осъден да излезе от релси, рано или късно).

Така че, поклон пред човешкия дух, непрестанно преследващ Абсолюта – и пред убежденията на неговите последователи, склонни да го приемат безрезервно в това му амплоа – но май че все пак е някак по-добре, ако машината си има и спирачки.

Така си мисля поне.

- 04-07-2010|geg – ...

Връзка Ранд-платоновото учение за държавата е логически абсурд.

Възможността за диктатурата като логически край на възгледите на Ранд силно ме заинтригува... с абсурдността си. (по ми се „вързват“ евентуалните екстраполации на индивидуализма с анархията) Текстът на Чеймбърс е именно ужас от разкриването на диктатурата в Платоновата държава.

Както и да е. Много ми се ще да прочета някакви логични (рационални) аргументи в подкрепа на хипотезата, че индивидуализмът на Ранд води към диктатура.

- 04-07-2010|Златко

Ок, с удоволствие:

1. Връзка Ранд (рандианство) – Платон (платонова учение за държавата):

Както със сигурност знаете, Платон проповядва, че държавата трябва да бъде ръководена от управници-философи, които да бъдат „произвеждани“ в един процес на подбор, осъществяван от държавата. В платоновата утопия, аристокрацията управлява без каквито и да било ограничения върху властта си. Като логическо следствие от това идва забраната на изкуствата (Омир например), тъй като управниците не трябва да бъдат „разваляни“ от никакви либерални идеи, например идеята за боговете като същества, склонни да се ръководят от емоции.

При Ранд съответната роля е поета от избраната група на предпочитания от нея технократски елит, като алюзиите с утопията на Платон според мен са трудни за отричане. Също като у Платон тази група хора притежава способности и информация, надминаващи ония на обикновените смъртни до степен на несъизмеримост. Също като у Платон, у нея е налице едно силно недоверие към либералните изкуства (нека си припомним начините, по които биват представени различните писатели и критици, присъстващи в „Атлас“ – доколкото мога да си спомня – единствено като комични, атрофирани карикатури на неспособността и пълната деградация). И, което е най-важно от всичко, също като у Платон, при Ранд нито се търсят, нито дори се мисли за някакви, средства за ограничаване властта на управляващата група. Моделът е повторен, повече или по-малко.

2. Индивидуализмът на Ранд няма как да не води до диктатура по причини, които са изяснени в текста на Чеймбърс. Няма примери за поява на някакъв вид управляваща „аристокрация“ в модерно време – най-очевидният пример в това отношение е хитлерова Германия, но също и имперска Япония – при които да не са е стигнало до най-ужасяващи резултати. Въпросът е не дали практическото осъществяване на идеите на Ранд би довело до диктатура, а в какво могат да се намерят дори най-дребни основания, за да се очаква нещо по-различно? Един изтърван камък пада надолу, по всички места на тази планета. Кои са основанията да се очаква нещо по-различно от камъка на Ранд?

Разбира се, става дума за непредвидени от Ранд, а не съзнателно търсени следствия от идеите й. Не се съмнявам, че подобни твърдения биха й се видели абсурдни. Тя просто вярва, че разумът е защитен от крайности – просто защото е РАЗУМ. Да, но къде го, този РАЗУМ? Къде другаде, освен в утопията на Ранд?

(А между другото, Хитлер е бил действително голям експерт по Платон. Що се отнася до Ранд, припокриванията са доста подозрителни, но аз не искам да се впускам в спекулации).

- 04-07-2010|Mira

Тук не става дума за индивидуализъм. Какво точно означава индивидуализъм, когато да продадеш идеите си, означава максимален брой хора да ги споделят, да са им удобни, по мярка, а?! Тук става дума за долнопробното комерсиално общество, с което разполагаме в момента, от преуспели собственици на фабрики за чорапи, изкуствени цветя, и прочие. Тук става дума за омаловажаване на големите идеи, за това да приравниш откриването на пеницилина с откриването на поредната пицария. И по каква скала точно се оценява индивидуализмът на Ранд – колкото си по-богат, толкова по-голям индивидуалист си? Защото да преуспееш, означава да забогатееш, да забогатееш, означава да подчиниш. Авторът е напълно прав за Ницше, но Ницше наистина е гений, а Ранд е амбициозна глупачка, заслепена от собствените си неосъществени мечти, и един произволен цитат от коментатора „Калин“ не е доказателство, че авторът на статията не е прав. Още повече, не може да се счита, че Ранд има достатъчната саморефлексия да оцени платформата си. По дяволите, та тя дори едва е пишела на английски, но е правила грешки със самочувствие:) И точно по нейната теория, трябваше да бъде игнорирана и смачкана от американската академична общност, тъй като е „плячкаджийка“ във философията и литературата. Но понеже върши работа на хора, чийто капитали са многократно по-големи от усилията, които са положили за натрупванията им, Ранд е модерна светица, както вече стана ясно, и за нея се водят кръстоносни походи от желаещите да влязат в отбрани общества като масонското, например, да бъдат погалени от сабята, която никога няма да отсече главите им, тъй като големите индивидуалисти са нищо без отбраните общности, в която членуват.

- 04-07-2010|Мира

Не ми се появяваше коментара на Златко досега. Точно така, напълно съм съгласна, като изключим това, което вече написах за индивидуализма. Става дума за симулация на индивидуализъм. И нека забележим колко зависим е този индивидуализъм от своето масово практическо-и-на-момента приложение:).

- 04-07-2010|Мира

Между другото, съветвам Калин да прочете от своя страна Treason of the Intellectuals на Джулиън Бенда. Общо взето броя на интелектуалците не може да се сравнява с броя на предателите сред тя. Най-хубавото, което може да произведе Ранд, е една нова козметична линия с нейното име:)

- 04-07-2010|geg – не стреляйте по пианиста :)

О, колко снизходително да допуснете, че съм чувал за Платон. От написаното личи, че сте се потрудили да ми спретнете някакъв „кратък курс“... Все пак ще отбележа, не съзирам рационални аргументи, а доста произволни „интерпретации“ в стил чета между редовете.

ПП Аз съм до тук. След физиологичните откровения логично дойде и:

„Най-хубавото, което може да произведе Ранд...“? В какъв смисъл? Коя Ранд?

А кой е Уитакър Чеймбърс ;)

- 04-07-2010|Мира

Това се нарича фразеология, или ви трябва кратък курс:) А Чеймбърс може е всеки, може и да сте вие, въпреки че Гег звучи по-престижно ;-)

- 04-07-2010|Златко – До gig

Трудно е да се каже нещо, което да не ви засегне. Все пак мисля, че ви разбирам – вероятно се чувствате нападнат, което всъщност не е целта ми. Ако нямах усещането, че отношението към Ранд не е като към всеки друг мислител (а тя е много силна като мислителка, в това няма съмнение), то едва ли бих се пенил толкова. И „силната, интуитивна неприязън“ идва не толкова от авторитарния тон на Ранд (който бих могъл просто да загърбя – какво толкова ми е направила?), колкото от усещането, че в този вид преклонение пред един интелектуален кумир виждам повторение на неща, от които би трябвало полека-лека да се измъкваме. Не обичам преклонението, признавам го. Хубаво е при всички случаи да запазваме някакво усещане за ирония – и към себе си, и към кумирите си.

- 04-07-2010|geg – ...

Нямам кумири, включително Ранд.

Но това, май, няма значение.

Не се разбираме – разменяме си монолози...

(Неприязънта не беше ли „инстинктивна“?)

За фразеология не знам, но Ранд е мъртва и нищо не „може да произведе“, дори и козметика. А Уитакър Чеймбърс не е всеки – има си (е,не много престижна) биография. „Гег звучи по-престижно“ не го разбрах. Никът Geg съм заимствал от една руска компютърна игра, не е от „Чук и Гек“

- 04-07-2010|Златко

Да бе, вече даже и себе си не мога да цитирам като хората ...

А това с биографията на Уитакър – признавам – го очаквах доста нетърпеливо. Така де, ако никой читател не си даде труда да види кой ли аджеба е човекът, който е написал такива унищожителни неща срещу Айн Ранд, то за какво тогава се блъскам изобщо? Та, нека само за миг да си представим ексцентричността на тази биография: първо, убеден комунист, руски шпионин, признал се като такъв директно пред най-страшната от всички американски комисии ... А после – икона на десните, човек, когото не един и не двама американски президенти – Рейгън, Буш, you name it, почитат по един или друг начин. Дори самият Уилям Бъкли е говорил на една от церемониите в негова чест. С две думи – всички хора от другата страна на моята ограда ... И именно този човек изказва нещата за Айн Ранд точно по начина, по който винаги съм ги чувствал самият аз! Иди речи, че на този свят има нещо разбираемо. Абе ...

- 05-07-2010|Мартин Заимов – Разумът не е единствената ни същност

Без емоции не сме хора и не съществува човешки смисъл. Не съм сигурен, че същото важи за Разума. Forrest Gump не е ли по-симпатичен от Ayn Rand?

Да не говорим, че разумният либерален, но и диктаторски поглед на Ранд игнорира нечовешката жива и нежива природа. Неибежната склонност на разума да разглежда себе си като център на вселената създава рискове за живота, които не си заслужават. Природата може да бъде напълно независима от нас но и да бъде видяна от нас като много красива и много силна, а и много вечна :)

- 05-07-2010|Симеон В. – И аз да кажа...

Ето мнението на един инженер,в смисъл – твърде далеч съм от философията и литературата. Романите на Ренд не ми харесват, звучат като пропаганда. Есетата и статиите определено си заслужават – в тях има много истина (понякога дори понабОлва) и разум и логика.

Чеймбърс – струва ми се, има основание да атакува романите, но го прави недобре и превзето.

- 05-07-2010|Златко

В един от коментарите по-горе се казва, че

Цитат:

Зад тези квалификации прозира дълбок комплекс, завист и злоба към успелия на пазара, атавистичо мразен от всички комунисти/левичари.

Хубаво е, именно поради автоматичните ляво-десни класификации, с които все още живее по-голямата част от света, да се повтори тук още веднъж, че тази критика на Ранд идва не отляво, а от дясно!

Впрочем, ето още един подобен текст, този път лично от издателя на The New Criterion Роджър Кимбал, и не отпреди половин век, ами пресен-пресен. Хубаво е все пак да не търсим възможно най-лесните класификации, когато се сблъскваме с неща, заплашващи собствените ни мирогледни позиции.

http://pajamasmedia.com/rogerkimball/2010/02/05/ one-or-two-thoughts-about-ayn-rand/? singlepage=true

„Айн Ранд е една от онези писателки, които разделят света. От едната страна са нейните почитатели, които са безкрайно запленени от посланията й; от другата – всички останали, които не могат да разберат цялата суетня. Първите намират за много трудно да простят на вторите, за което ще стане дума след малко.

Чел съм някои от есетата на Ранд, отнасящи се до изкуство и философия. Те ми се сториха – както вече казах в една рецензия на книга за нейната философия на изкуството – доста плитички. Никога не успях да прочета докрай някой от двата й големи романа, Изворът и Атлас изправи рамене. За да може човек да им се наслаждава, той вероятно би трябвало да е чел Ранд в младежките си години, в които се оформят толкова много от продължителните ни ентусиазми. През последните години няколко приятели ме подканваха да чета Ранд, и аз старателно се опитвах да прочета двата романа – повече от няколко пъти. И всеки път се оказвах разкъсан между изблици от смях – поради ужасната проза – и раздразнение, заради бедната философия. Сред многото причини, поради които съм благодарен на Уитакър Чеймбърс, на едно от челните места стои това, че той ме разубеди да правя по-нататъшни опити да изкача Евереста на Атлас сви рамене. Неговата рецензия на книгата в един от ранните броеве на National Review е шедьовър на литературното събаряне и моралното погребване.

Колкото и брутален да е Чеймбърс – неговата рецензия ускори скъсването на отношенията между Ранд и National Review – той все пак признава един от уместните факти около Ранд: че „мнозина от нас не обичат много от нещата, които госпожица Ранд не обича, със същата сила, с която го прави и тя“. Този факт предразполага „нас“ – тоест нас консерваторите, които споделят вярата на Ранд в самодостатъчността и които не харесват голямото правителство и държавата-детегледачка също толкова, колкото и тя – да подкрепяме някои от защитниците на Ранд. Оттук и широко разпространенанта популярност на героя на Ранд, Джон Голт, и симпатията към това „да станеш като Голт“, тоест да кажеш „не“ на множеството ограничения на личната свобода, извършвани от една всеядна, социалистически настроена държава.

Но да се каже, че човек е подозрителен към етатизма или че е привърженик на капитализма и ограниченото правителство не означава да се каже, че човек е последовател на Ранд. Това е нещо, което някои от учениците на Ранд намират трудно за приемане. Бях принуден да си припомня това вече на няколко пъти, разглеждайки изблиците на клеветническа ярост, насочена срещу Антъни Даниелс, който пише за новата биография на Ранд в списанието, на което съм редактор, The New Criterion.“

- 05-07-2010|Chavdar – V zashtita na Rand i neinia Atlas

Na vsichki dami i gospoda s pozitziite na Zlatko i na Chambers shte predlozha da poglednat statistikite na tirazha – Atlas e vtorata nai chetena kniga v USA sled bibliata. Tochka po vaprosa. Zadaite si vuprosa zashto. I budete chestni pred faktite. Ne tursete abstraktnata filosofia na Nizshe i Platon za da oborite Rand. Tia produlzhava da ocharova umovete i bez vas, i vupreki vas. Ako ne ste zabeliazali – edna ot nai silnite temi v Atlas e danuchnoto breme nalozheno ot lakomite durzhavnizi i v Atlas tia (Rand) opisva edno chestno obshtestvo v koeto ima istinski parichni stoinosti bez „skriti“ danuzi i ograbvane na choveka ot durzhavata. Tova e edna ot nai-aktualnite temi v dneshnia vek ako smeete da si priznaete. Ako ne smeete – prochete vestnizite – i poglednete kolko prozenta ot durzhavnite budgeti se harchat za vuoruzhenie. Kazhete mi dali vsichki nie, normalni hora iskame tova? Iskate li vie da davate s vseki poharchen lev pari za vuoruzhenie? I pita li vi niakoi dali iskate? Eto tova e temata na Rand, ako ne ste zabeliazali, uvazhaemi dami i gospoda impotentni intelektualzi! Proglednete molia vi dobroto i istinskoto predi da hvurliate kal po velikite umove.

- 05-07-2010|Добри Божилов – В икономиката Ранд е перфектна...

Много думи в тази дискусия, а истината е доста по-проста – какво от казаното от Ранд съответства на реалността, и какво не. Според мен, повечето съответства, и добри или лоши, прогнозите и се сбъдват. Тъй като не съм обективист, не познавам добре изцяло обективизма, но не мога да коментирам качеството на тезите му. Но съм икономист, както по образование, така и по професия, и мога на 100% да кажа, че в икономическата област, тезите на Ранд са перфектни. Идеално формулирани, ясни, и най-важното – съответстващи на реалността. А икономиката е най-важното в творчеството и все пак. Честно казано, не знам какво би казала Ранд за гей-браковете примерно, но в икономиката нещата ги е казала, и който има акъл, да чете. Който няма, да си философства...

- 06-07-2010|Андрей – re:

Аз съм успял и с добро потекло,и десни възгледи. Мисля, че много хора си приписват десни идеи и обвиняват критиците си в, комунистически комплекси, а те самите са парвенюта при това червени. Дълбоко в себе си те са онези озъбени пролетарий грабители за това така лесно обиждат с тези категории.За това така мразят класовите си врагове. Те смятат, че парите ги правят като героите на Ранд, но истината е друга.Това, че си като герой на Ранд би те направило богат, но това че си богат особено у нас не те прави герой на Ранд. Още нещо икономикате е безотказна логична система докато не се взема предвид човека. Капитализма, който аз също тача вече не съществува именно защото няма морал и идеали а само безпристрастен долар.Икономически просперитет и щастливо общество може да има само когато маоралът и човечноста са над парите(вижте линка любопитен е)Дали плащаме на децата си за да ни обичт или на съпругите си? Опитайте!

http://www.israelshamir.net/Bulgarian/ bulgarian4.htm

- 06-07-2010|Асен – Аморално е насилието, доброволната взаимоизгодна р

@Андрей

Струва ми се, че си пропуснал да прочетеш какво мислят героите на Айн Ранд за парите и морала. Тук имаш този шанс:

http://www.capitalismmagazine.com/index.php? news=1826

- 09-07-2010|Калоян Иванов – Маркс и Ранд

Прочетох цялата статия и дискусията след нея. Не съм чел нищо от Айнд Ранд и нямам намерение. След прочетеното тук за нейните книги вече изобщо нямам желание. На младини имах нерви да чета дебели книги (над 500 стр.) – като Библията и Капиталът... Но вече „не'ам нерви“...

Обаче тук нещо ме смути – позицията му спрямо Маркс... Почти сложи знак за равенство в един абзац между Ранд и Маркс. Това, че Чеймбърс е „крайно десен“ мислител (макар и бивш комунист) може би обяснява това.. НО: Ако е вярно написаното за нея от Чеймбърс, то няма как да се сложи знак за равенство между нейния материализъм и марксовия. Тя е десен индивидуалист, защитаващ личния успех и прагматизма, а Маркс е ляв и защитава обществения. Те са пълна противоположност!!!

- 10-07-2010|GeA – Книга, точно като за „страстите нашенски“

дали да викам „ура“ задето сме се измъкнали най-после от ерата на Бронтетата и сме се примъкнали към някаква объркана епоха, която сега е в главите на закъснелите със 100 години нашенски капиталисти?

Определено – няма! И то, защото това е минало на пазара на мисълта, макар че не е – на битака на икономиката.

Тука става въпрос за критиката на Чеймбърс – от преди 50+ години – а в прехода на 21вия век 50 години са много време.

Флиртът с името „Маркс“, също ни е познат отдавна – от отвъдокенската икономическа философия – където една тридневна конференция с над 200 участници би могла да развива въпросите на Марксизма, без нито веднъж да цитира дори ред от Маркс – а ако някой го направи, то ще попадне в графата „варвари“.

С други думи: биташка „философия“ от розовеещ тип – е, и издателите трябва да ядат...

Браво, обаче, за материала – не знам дали осъзнаваш, какво си публикувал.

- 11-07-2010|Владо – До Чавдар, който е написал:

„Na vsichki dami i gospoda s pozitziite na Zlatko i na Chambers shte predlozha da poglednat statistikite na tirazha – Atlas e vtorata nai chetena kniga v USA sled bibliata. Tochka po vaprosa.“

Жълтият парцал National Enquirer е вестникът с най-голям тираж в САЩ. Но сериозните хора предпочитат New York Times или Wall Street Journal. Бритни Спиърс е най-многотиражната певица в света. Но аз лично предпочитам Бах. Любовните романи на Даниел Стийл и политическите комикси на Ейн Ранд са много по-популярни от Кафка,Джойс, Борхес, Томас Ман, Вирджиния Уулф, или дори Хемингуей. И все пак, аз предпочитам да чета по-непопулярните. Но -има си публика за всичко. И чалгата е далеч по-популярна от Панчо Владигеров.

Иначе – напълно съм съгласен с Чамбърс и особено с неговата идея за поразителната прилика между левия и десния вулгарен материализъм. Хич, ама хич не си падам по Маркс и марксизма. И все пак, прекалено голяма чест бихме оказали на Ейн Ранд,като философ на вулгарния капитализъм, ако тръгнем да я сравняваме с Маркс.

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – Реплика

Г-н Златко, пишете:

„Какво лошо може да има в идеята, че всички хора трябва да бъдат равни и че всеки трябва да получава според труда си, без особени привилегии, без груба експлоатация?“

Нима съвсем не съзнавате, че има много, прекалено много лошо в „идеите“ на Ленин и комунистите?! То се видя цялата лошавина на комунизма, заложена в идеята му, в неговото практическо приложение в историята. Не може лоши и зли проявления да следват от хубава, добра същност, нали така? Е?

Толкова засега. А за останалото, имам предвид отношението си към публикуваната по-горе статия, ще напиша отделно...

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – Уитакър Чеймбърс – другото име на завистта и на бе

Статията на Уитакър Чеймбърс под заглавие Голямата сестра ви наблюдава, публикувана в едно либерално списание, която имах удоволствието (честно!) да прочета показва единствено това как един повърхностно мислещ човек изобщо не умее да възприеме – и поради това остава със съвсем превратна представа! – ония дълбоки истини, които ни разказва философията, в случая тази на Айн Ранд. При това случаят „Чеймбърс“ е още по-тежък, щото тоя повърностен човек, очевидно, има и незадоволената претенция да е „писател“, което е възможно най-тежкия случай. (Дочети ДОКРАЙ >>>)

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – Адресът

http://aig-humanus.blogspot.com/2010/07/blog- post_13.html

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – re: Реплика

Статията на Уитакър Чеймбърс под заглавие Голямата сестра ви наблюдава, публикувана в едно либерално списание, която имах удоволствието (честно!) да прочета показва единствено това как един повърхностно мислещ човек изобщо не умее да възприеме – и поради това остава със съвсем превратна представа! – ония дълбоки истини, които ни разказва философията, в случая тази на Айн Ранд. При това случаят „Чеймбърс“ е още по-тежък, щото тоя повърностен човек, очевидно, има и незадоволената претенция да е „писател“, което е възможно най-тежкия случай.

Защото няма по-тежък случай от маниерничещи несполучили писатели, които в моменти на вдъхновение поне си фантазират, че от всичко разбират. Да ме прощават филолозите, особено по-недоучилите сред тях, но сред това съсловие най-често се среща тоя патологичен тип.

Но понеже съм изследовател на всички странности на човешката природа, случаят „Чеймбърс“, не крия, ме заинтересува; прочетох статията му и се ядосах така, че споделих на един познат в Скайпа: „Май днес ще се сблъскам с тоя Чеймбърс и ще го отнеса така, както товарен влак отнася магаре, пасящо на ж.п. линия!“ Ето, изпълнявам обещанието си.

Тия пък, които се кичат и показват без грам свян неразбирането си, обявявайки за „връх на проникновението“, са краен, но безобиден тип, понеже случаят издава тежка психична диагноза. Ето фактите: нашият херой Чеймбърс бил на младини комунист и дори руски шпионин, ала после се бил уж разкаял; по-тежка диагноза едва ли може да бъде поставена; а пък каква ли е дигнозата на тия, които се възторгват от писанията на „личност“ като нашия Чеймбърс?!

Но да се върна при текста. Първото, което се набива на очи, е, че Чеймбърс крайно много мрази Айн Ранд: тя е успяла, нейните книги се продават, а той не е, пък и, изглежда, избощо няма книги. Пълна екзистенциална трагедия, която показва колко доверие трябва да имаме на всичко, което Чеймбърс е съчинил, воден от неудържимото си раздразнение спрямо Ранд. Сред писателите завистливците са най-некадърните, това го знайте от мен; талантите са великодушни и в никакъв случай не са дребнави като него.

На врото място от първите редове бие на очи, че Чеймбърс не само завижда на Ранд, но и през цялото време се нахвърля върху личността й, което показва, че няма какво да каже относно идеите й. Ляв непоправим недъг е оплюването на личността на опопентта, щото левите са такива животни, които се гордеят с това, че нямат личност; как тогава да не се нахвърлят срещу онова, от което те самите са лишени – и жестоко ощетени. За мен водоразделът между лявото и дясно мислене и поведение е този: що за личност е този или онзи; лявата илюзия според мен е непоправим недъг, който се проявява и избива най-вече на младини. Щото на младини личността е подложена на най-буен кипеж и растеж; оня, който на млади години кардинално се отказва от личността си, симптом за което е причастяването към левите догми и илюзии, по-нататък няма как да има това, от което сам се е отказал. Десният човек е самодостатъчен, той не се уповава на „обществото“, той презира ония, които са склонни да паразитират; Ранд такива ги нарича „плячкаджии“, и с тази толкова подходяща дума така дълбоко бръква в душите на такива като Чеймбърс, че те никога няма да й простят обидата. Щото по този начин безкомпромисно издава най-интимната им сърдечна тайна.

Оня, който уважава другата личност и пази достойнството й, е с дясна чувствителност; тия, които беснеят спрямо личността на друг човек, личността, която, обикновено, ги превъзхожда, са леви. Ощетените или самоощетилите се в личностно отношение стават горещи адепти на безличността, чието друго име е левичарство. Смятам, че показах извора на чеймбърсовата ненавист спрямо Ранд, което и облекчи задачата ми, понеже срещу идеите й той нищо съществено не казва и не може да каже: левите безличници нямат идеи понеже те не знаят и няма как да разберат какво е идеята (идеята е духовна същност, която строго отговаря на личностния потенциал на личността).

Критиките на Чеймбърс срещу идеите на Ранд оттук-нататък могат да бъдат сравнени с квиченето, с джафкането на малко паленце, покрая което минава куче-гигант. Ранд била виждала нещата само в две бои, черна и бяла, тя ненавиждала това и онова, тя била схематична, тя била склонна към авторитарност, и прочие, и тъй нататък, и ала-бала. На мен лично квиченето на паленцето Чеймбърс хич не ми е интересно, щото издава единствено безсилие и злоба (за завистта и нейния извор вече казахме).

Чеймбърс, разбира се, поназнайва нещичко от философията – и постоянно ни навира това в очи; ала той няма онова, което има Ранд, и то е философското продуктивно мислене, и липсата на това последното е очебийна, а пък напъните му да се прави на „мислител“ са смехотворни. Разбира се, това е допълнителен източник на зверската му омраза към Ранд, която той и не се опитва даже да крие. Пред нас е нов случая на вечната история на Моцарт и Салиери, като, за Бога, Чеймбърс в никакъв случая не е Моцарт. Той даже и не е Салиери, ама както и да е, да не сме чак толкова придирчиви.

Левичарството наистина обаче е непоправим недъг; ето, за Чеймбърс най-голям авторитет продължава да е Маркс, като в заслепението си срещу Ранд я обявява едва ли не за „марксистка“. Най-злобни, пошли и дори развратни, способни на всичко ревизионисти са тъкмо бившите вярващи в комунизма-марксизма като Чеймбърс. Нашият пример, имам предвид българските реалности, бляскаво потвърждава това: Ахмед Доган е бивш марксист, Желю също не се срамува, че е „бивш марксист“, Лильов пък изглежда още се ласкае, че е марксист. Оказва се, обаче, че „бивши марксисти“ има толкова, колкото и бивши негри: сектантите на вредни догми, каквито са марксовите догми, са способни на всичко, щото, веднъж плюли на кумира си, вече нямат никакви задръжки. Ето, и Чеймбърс си позволява светотатството да сравнява така мразената от него Айн Ранд с Маркс: в неговите очи по-голяма обида едва ли може да има, но това е обида само за ония, в чието съзнание Маркс е един развенчан „бог“; ала такива като мен, за които Маркс е едно претенциозно нищо, по никой начин няма да се впуснат да обиждат някой, наричайки го „марксист“.

Особено пък са противни бившите марксисто-комунисти и левичари като Чеймбърс когато почнат да се представят за новопокръстени защитници на религията – както прави това нашият Гоце Първанов, усърдно кръстещ се в храма пред приятно жжужащите камери и апарати на репотерите. По абсолютно същия начин и Чеймбърс обвинява Ранд в „безбожничество“, което в мръсни уста като неговите е равностойно на похвала. Ако сам Гоце ви нарече „правоверен православен християнин“, нали няма как да не ви се доповръща? Е, като Чеймбърс нарича Ранд „безбожничка“, това в моите очи е страхотен комплимент. Нали не забравихте, че на младини за комуниста Чеймбърс „бог“ е бил не кой да е, а самия Сталин (и Маркс)?!

Естествено, Чеймбърс обижда Ранд и на „материалистка“, нищо че самият той се е кълнял доскоро в най-правоверен материализъм. Впрочем, по този повод искам да кажа нещо лично, което обаче се връзва със сюблимния момент, до който достигнахме. Преди 10 ноември 1989 г. катедрата „Марксизъм“, в която бях на работа като асистент по философия, ме дебнеше и, респективно, „бичуваше“ когато съм направил отстъпки от правоверния марксизъм-материализъм; след 10 ноември 1989 г. същите тия достопочтени старци и старици доценти и доцентки, които цял живот са си изкарвали хляба и супата с най-безсрамна апологетика на Маркс-Ленин-Сталин-Т.Живков, за да се изгаврят с мен, единодушно гласуваха и ме изгониха от катедрата за това че, представете си, съм бил си останал „марксист“, т.е. че не съм се бил „преустроил“ като тях! Така че не се чудете: низостта на бившите фанатици е непостижима за човешкия разсъдък; впрочем, бивши фанатици няма, те пак са си същите фанатици (като Чеймбърс), само че този път с обратен знак.

Ако Ранд беше живяла заедно с Чембърс в едно предполагаемо чеймбърово-марксистко общество (у нас при комунизма също беше пълно с разни чеймбъровци и... гоцета), то бъдете сигурни, че Чеймбърс собственоръчно би й пръснал черепа, обявявайки я за „враг на Партията и народа“; за жалост той е имал нещастието да се роди в капиталистическа, в айнрандова Америка, където комунизъм никога не е имало и никога няма да има, поради което, няма как, наложило му се е да се преустои в „десен“ – както правят тъкмо вълците, наметнати с агнешки кожи...

Ето че наш Чеймбърс, представете си, почва да теоретизира: „... материализмът на десните и материализмът на левите първо ужасно си приличат“, без да се притеснява от това, че понятието „десен материализъм“ е равностойно на понятието, да речем, „дървено желязо“. Но това за него няма значение: важното е опонентът да бъде оплют и оклеветен, като му се припишат всички собствени недъзи (Левите по този начин придобиват илюзията за собствена значимост, която е компенсаторен механизъм на крещящата им безличност.) За сведение на напъващия се да мисли мил г-н Чеймбърс (дано ме чуе някъде от ада) ще кажа, че материализмът по начало и изцяло е лява привилегия, докато дясната мисловност и чувствителност е овладяна от един най-светъл и персонифициран идеализъм на свободата, доброто, истината, личността и справедливостта, за какъвто лявата кратуна никога, при никакви обстоятелства даже и не може да си представи.

Толкоз, да спрем дотук, понеже джафкането на кученцето (пуделчето?) Чеймбърс е така скучно и досадно, че с нищо не може да привлече вниманието на една достолепна, грациозна и горда... кучка (щях да напиша, ама вече го написах, както и да е, да остане така, щото метафората го изисква!), каквато е Айн Ранд. Винаги, във всички времена, талантите са били непризнавани от некадърниците. Но ония некадърници, които поне крият озлобеността си спрямо талантливите, са все пак по-поносими от такива самонадеяни бездария като Чембърс.

Който не се свени, както видяхме, да опише най-внимателно и да представи на всеобщо обозрение мъката си, че е съвсем несравним с интелектуални колоси от мащаба на Айн Ранд. Да си беше поне мълчал: ама къде ти толкова умереност и разум в едно толкова припряно и самонадеяно бездарие?!

- 13-07-2010|Златко

Хубаво де, ама не стана ли малко множко? Един път „дочети...“, един път насочване към собствения блог, накрая трети път целия текст, за десерт. Ща не ща, тук неволно си припомням една приказка от „Имало едно време на Запад“: „Какво можеш да очакваш от мъж, който носи хем колан, хем презрамки?“

За кого говорим тук – за Ранд и Чеймбърс, или за ...

- 13-07-2010|Калоян Иванов – до Ангел Грънчаров

1. Ако няма „десен материализъм“, значи няма и „ляв“ – защото ляво и дясно вървят заедно. Няма как да има само ляло без дясно.

2. „Ляв непоправим недъг е оплюването на личността на опопент(т)а, щото левите са такива животни, които се гордеят с това, че нямат личност...“ „Най-злобни, пошли и дори развратни, способни на всичко ревизионисти са тъкмо бившите вярващи в комунизма-марксизма като Чеймбърс.“ ...“джафкането на кученцето (пуделчето?) Чеймбърс е така скучно и досадно“... Трудно ми е да схвана, кое точно не е оплюване във вашето мнение и кое е принципна критика!

3. Случайно ли в списъка на „бившите марксисти“ (=бивши негри) – Ахмед Доган, Желю, Лильов, Гоце и т.н., липсва Иван Костов?!? Или липсва нарочно? И за да не стават грешки, защо просто не посочите поне двама-трима „десни“ като алтернатива на „левите бивши негри“.

- 13-07-2010|Калоян Иванов – до Ангел Грънчаров

Вероятно не знаете, че Иван Костов не се е родил „десен“ (също като Чеймбърс)? Вероятно не знаете, че е учил в СССР (също като вас, между другото)? Вероятно не знаете, че е преподавал „марксистка политикономия“ в ВИИ „Карл Маркс“? Вероятно не знаете, че е женен за партийна секретарка? Вероятно не знаете, че преди СДС се е пробвал да направи кариера като експерт в БКП след 10 ноември? – Изобщо, интересно ми е да кажете какво мислите за него, понеже той минава за „най-десния“ в Б-я!

- 13-07-2010|Златко

Отново за протокола:

Що се отнася до мен, „ляво“ и „дясно“ ме интересуват също толкова, колкото и пъпките по носа на огъра Шрек. Повечето от хората, които се държат отчаяно за тези категории, винаги са ме впечатлявали като доста сковани и неспособни на самостоятелност, в мисленето, а вероятно и в живота. Тези категории не са съществували преди Френската революция и вероятно някой ден ще изчезнат със същата сигурност, с която са изчезнали Капулетите и Монтеките. (Ще изчезнат само категориите, не и съдържанието им, разбира се; а съдържанието им не е нищо друго освен потребността – а вероятно и неизбежността човешка – да се движим напред със скоци и подскоци, в непрекъснати сблъсъци едни с други).

Онова, в което предпочитам да вярвам самият аз, е правото на свобода и свободен обмен. Именно затова не вярвам в неограничената свобода на предприемачеството. Не вярвам в нея между другото и защото съм бил в Америка не само по телевизията, и съм виждал с очите си как изглежда настилката по улиците на две преки от Уол Стрий или пък Ню Орлийнс извън Френския квартал. Никъде, никъде в западна Европа не съм виждал дори отдалечено подобие на човешката мизерия и нищета, която наблюдавах в гордите Съединени Щати. Американските градове, в които става все по- и по-невъзможно човек да се движи пеша, например (каране на колело – същата работа) ... та, онези от тях, които успях да посетя, ме впечатлиха с все едно и също нещо: сравнително монотонен, скай-лайнян център, а като излезеш от него, спасявай се както можеш! Всеки, който е бил в Манхатън по-горе от 105 улица сигурно знае за какво говоря.

И вие, господа български свободомислещи, ми поднасяте тук назубрените си, наизуст научени рецепти – също както са го правили бащите ви допреди някое и друго десетилетие, само че в обратната посока. Ха! Благодаря, ама не, благодаря! Няма друго лечение против невежеството освен знанието – а знанието иска и любопитство, и отворени за света сетива, пък и парици, да ме прощавате, за да може човек да го пообиколи малко и да направи необходимите за всяко проглеждане сравнения. Не бих могъл да живея в Лунд или дори в Стокхолм – прекалено скучно ми се вижда, но да слушам тук, че алтернативата била Санта Фе ... Хе! Ами че отидете тогава сами до Санта Фе, ама не зяпайте само къщите, големи колкото малки квартали – щото те не са чак толкова много – ами понаобиколете малко и из по-задните улички, там дето живеят такива като вас и мене ...

Тъй. Знам, че не сте виновни за това, защото живеете в свят, в който всеки се спасява както може. Само че аз не съм част от него, милички. И дори – кой знае защо – ми се струва, че съм виждал и „свободните“, и „по-малко свободните“ пазарни сборища. Та ето тук онова, което успях да науча от видяното: ония, които поддържат каубойските методи, или са захапали здраво кокала или си мечтаят някой ден да го направят. Или пък ... си живеят на някое местенце, където друго освен мечти май няма ... а тия са по-леснички, по-лъскавички, по-лесни за предъвкване и рисуване на комикси. Що ни трябва да сме търпеливи, скромни и склонни да разделим залъка с ближните, когато можем да бъдем ... как се казваше ... Уейн, Уейн, Уейн.

Оле-лейн!

- 13-07-2010|Златко

А, да – и още нещо.

Знаете ли кое им уважавам най-много на германците, или поне на ония от тях, с които си имам работа? Хората наоколо не дават пет пари за ипотеки и собствени жилища, щото по някакъв начин са разбрали, че един живот, прекаран в робство пред банката, има по-малко стойност от живот, след който ще остане някакво жилище ... да си го вземеш със себе си на оня свят. И приказките, че за един живот така или иначе плащаш едно жилище – своето или на хазяите – тук нямат особена тежест. Щото свободата – свободата утре да решиш, че животът ти трябва да върви не по тоя, а по някакъв друг начин – е значително ограничена когато през цялото време си принуден да влачиш на гърба си една луксозна охлювена черупка.

Виждате ли връзката между всичко това и Айн Ранд, любезни? Или само си хабя тук думите?

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – Две думи само

На г-н Енев – хиляди извинения, че предизвиках раздразнението му като си публикувах коментара по странен начин; но това не е злоумишлено, както изглежда, а се дължи на технически причини; ний, десните хора, не сме непременно зверове или злодеи. :-)

Кой къде живее и какво е видял в Америка или Европа, снабден с леви наочници, на мен лично не ми е интересна тема; също така не ми е интересно да дискутирам това, че тоя или оня имал утежнена параноя спрямо Костов или не знам и кой друг.

А по повдигнатите от Чеймбърс въпроси си казах становище прекалено ясно и откровено...

- 13-07-2010|Златко

Вярно, вярно.

Как беше го казал мъдрецът? Когато човек е заобиколен от гвоздеи, ръката му все към чука се протяга. Та така и с всички нас ...

Уф, забравих нещо.

На въпроса „Кои тук са гвоздеите?“, отговор може да даде само времето. Ако изобщо ...

- 13-07-2010|Калоян Иванов – пак до Ангел Грънчаров, който не отговори на неуд

„ний, десните хора“ – Вие ли сте десен, г-н Грънчаров?!? Чеймбърс (когото аз не защитавам) бил „ляв“ според вас, понеже „левите“ нападали противника си с лични квалификации. Вие направихте същото спрямо Чеймбърс – цитирах вашите думи като доказателство. По какво се различавате от него? Според мен – по нищо! Което доказва, че цялата ви теза е фалшива.

А, сори, забравих, че не ви е „интересно“ да отговаряте на неудобните ми въпроси!

Що се отнася до Костов – аз нямам параноя към него, а вие имате „слепота“ към него. Изведнъж преставате да виждате гредите в неговата биография, докато иначе виждате сламките в биографиите на другите хора – например Чеймбърс. Изобщо, вие „десните“ сте много интересни хора. Когато не можете да отговорите на нещо, което ви уличава в нелогичност, изведнъж губите интерес към спора или заявявате, че събеседникът не е от вашия ранг и не си струва да го удостоите с отговор. Браво! Вие сте истински АРИСТОКРАТИ на духа! (хахаха) Карайте в същия дух... Дано стигнете далеч!

Най-странното е, че хора, които отричат ляво и дясно, най-много ги използват като аргумент (тоест като етикет). И обикновено единият етикет е лош и го закачат на противниците си, а другият е добър и се кичат сами с него. За мен обаче не са важни етикетите, а аргументите и фактите.

- 13-07-2010|Ангел Грънчаров – Да добавя нещо...

Г-н Иванов, не разбирам къде сте намерили в моя текст „личностни нападки“ срещу новопокръстения „десен“ Чеймбърс; ако твърдите, че има такива, то явно или не сте чели текста ми, или пък не разбирате що е това личностна нападка.

Разбира са, има и такова нещо в споровете: каквото повикало, такова отговорило. Чеймбърс в типично ляв маниер безскрупулно напада Ранд, даже не смущавайки се от това, че тя е дама (в класовата борба в лявото разбираве такива сантименти са недопустими!), а пък моя милост, ползвайки се от максимата „с неговите камъни – по неговата глава“, просто показа някои логични следствия и основания на типично лявата чеймбърсова непримиримост срещу различно мислещата личност, каквато е Ранд. Обиждащият да се обиди е безнравствено; но лявата безскрупулност освен с пълно безочие се отличава и с неудържима склонност да се лъже и увърта... та може много да се спори, ала е излишно: ония, които не щат да признаят очевидното, понеже им било, видите ли, неизгодно, едва ли могат да бъдат убедени от каквито и да било, дори и най-разумните аргументи...

- 15-07-2010|МайяМаркова – re:

Златко писа:

Бих се радвал, разбира се, ако коментарите се занимават по-малко с личностите на коментиращите и повече – с идеите на текста, но човек не трябва да бъде максималист. Колкото – толкова.

Чудесно, но тук бих вметнала: каквото повикало – такова се обадило. Не си ли забелязал, Златко, че тонът на основния текст много силно влияе на дискусията? Като махнем това, че авторът непрекъснато нарича Ранд „госпожица“, какво да кажем за злобничката забележка, че децата явно я дразнят в реалния живот? Един вид, какво си тръгнала книжки да пишеш, щом си жена, мястото ти е боса и бременна до печката.

- 18-07-2010|Muro – ...

Рядко досадна дискусия :-)

- 20-07-2010|Гост

Досадна е, ама хич не са рядкост такива дискусии, напротив. Единият казва, че Ранд е измислила ипотеките и корумпираните кметове, друг го засича, че Маркс е измислил ДС и догматичните партийни секретари – не си ли чувал подобни разсъждения и друг път? То и в началото, когато беше по-теоретичен спора, участниците се замеряха повече с чужди, отколкото със собствени мисли, ама като излязоха от литературния свят, стана съвсем смешно.

- 20-07-2010|Майя – Някой да има излишна книга на Ранд :-) ?

Ще взема най-накрая да прочета някоя книга на Ранд – в автор, способен да разпали толкова страсти, сигурно има нещо!

- 22-07-2010|Dundaky – Тежко, братя!

Верно, лошо става! Трябвало да се работи, за да се яде?!? Трябвало Атласът/способният /работарът, /упоритият да изхвърли мързеливите марксисти и либерасти? Как така?!? Че те не са родени, за да работят, а само да ПАРАЗИТИРАТ. А, и да дават насоки. Е, и да трият мненията, които не им харесват. Ма иначе са толерантни/толерасти. Но не чак до там.

- 22-07-2010|Златко

Гледай сега, Добри. Не разбирам на какво точно се дължи глупавата заядливост на тая ти последна забележка, но ако мислиш, че начинът човек да бъде изхвърлен от тоя форум е примерно да пише какво ли не под различни никове, включително и от мое име (както го беше направил ти под текста „За читанките и техните противници“), то трябва да ти кажа, че си на много прав път. Нямам нищо против комарите, но когато започнат да ме жилят, от време на време се пресягам и цапвам по някой. Така че, опитай се да приемеш някакво лице и по възможност да говориш от него. Разбираме се, нали?

- 26-07-2010|Огнян Минчев – За изкушението на първите любови

В случаи като този е по-лесно да прочетеш статията, отколкото форума. Аз, за разлика от автора познавам едно точно толкова арогантно произведение колкото „Атлас...“ и то се нарича „Комунистически манифест“. Сигурно не е въпрос на случайност, че „Манифестът“ е публикуван в тиражи, сравними с тези на Айн Ранд – на второ място след Библията. Причината е в това, че мнозинството хора срещат истински трудности да се адаптират към един свят, който е многообразен, противоречив и динамичен. Свят, в който цветовете и светлосенките са повече отколкото на дисплея и на най-съвършения компютър. Животът в един подобен свят е изтощителен, а възнаграждението за усилията – оскъдно. Оттук сигурно нараства изкушението и емоционалната нужда поне да си обясним света по един по-прост и достъпен начин. Немилостивото разнообразие на битието облекчено се вкарва в ясните граници на „мое“ и „чуждо“, за да осмисли както постиженията, така и провалите на човешкото същество, обикновено следващо стъпките на Сизиф. Лошото идва от „тях“, докато доброто е в тази проста истина, която гении като МАркс, Ранд и ... други са успели толкова добре да уловят и да ни я предадат. От тук нататък, който не приема очевидното, по-добре да не се прикрива, а да си признае, че е от „тъмната страна“. Светът грижливо се затваря, историята „свършва“ – в крайна сметка в полза на тези от нас, които са познали и приели истината с цялото си сърце. Обикновено Маркс, Ранд и ... други се проявяват като „първа любов“ на неизкушените в мисленето и в историята на идеите. Можете ли да си представите ерудиран човек,който ентусиазирано да защтава либертарианския или пролетарския цвят на дъгата? Тук освен интелектуалната неизкушеност важна роля играе и духовната неизкушеност. „Бог“ е прекалено сложно и прекалено отговорно обяснение на това, което се случва. Оттук – не се чудете на близостта между „обективизма“ и „диамата“: и двете се радват на облекчението „липса на Бог“. И то убедена липса – не става дума за агностицизъм, а за вдъхновен атеизъм. И накрая – две думи за Айн Ранд и Платон. Лошо сравнение, лошо. И петелът, и човекът са на два крака. Но петелът не е човек, нали?

- 26-07-2010|Златко

Вярно, петелът първо трябва да бъде оскубан и да му се добавят плоски нокти, както ни учи разказът за разговора между Платон и Диоген. Но дали това ще му помогне да се перчи по-малко, или да (не) кукурига къде може и къде не? Щото, когато на едно място се съберат прекалено много петли, от кукуригане накрая сигурно и словото господне не би се чуло, да пази Бог!

А може би просто си струва да се опитаме да бъдем повече хора и по-малко петли? Хм, трудна работа, Бога ми!

- 27-07-2010|Огнян Минчев – допълнение

Бих искал, все пак, да разгранича отношението си към Айн Ранд от това към нейните читатели и фенове – особено в България. Българската интелектуална среда бе твърде стерилнлна по лесно разбираеми идеологически причини твърде дълго време, което – за съжаление бе последвано от две десетилетия анти-интелектуализъм, по-точно – опростачване на обществото. Самият факт, че немалък брой хора се интересуват от идеи, утвърждаващи човешката свобода и инициативност е много положителен, независимо от това, че спектърът на този интерес засега покрива предимно по-радикалните индивидуалистични възгледи. Не бихме могли да скочим в интелектуална и духовна зрелост след 70 години господство на догматизма и простащината. Патосът на по-горният ми коментар е насочен преди всичко към хора, които чрез Ранд и индивидуализма възраждат една и без това добре съхранена традиция на нетолерантнтност към многообразието от възгледи и ценности в обществото.

- 27-07-2010|Златко – re: допълнение

Огнян Минчев писа:

Бих искал, все пак, да разгранича отношението си към Айн Ранд от това към нейните читатели и фенове – особено в България. Българската интелектуална среда бе твърде стерилнлна по лесно разбираеми идеологически причини твърде дълго време, което – за съжаление бе последвано от две десетилетия анти-интелектуализъм, по-точно – опростачване на обществото. Самият факт, че немалък брой хора се интересуват от идеи, утвърждаващи човешката свобода и инициативност е много положителен, независимо от това, че спектърът на този интерес засега покрива предимно по-радикалните индивидуалистични възгледи. Не бихме могли да скочим в интелектуална и духовна зрелост след 70 години господство на догматизма и простащината. Патосът на по-горният ми коментар е насочен преди всичко към хора, които чрез Ранд и индивидуализма възраждат една и без това добре съхранена традиция на нетолерантнтност към многообразието от възгледи и ценности в обществото.

Благодаря, под това се подписвам с две ръце!

- 27-07-2010|Цончо

Джон Ролз (John Rawls) беше преведен в България преди повече от 15 години...

Скоро четох студентския му тезис A Brief Inquiry into the Meaning of Sin and Faith. Егоизмът и гордостта – източник на злото. Егоизмът е зло, защото разрушава общността, и защото третира хората не като личности, а като обекти. „ЕгоТизмът“ е още по-голямо зло, пише младият Ролз, защото третира другите като личности дотолкова доколкото да изтръгне признание, че е най-умен, най-успял, най-силен... да му се признае власт.

Грехът разрушава общността...

Това ни е тегобата на нас, българите. И в тоя форум и навсякъде се държим като егоисти, често без да искаме... култура и инерция, какво да се прави... Но години по-късно Ролз възприе разбирането на Русо, че хората по природа са великодушни и обичливи (Emile), институциите и средата ги прави зли...

В една от последните си лекции в Харвард, Ролз, християнин по вяра и либерал по убеждения, сподели на студентите си, че истинската любов признава нещастията в живота и прощава изневерите и слабостите... Колко от нас са способни да следват пътя на любовта? Да даваш, без да очакваш.

Огнян, ни напомни за Яков 3:14 „Но ако в сърцето си имате горчива завист и свадливост, не се хвалете и не лъжете против истината.“ Това като че ли е достатъчно...

- 27-07-2010|Цончо – кратко допълнение

Според мен Ранд трябва да се чете заедно с Ролз, Нозик и Дъглас Норт (Douglass Cecil North). В Канада студентите държат в ръци тухличките на Ранд, с изцапани от четене корици; в сериала Mad Men, който за пореден път обра наградите Еми, Ранд се споменава поне десет пъти... В същото време студентите са принуждавани да четат Маркс и Енгелс Reader, и да пишат курсови работи... Ранд повече им допада като стил, нямат илюзии относно Маркс, но приемат присърцe теорията му за „отчуждения труд“ (не знам как е преведена на български)...

- 28-07-2010|Златко

Ах, да, сетих се за още нещо: преклонението на Ранд пред силата на рационалистичната модерност, под формата на сляпа вяра в „силата на техническия прогрес“, отново е нещо много типично за тоталитарното мислене, осъзнато или не. В известен смисъл Третият Райх, с пълното му преклонение пред „научни“ теории като генетично обоснованият расизъм, както и „научният“ комунизъм, са крайни изрази именно на тази тенденция в развитието на този тип мислене. Интересно в този смисъл е да се съпостави технократската еуфория на Ранд с други, по-ранни и по-близки до нас форми на същото това мислене, например различните футуристични манифести на Филипо Томазо Маринети (по-късният идеолог на италианския фашизъм), или – ако това звучи прекалено екзотично – пролетарската поезия на Маяковски, а у нас, Смирненски, Вапцаров и безброй други, по-незначителни автори. Преклонението пред силата на машините в края на краищата винаги е нещо много дехуманизиращо и авторитарно.

- 29-07-2010|Майя – re:

Златко писа:

Ах, да, сетих се за още нещо: преклонението на Ранд пред силата на рационалистичната модерност, под формата на сляпа вяра в „силата на техническия прогрес“, отново е нещо много типично за тоталитарното мислене, осъзнато или не... Преклонението пред силата на машините в края на краищата винаги е нещо много дехуманизиращо и авторитарно.

Не съм съгласна. Без машините, продуктите на интензивното земеделие, лекарствата, ваксините и други плодове на техническия прогрес поне 90% от нас сега нямаше да са живи. Освен това науката, която е в основата на този прогрес, е добра школа за мислене и за тези, които никога не биха се занимавали професионално с нея. За мен дехуманизиращо е преклонението на незападните хора пред врачки, баячки, гурута, отвари, дроги и свещени книги.

Политиката на храната

Автор: Майкъл Полан

Храната се превръща в нещо видимо

Тази фраза може и да звучи странно по отношение на нещо, с което хората се занимават поне по три пъти на ден, но храната в Америка винаги е била повече или по-малко нещо невидимо – говорейки политически. Или поне така беше доскоро. До началото на 1970-те години, когато особено високата инфлация на цените на храната и множество книги, критикуващи индустриализираното земеделие, заплашваха да изпратят тази тема на върха на националния дневен ред, на американците не беше се налагало да мислят особено много за това откъде идва храната им, или какво причинява тя на планетата, техните тела и тяхното общество.

За повечето хора това е състояние на благодат. Американците харчат за храна по-малък процент от доходите си от всички други народи – по-малко от десет процента – и по-малка част от времето си в нейното приготвяне: само по 31 минути средно на ден, включително и почистването след това. Супермаркетите пращят от продукти, докарани от всички кътчета на планетата, един постоянен поток от нови хранителни продукти задръства рафтовете (17 000 нови такива всяка година), а в хладилните витрини човек открива „заместители на домашното ядене“ във всички мислими етнически варианти – неща, които не изискват от вас нищо повече от това да отворите пакета и да изчакате, докато микровълновата печка издрънка. Разглеждана на фона на дългия период от човешка история, в който доставянето на храна е доминирало не само ежедневието, но и икономическия и политически живот, липсата на грижи около храната, на която се радваме ние, изглежда почти като сбъдната мечта.

Мечтата, че вековният „проблем с храната“ е бил решен за повечето американци, е поддържана благодарение на огромното нарастване на производителността в американското селско стопанство след войната, станало възможно поради евтините изкопаеми горива (основна съставна част както при химическите торове, така и при пестицидите) и на промените в селскостопанската политика. Приканен от президента Никсън да се опита да намали цените на храната след като те са достигнали най-високите си стойности в началото на 1970-те, секретарят по селското стопанство Ърл Бътц променя правителствената политика към фермерите, измествайки нейния исторически фокус от поддържане на стабилни цени на селскостопанските продукти към увеличаване на всяка цена на добивите от само няколко подбрани селскостопански култури (преди всичко царевица и соя).

Политиката за достигане на ниски цени на храната проработва почти прекалено добре: цените на добивите падат рязко, принуждавайки фермерите да произвеждат все повече и повече, просто за да могат да покриват разходите си. Това води до огромна депресия във фермерския пояс[3] през 1980-те години, последвана от брутална вълна на уедряване. Най-важното в случая е, че цените на храните спадат, или поне цените на онези храни, които могат да бъдат произведени от царевица и соя: обработените храни, подсладени напитки и месо от добитък за угояване. (Цените на пресните продукти се увеличават от 1980-те години насам). На Вашингтон се удава да елиминира храната като политически въпрос – една цел, важна за повечето правителства поне от времето на Френската революция насам.

Но макар че евтината храна е добра политика, в края на краищата се оказва, че тя е свързана със значителни скрити разходи – в областите на околната среда, здравеопазването, дори на самата култура – и тъй като през последните години стана невъзможно те да бъдат повече игнорирани, храната отново се завръща в центъра на публичното внимание. Започвайки в късните 1980 години, цяла серия от скандали, свързани с качеството на храната, отвориха очите на хората за начините, по които тяхната храна се произвежда, като всеки от тях отдръпваше малко по-широко завесата, прикриваща една система за производство на храна, променена до неузнаваемост. Когато през 1986 в Англия се появи така наречената болест на лудите крави, американците научиха, че кравите, които инак са тревопасни, са били редовно хранени с телата на други говеда; тази практика поддържа ниски цените на месото, но с риск да се предизвика една отвратителна болест, унищожаваща мозъка.

Смъртта на четири деца от щата Уошингтън през 1993, които бяха яли готови хамбургери, беше свързана с наличието на E.coli 0157:H7 – един мутирал щам на обикновени стомашни бактерии, за пръв път открити при говеда за угояване през 1982. Оттогава насам, повтарящите се появи на болести, предизвикани от храна, заразена с нови, устойчиви на антибиотици щамове от бактерии, хвърлиха обилна светлина върху късогледата практика на постоянно подаване на антибиотици на угоявания добитък, не за да бъдат лекувани болести, а просто за да се ускори растежа на животните и за се позволи на добитъка да устоява на нечистите и изключително стресови условия, при които той се отглежда в наши дни.

В светлината на тези скандали се появи цяла една поредица от книги, статии и филми, разглеждащи последиците от индустриалното производство на храни. Започвайки с неочаквания бестселър на Ерик Шлосер от 2001, Нацията на бързата храна и Политиката на храните на Марион Нестле през следващата година, журналистиката от последното десетилетие успя да направи ясни и разбираеми за всички връзките между методите на индустриалното производство на храни, селскостопанската политика, болестите, причинявани от храните, западането на съвместното семейно хранене като институция и – особено важно – повсеместното спадане на доходите, започнало през 1970-те години.

Освен това, че изтеглиха жените в работната сила, спадащите заплати направиха бързата храна както евтина за произвеждане, така и добре дошла, ако не и неизбежна, опция за обеднелите и западащи семейства. Картината на хранителната икономика, представяна от Шлосер, прилича на една обърната с главата надолу версия на онази социална постройка, понякога обозначавана с името „Фордизъм“: вместо да плащат на работниците добре, така че да им позволят да си купуват колите, които произвеждат (както беше го правил Хенри Форд), компании като Уол-Март и Макдоналдс плащат на работниците си толкова зле, че те могат да си позволят единствено евтината, нискокачествена храна, която тези компании продават – създавайки по този начин една дяволска спирала, която тласка надолу както заплатите, така и качеството на храната. Пришествието на бързата храна (и на евтината храна изобщо) по принцип субвенционира спадането на семейните доходи в Америка.

Политиката на храната

Евтината храна се е превърнала в незаменима основа на модерната икономика. Но тя вече не е невидима, нито пък неоспорвана такава. Едно от най-интересните социални движения, което се появи през последните няколко години, е така нареченото „хранително движение“, или може би по-скоро „движения“, тъй като различните му разклонения засега се обединяват единствено от идеята, че индустриалното хранително производство се нуждае от реформи, тъй като неговата социална/на околната среда/на здравеопазването/на благополучието на животните/на гастрономията цена е прекалено висока.

Както се подсказва от този списък, критиците стигат до едни и същи изводи, изхождайки от множество и напълно различни изходни предпоставки. Сред множеството видове граждански активизъм, които могат да бъдат грубо обединени под тази рубрика, се подреждат: реформата на училищното хранене; кампанията за права и благоденствие на животните; кампанията против генетично модифицираните храни; възходът на движението за естествено и местно производство на храни; опитите за борба с наднорменото тегло и диабета; идеята за „хранителен суверенитет“ (принцип, според който на отделните нации трябва да бъде позволено сами да определят селскостопанските си политики, вместо да бъдат подчинени на режими за свободна търговия); законът за реформа на фермерството; регулацията за сигурност на храната; запазването на фермерските земи; студентите, организиращи се около въпроси на храната в техните кампуси; опитите за насърчаване на градското селско стопанство и осигуряването на здравословна храна за различните общности; правата на фермерските работници; ясното обозначаване на хранителните стойности по опаковките на продуктите; движението против замърсяването на местата за угояване на животни; накрая, различните опити за регулиране на хранителните съставки и маркетинга, особено на продуктите за деца.

За много хора от движението, най-важният проблем е този на околната среда: системата за производство на храна консумира повече изкопаеми горива, отколкото може да се очаква да бъдат произвеждани в бъдеще (около една пета от консумацията на такава енергия в Америка) и изпуска в атмосферата по-голямо количество парникови газове, отколкото можем да си позволим. Ще бъде много трудно, ако не и невъзможно, да се реши проблема с промяната на климата, без да се реформира хранителната система.

Но може би най-ясните аргументи на членовете на хранителното движение са онези, засягащи факта, че американските обработени храни, с тяхното високо съдържание на мазнини и захари, са виновни на първо място за епидемията от хронични заболявания, която заплашва да доведе до банкрут системата на здравеопазване. Смята се, че около три четвърти от разходите по здравеопазване в САЩ отиват за лечението на хронични заболявания, повечето от които са свързани с начините на хранене: сърдечносъдовите заболявания, мозъчните удари, диабетът от тип 2 и поне една трета от раковите заболявания. Кризата на здравеопазването вероятно не може да бъде разрешена, без да бъдат решени проблемите на американското хранене, а това хранене е директна (ако и не съзнателно търсена) последица от начините, по които са организирани селскостопанските и хранителните индустрии в страната.

Отвъд баркодовете

Погрешно е обаче да се смята, че хранителното движение се отнася само и единствено до опити за законови промени. Онова, което привлича особено много (и преди всичко млади) хора към него, е че то се стреми към една много по-малко конвенционална политика – една политика, при която става дума не само за храната. Хранителното движение е нещо, при което става дума за общност, идентичност, удоволствие и – преди всичко – за измъкване на нови социални и икономически пространства от влиянието на големите корпорации от една страна и на правителството – от друга.

Всичко това може да се забележи много просто ако човек отиде на някой фермерски пазар. Фермерските пазари процъфтяват – днес те са повече от пет хиляди – и по тях става дума за много повече неща, отколкото за проста размяна на храна срещу пари. Някои хора събират подписи за петиции. Други правят музикални концерти. Децата са навсякъде, те опитват прясната храна, разговарят с фермерите. Приятели и познати идват тук, за да пият по чаша бира и да си побъбрят. Един социолог е пресметнал, че хората разговарят десет пъти повече по фермерските пазари, отколкото го правят в супермаркета. Като място за общуване и обмен фермерските пазари предлагат една забележително богата и привлекателна среда. В много градове и градчета, фермерските пазари са поели функцията на оживения нов градски площад.

Казано по друг начин, хранителното движение се опитва да насърчава нови форми на гражданското общество. Но вместо да предлага това пространство като противотежест на една прекалено доминираща държава (както се прави обикновено), това движение е насочено против доминацията на корпорациите и тяхната склонност да се вмъкват във всеки аспект на нашите животи, от който могат да спечелят нещо. Както пише Уендъл Бери, корпорациите ще отглеждат, доставят и готвят храната ви и – също като майка ви – ще ви молят да си я изядете. Това, че те не предлагат да ви я наливат в устата вероятно се дължи единствено на факта, че все още не са открити печеливши варианти на тази дейност.

Част от критиката на движението по отношение на индустриално произведените храни е, че с възхода на бързата храна и западането на ежедневното готвене, те са навредили на семейния живот и застрашили общността, подкопавайки институцията на семейното хранене. Самотното ядене, колкото и странно да звучи това, подкопава някои от обноските, на които се основава нашата култура.

Това е тезата, защищавана от политоложката Джанет Фламанг в една предизвикателна нова книга, наречена Вкусът към цивилизацията: Храна, политика и гражданско общество. „От бързата храна произтичат значителни социални и политически разходи“, пише тя. „Лапането и плюскането вместо съвместното бавно ядене, гледането на телевизия вместо воденето на разговори“ – 40 процента от американците гледат телевизия по време на ядене – „разглеждането на храната като гориво вместо като на начин на живот, отхвърлянето на семейните рецепти и начини на хранене, отхвърлянето на идеята, че храненето има социални и политически последици“ – всичко това си има своята цена. Културните противоречия на капитализма – неговата тенденция да подкопава стабилните социални форми, на които се основава – са ясно доловими на съвременната американска маса за ядене.

В едно предизвикателство към феминизма от втората вълна, който приканваше жените да напуснат кухнята, Фламанг твърди, че чрез пренебрегването на „работата около храната“ – всичко, което е свързано с храненето на семейната маса – ние без да искаме сме навредили на една от люлките на демокрацията: семейното ядене. Именно на „временната демокрация на масата“ децата учат уменията на разговора и придобиват навиците на цивилизоваността – споделяне, изслушване, последователно говорене, разбиране на различия, спорене без взаимни обиди – и именно тези навици се губят, когато ние се храним сами и набързо. „Учтивостта не е нужна, когато човек е сам.“

Тези дебати при всички случаи си струват усилията, тъй като те вземат въпросите, свързани с храната и изхранването много по-сериозно, отколкото сме го правили досега. Фламанг предполага, че невидимостта на тези въпроси до голяма степен се е дължала на идентификацията на въпросите около храната с жените и с това, че „храната се възприема чрез сетивата на докосване, мирис и вкус“, които, както тя посочва, се намират на ниско ниво в йерархията на сетивата, за разлика например от зрението и слуха, за които обикновено се смята, че по-скоро допринасят за получаването на познание. В повечето философии, религии и литератури, храната се асоциира с тялото, животинското, женското и апетита – неща, които цивилизованите хора винаги са се опитвали да преодолеят с помощта на разума и познанието.

И то за наша собствена беда. Но храната вече не е нещо невидимо и, в светлината на огромните разходи, които ние си причиняваме с нейното игнориране, тя вероятно ще започне да ангажира много по-силно нашето внимание в бъдещето – като хора, които се хранят, като родители и като граждани. Въпрос само на време е политиците да схванат мощта на проблемите, свързани с храната – защото, освен че е нещо изключително наложително, в един много ясен смисъл тя е и нещо първично-политическо. Кажете ми, къде изобщо започва политиката, ако не в онзи съдбовен момент, в който мама или татко протягат лъжичка с храна до устата на бебето, което упорито стиска устнички и за пръв път в живота си се опитва да утвърди своето право на независимост и собствено мнение?

Източник

Майкъл Полан е професор по журналистика в университета Бъркли, Калифорния, и автор на множество популярни изследвания в областта на храненето, най-известни сред които са книги като The Omnivore’s Dilemma, In Defense of Food и др.

Коментари (2)

- 02-07-2010|Златко

Днес, докато се ровех из старите броеве на New York Times Sunday Magazine, най-случайно попаднах на следната фраза (от същия автор), формулираща основния принцип на разумното хранене по един почти перфектен начин – кратко, ясно, интуитивно разбираемо. Ето я тук:

Eat well. Not much. Mostly plants.

Между другото, известно ли ви е, че в края на 19 век България е била страната в Европа с най-голям брой столетници на глава от населението? (Това го казва лично Сър Антъни Хопкинс в един от по-малко известните филми на Алън Паркър, „The Road to Wellville“.) Как мислите, на какво ли се е дължало това? Дали не на простичкия факт, че месото е било лукс, който повечето хора просто не са могли да си позволят?

Не че строгото вегетарианство, което в много случаи е повече религия, отколкото начин на хранене, е сред нещата, които бих се наел да защищавам.

- 26-07-2010|Бисер – Храни куче – да те лае.

За кучетата и лаенето,

когато храната прави борбата.

Куче, което лае, не хапе,

както и гладна мечка хоро не играе.

Джанет Фламанг във „Вкусът към Цивилизацията“ интригуващо развива и връзкаъта на модерната храна и секса.

Това ме наведе на сравнението за

Farmers market vs. Женския пазар в София.

Feminism vs. Мартиархалност

Публичното пространство на пазара и мегдана в България е свързано с матриархалната ни народопсихология в по-голяма степен, отколкото с аграрната и индустриална революция.

Отношението на нашенеца към храната и храненето се е влияло от отношението му към семейството. Не случайно цитираният от Вас пример за периода на дълголетие в България съвпада с периода на многостранна фернилност на нацията ни и най-бърз естествен прираст на населението.

Феминизацията на отношението на българите към храненето в социален план бе наложено в общи линий с политическите промени след 1944 и икономическите след 1989.

Като резултат на тази социална еволюция

фертилността на семейството отслабна в полза на индивидуализма. Храната все по-често се консумира като гориво, а секса като забавление...ако TV addiction / зрелищната ни зависимост ни позволи да се съвокупляваме и ангажираме в цивилизовани отношения.

Закърняващото трудолюбие при производството на храната е пропорционално на ленивостта на семейството и индивида.

„Учтивостта е нужна, когато човек не е сам“.

Уважаеми Златко, благодаря за „либералната“ храна, която Слава Богу не е постна.

Клуб „Кръстосани сърца“ и Танцуващите сенки

Автор: Михаел Стомин

Благ Белоев – Гринго е все едно като цветна рисунка от моя любим илюстратор Мел Кадел. Познавам и други, но Мел е моя човек. Благ е минал отдавна шестдесет: средно слаб и средно висок, просто средно незабележим, според мен, мъж; кавалер от запаса, според мнението на Жу, носи на раменете си малка глава с лъскава кожа на кафени петънца, и папионки, напръскани с теменужки, калинки, точки и въпросителни. Саката му са винаги на големи карета, малко широки за тесните му панталонки. Носи двуцветни кожени патъци, лъснати така, че ако кацне някое пълзящо насекомо, като калинка например, да се изпързаля обратно на земята. Сега нещо и за зъбите му: може и да ги мие, но отскоро: понеже едва ги крепи под предпазливите усмивки на „юнашки мустаки“. Така ги нарича Жу, но само юнашки е непълно описание: те са просто неговото аз, добавя тя. Значи, първо, те стърчат така, че ако човек го гледа изотзад, може да си помисли, че това е някакво досега незаснимано лайф НЛО, и второ, отпред приличат на два вълнени сома с дълги миши опашки. Жу го харесва, понеже й приличал на един неин правуйчо хайдутин, което пък изобщо не знам какво може да означава. Мнозина го наричат Гринго, понеже е бил звероукротител на чужди циркове. Иначе той заслужава името Благ: благ е, и възпитан е, след като целува малката ми ръка и ми носи по един препечен геврек на всяка нова среща. Благодаря Благо, казвам му, падам си по тия гевреци, като луда съм за тях. И той се разтапя: от милост май, понеже нямал внуци, и през мустаките му се чува нещо като хрипане. А пък в Кръстосани сърца са се срещнали с Жу преди три години. Аз посещавам този клуб от лани, понеже вече не съм малка да се забавлявам само с плюшени играчки. Забравих да кажа за очите на Благ Белоев: те са червеникави и малки като черешовите костилки на съседа ни Одита. Жу обаче ги намира други: корави и неумолими, когато искат онова, за което мога да се досетя и без зачервените й бузи. Аз знам, че тя пише стихотворения за Благ. Представям си ги дълги и мокри, и не искам да ги виждам: бузите на Жу сами ми ги четат. И без да танцува танго, румба или чарлстон, Жу е влажна през цялото време: оттам знам, че вълнението е винаги влажно и дъхти на пот. Ако някой поиска да усети с носа си миризмата на уморената любов, нека дойде някой неделен път в клуб Кръстосани сърца. Тук светът е друг; не е като на Весела и Елбо, като на Уми и Шошо, или Тони, баща ми; други няма да споменавам. Там мирише на друга любов, но още не знам как се казва. Тази тук е някак си отпусната и уморена; може да е и уплашена, но ми харесва повече. Само завистта не се уморява, каза ми веднъж Чочо Глигана. Да знаеш, казва, как другите прасета завиждат на кучешките ми зъби, които се наричат бивни, мила Роси. Не зная защо никой не завижда на огнените пламъци в косите ти, но не ти пожелавам кучешки зъби като моите. За това си мисля, когато разсъждавам, а оркестърът свири танго. Тогава тези уморени хора с големи износени обувки не изглеждат нещастни, ами смирени. Точно така трябва да изглеждаме всички, когато сме щастливи: чувала съм го някъде и си мисля същото, от петгодишна още, понеже карам вече шестата. А когато сме нещастни е още по-просто: тогава е много лесно да си смирен. Обявят следващия танц: „Поръчан е, дами и господа, от господин Благ Белоев-Гринго, който е заплатил за един танц, и затова ще танцуват с госпожица Жужи соло на дансинга. Моля ръкоплясканията да бъдат в такт с този на оркестъра, за да не се настъпват танцуващите по мазолите.“ Някои се смеят на остроумието му наивно, но всички наобикалят дансинга и започват да плескат: две напред, едно назад …

Жу танцува: забравила е и Трън; и мен даже е забравила. Но само аз знам какво прави душичката й, докато ям геврек с кола. Тя я е хванала за гушата и я отпуска за кратко – колкото да си поеме глътка щастие. Раменете й са неподвижни, бюста смълчан, коленете меки; само плоските й ходила се суркат като тухли по пода. Тя не обича да я гледат, върши ли нещо важно, и понеже е притеснителна по рождение, гледа само в тавана; докато Благ диша горещо във врата й. Жу си поема въздух само два три пъти на минута, но аз зная, че ще издържи на толкоз щастие и без дъх, щото ми е казвала: Щастието може да издържи без въздух, колкото крокодил под вода, слънчице, поне съм го виждала с очите си. Това, което аз виждам са подутите й глезени и дългата провиснала от влага рокля, стигаща до тях. Да си щастлив е трудна работа. Помислих си го в момента, в който я видях да се отпуска безпомощна в ръцете на Благ. Добре, че стана в края на тангото, и никой не обърна внимание. Поднесох й стол, а Благ и поднесе чаша газирана вода, и тя се оправи.

– Сякаш слизам от десетото небе – каза – и помоли за ветрилото, което е важна част от тоалета й. След минута ми се усмихна, но пропусна още един танц, който изтанцувах аз с Благ: просто стъпих на двуцветните му патъци и го изкарахме до край, и той ми целуна ръка като на дама. Жу изпи и едно силно кафе, което Благ записа на собствената си сметка; ококори се, извъртя един бавен валс, после едно ча-ча-ча, и най-официалната й рокля провисна бавно до пода.

В паузата Благ ходи три пъти до тоалетната; след третия път забелязах, че белите бомбета на обувките му са малко пожълтели, но не му казах: ближех бавно сладоледа си. Това с Жу го правим, но, естествено, не казваме на мама.

– Ближи още по-бавно – напомня ми Жу с втвърден от студ език – върти го из устата, докато стане на чай. И да не се изтървеш пред Весела, нали. Боже, потя се като бременна коза. Дано роклята ми поизсъхне малко в паузата, че увисна до пода чак. Най-хубавата ми рокля, Господи! Влачи ми се като булченска из краката.

– Може да я държа отзад докато танцуваш, Жу. Аз съм била вече шаферка и знам как става това.

Жу не сметна идеята ми за достатъчно умна, но я прие за в краен случай.

Та, значи, ближех сладоледа си от бавно по-бавно, и се оглеждах около себе си: Кръстосани сърца е място, където човек може да забележи много забавни работи.

Понеже тук не се пуши, всичко се вижда по-ясно. Не е като купон на Чалги, Модъли и Футболисти, а по-възпитано е: всички говорят тихо, пият кафе с газирана вода или ближат сладолед, и ги няма щуротиите на мамините лигльовци. Представям си какво щеше да стане, ако почнеха да играят на прескочи кобила, мале. А тук хората, обяснила ми е Жу, говорят за изпуснати възможности и чувства. Аз не съм изпускала такива възможности, но се досещам какво иска да каже: то е все едно да изпуснеш концерт на Мадона. Не, този пример въобще не е добър, щото тази притоплена супа пък изобщо не може да пее, а знае само да се чекне. На концерт на Джеймс Браун, който ти е дошъл на крака, а ти си го проспал, е точният пример. А тук всеки е изтървал по нещо.

Днес клуб Кръстосани сърца има рожден ден. Наричат го юбилей, но то е същото. Петгодишен юбилей, който още в началото собственикът господин Кирил честити на всички членове; и на мен, понеже аз съм била вече на толкова. Той ми се усмихна иззад микрофона и ме обяви за почетен гост на клуба. Всички ми се усмихваха и ми ръкопляскаха, а господин Кирил продължи: Мили дами, драги господа, скъпи гости, каза. Добре дошли в клуб Кръстосани сърца, приюта на несподелените надежди и мечти; топлото гнездо, където се раждат късните, а не късите приятелства с най-приказен край. Днес ние празнуваме пет години от неговото рождение. Нека пожелаем още десет по толкова на този поетичен рай на мечтите за всички несретни сърца…

От цялата реч нова дума за мен е само несретни. Другото ми се видя познато, понеже Жу ми го е разказвала преди година, но несретни е пропуснала по някакви причини. Ще погледна в речника още довечера, но сега ми звучи като самотно. А пък самотно ми се е виждало винаги тъжно, и това ме натъжава. Бяхме взели Виола Страд по молба на Жу : да изсвиря нещо в алегро виваче на юбилея, но сигурно нямаше да се получи. Речта на господин Кирил свърши и той ме покани да се кача на сцената. Поканата му е придружена от сладки усмивки и ръкопляскания: хората вярват повече на малките гении. Господин Кирил ми подаде ръка да изкача двете стъпала и ме представи на оркестъра: акордеонистът приличаше на човек, който си пада по стари градски песни, и това спаси положението ми изневиделица. Всички дами плакаха с Виола Страд, която им изцигулка заедно с оркестър Стон „Само ти, сърце, си ми приятел“, „Кажи, кажи, бедни ми рибарю“ и „Красив роман е любовта“, който извикаха на три биса. Поднесоха ми букет от бели и червени карамфили. По шапката ми направо луднаха и дамите без шапки на главите, а пък след стотната целувка направо ми си зави свят. Жу ми е казвала, че може да получи световъртеж само от една-единствена целувка, ако е с мустаки. О, ами гордостта на Жу: онзи, който не видя очите й тогава, просто няма как да знае какво е да си горд заради мен. Прималя ми на сърцето като гледах колко влажно светят очите й, и раменете се повдигат така високо, че влажната й рокля се дръпва два пръста над глезените. Благ помоли за една екстра: „Yesterday“ на Пол Макартни и му я изсвирихме с Виола Страд и оркестър така, че се впечатлихме още повече една от друга. А една много слаба жена с разпаднат мейкъп и кок припадна за кратко, и като се ококори пак, ни помоли да й изсвирим „Lady Madonna“. Не знам коя е тази лейди, нито пък кои са тия битълси, но слава богу, оркестърът знае. Разбрахме се женичката да пее, а аз, Виола Страд и оркестър Стон да й акомпанираме: нищо не се получи, разбира се, но е трогателно да гледаш как се напъва и врещи една коза в рокля с огромни буфани. Хубава дума е трогателно, понеже те кара да харесваш другите.

След паузата има отново танци. Музиката оглушава, светлината отслабва, а танцуващите стават още по-прилепени един до друг, отколкото преди нея; Благ Белоев пие Ариана, а Жу ликьор: от рози, и гушата й порозовява така, че той откъсва очи от нея само за да отиде отново до тоалетната. След всяко връщане се ядосва, че всичко там било една непометена конюшня, което можех да подуша и сама; когато танцува обаче, той е мил, и натиска Жу като потен жребец: така силно я сграбчва в себе си, че розовата й гуша става чак виолетова. И няма въобще да се учудя, ако вземе да я яхне. Вижда ми се, че тя е напълно готова да го понесе, понеже знам какво е, когато те притискат така от обич. Нали тя го прави често с мен, и тогава се чувствам по-щастлива отколкото е тя в момента.

Гледам тези уморени хора и си мисля: какво значи да си толкова възрастен. И Весела е по-възрастна сутрин, Тони винаги, Уми и Шошо също. Пък Жу още-още повече, но повече вечер. Ами тези хора с големите износени обувки тука? Чувала съм тати Тони да ги нарича мило динозаври. И аз харесвам динозаври, имах един плюшен – дърт, та зелен чак –, но той беше мейд ин чайна, и за три дена корема му се пръсна по шевовете. Мама така се вбеси на всички китайци, че каза ще го изхвърля като мръсно коте тоя Ве Лко-Мелко. И взе, че наистина го зафучи от колата си в Перловската река. Беше страшно тъжен ден, дъждеше силно, и аз много плаках. Но Весела от Венера да има много здраве: той не беше никакъв Ве Лко-Мелко, ами истински Велосираптор – един вундердино от Мезозой, планетата на динозаврите; този умник и сладур Ве Лко, който се спука като китаец по шевовете. И тъкмо си мисля, че Тони този път не греши като ги нарича мило динозаври, токът в Кръстосани сърца угасва. Наричат се кръстосани, понеже емблемата на клуба е пет пресечени на кръст сърчица. И тъкмо си мисля, че този път тати беше прав, токът в залата угасва. Но това не трогва двукраките диновци, понеже всичките се натискат, примижали от чувство за любов. Даже може и да им е по-хубаво така, но кой ги пита: сервитьорите, начело с господин Кирил, търчат със запалени свещи и така залата заприличва на Мезозойска пещера, в която светят очите на тревопасните тиранозаври. Страшно интересно стана за мен: щото виждам само прегърнати сенки, което е различно от непрегърнати. Прегърнатата сянка е една сянка с две глави, което е по-интересно отколкото само с една плешива като на Благ Белоев-Гринго и повечето други влюбени.

Още Жу като загаси лампата и затвори вратата на стаята, ще разкажа на Оси и Чочо какво съм видяла. Ще им кажа, че съм видяла сянката на Любовта: как се натиска и целува в тъмното, как танцува танго, а динозаврите й светят с жълтите си очи. Ще им опиша много живо как мирише дансинга в страната Мезозой, докато навън под уличните лампи снежи, понеже там е друга планета. И знам какво ще каже Оси: И аз искам да танцувам така, когато стана една голяма овца. А пък Чочо ще рече: Виж, Оси малка или голяма, овцата винаги си е овца навсякъде, така че. Аз пък искам да ти кажа, че искам докато ти танцуваш, наоколо да порасне една голя-ама гора, постлана цялата с желъди. Какво е желъди ли? Това за мен е като кроасаните на Жу: най-сладкото нещо на земята и гората й. Тогава, като излапам всичките желъди, ще заспя като Груди Мечока, а напролет ще те поканя на танц. Само че на нас няма да ни светят само някакви свещи, а истински слънца. Престани да се блещиш и да блееш, Оси, това дето ти го разправям сега не са никакви глигански работи, а е самата природа, памучна моя. Не може нито да танцуваш, нито да обичаш страстно, ако не си ял желъди или пък трюфели, питай когото щеш. А пък с двукраките животни с големи обувки е още по-лошо, щото те колкото са по-сити, толкова по-опасни са, и пó си завиждат. Пък Жу да не се заблейва като изгубена вдън гората овца толкова по оня там, как беше …, Гринго, щото аз не вярвам на никакъв звероукротител. Той може да й даде една бучка захар само да я залъже, а после ще я кара да му ляга по гръб с краката нагоре в манежа, после обратно. Или да скача през обръчи, да кара бебешка тротинетка или да прави салтоморталета. Представяш ли си изобщо Жу да играе на трапец и да прави такива номера? Ами, ако вземе да се пльосне долу на манежа, кой ще ти прави тогава зелена салата по овчарски, а кажи де? Не ми се цупи сега, ами мисли малко с овчата си кратунка, преди да ме облееш с твоето блеене, нали. Хайде, стига се-га, де. Имаш ли какво да кажеш по въпроса, агънце? Оси само мига с големите си памучни мигли, а аз разбирам, че има нещо особено между двамата: някаква афера, както се изразява Шошо. А това не е моя работа, все пак.

Така ще стане след неделната вечеринка в Кръстосани сърца, но после; сега сме още тука с Жу, която е само една обща сянка с Благ. Радвам се за Жу и се тревожа едновременно, понеже Чочо ще излезе прав. Жу е толкова доверчива; толкова, че прекалява, и Весела като се ядоса я нарича трънска патица пред мен. Щото, чуе ли я да я нарича така на всеослушание, Жу веднага ще вземе автобуса за Трън. Весела този път е права в едно: не може да си такъв лапнишаран само защото някой си имал мустаки като сом. Но не е права от друга страна, понеже не може и само да си правиш сметката на кого да кажеш, че го обичаш. Тони все това повтаряше: голям си абакус, Веске. Но Весела не знае какво е това абакус, и много се радва: мисли си, че това е някаква райска птица, за каквато иска да мине в обществото.

После оправиха нещо тока, и какво? Магията се развали: от сенки, чувствата пак станаха обикновени румби и танга, и двойките почнаха да се разпадат. Две-три уморени госпожи помолиха да се подпиша на носните им кърпи, после Благ спря едно такси, което миришеше като пепелниците на Весела. Шофьорът позна Жу, защото я е връщал и друг път от тези вечеринки, но пак ни излъга в сметката с цял лев. И прав ще бъде Чочо като каже: Двукраките те гледат в очите и те лъжат, нахалните им с нахални крадливи свраки.

През нощта температурите ще паднат под нулата, казва говорителят по радиото и предупреждава шофьора да кара по-внимателно. А той само пуши и дими. Благодарим му, като спря пред къщи, но той нищо не отговори и когато му казахме довиждане, господине. Тони разправя, че даже и холандските шофьори, най-проклетите таксиметри в цяла Европа, били къде по-възпитани.

У дома е навсякъде тъмно. Весела още не се е прибрала. Избирам си спагети с кечъп, а Жу си още мисли за Благ, понеже преживя бавно преживяното и увисналата й гуша е все още червена. Не знам какво и е шушнал Благ на свещи, когато бяха само една сянка с две глави, но сигурно е нещо, върху което може да се помисли. Решавам да потърпя още пет минути, преди да я попитам.

– Човек мисли по-малко за хубавите неща, слънчице.

Така ми отговори: кратко и преживно. Което значи, че нещата не са толкова прости. Затова я оставям да разтреби и се качвам сама в стаята. Чочо се размърда, но Оси спи кротко като агънце, и той продължава да дъвче желъди насън. Вземам Малкият принц, обаче буквите падат като снежинки пред очите ми и се топят преди още да станат думи. Но аз знам какво пише, защото съм я чела сто пъти: толкова пъти съм мислила и за това колко е трудно да си голям в една малка страна като нашата, казва Шошо угрижено. Защото са затънали до гуша с леля Уми в дългове. А какво ли прави тати сега в панделата? Едва ли прави панделки, понеже двете думи си приличат. Има много думи за затвор: аз само познавам четири-пет. А за дом е само една, защо ли? Не вярвам и интернет да знае, ще питам тати. Той казва, че знаел и две, и двеста, и ще ми обясни най-добре. Хората пращат в панделата хората, за да поумнеят, но Весела не вярва и на това. Боже, прости ако с нещо съм сгрешила днес. Беше, ама много, хубаво, а човек греши най-много, когато му е най-хубаво, според мен. И според някои други, които познавам лично…

Чувам как Жу изкачва уморено стъпалата: да ме целуне за последно днес.

– Да спиш в кош ….

– Дай да те целуна, Жу. Ти си най-велика, когато любовта те обърка … И да сънувам грош ли?

– … и то цяла нош.

– Но се пише с „щ“, Жу. Запомни!

Усмивката й ме повежда веднага в сънищата; веднага след като лампата угасва.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 5

Автор: Красимир Дамянов

ПРИКАЗКИ ЗА ОБЯД (Обяда раздели с приятеля си…)

5. ПРИКАЗКА ЗА ТАРАТОРА

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

В град Таратор, далечна Персия, по времето на султан Ятаган I, наречен заради блясъка си Светкавицата, управлявал един жесток и безмилостен готварски нож. Той имал харем от тридесет супени лъжици и още толкова вилици, без да смятаме чаените лъжички, цедките, малките вилички и щипците за поднасяне на баклави и сладкиши.

В началото на лятото, щом ветровете подухнели от пустинята и горещините се спуснели над страната, любимката на пашата, голямата сребърна лъжица, точно по пладне била отвеждана на масата. Там, в един голям кастрон й приготвяли разхладителна вана от кисело мляко, разредено със студена изворна вода и поръсена с копър за благоухание. За омекотяване слугите добавяли малко зехтин и в зависимост от настроението на господарката – повече или по-малко сол. Солта се смятала за много ценна подправка на Изток и дори някога за нея се водели войни. Скришом от погледите на околните, лъжицата се плакнела съвършено гола в кастрона и заоблените й форми ту се показвали, ту се скривали под прохладната млечна повърхност, посипана с венчета от свеж копър и с кръгчета от най-скъп зехтин; да не говорим, че понякога, когато се чувствувала отегчена, поръсвали цялата вана с начукан орех, който придавал допълнителна прелест на къпането.

Както става в подобни случаи, сред простолюдието от кухнята се носели истински легенди за забавленията на принцесата. Някои твърдели, че не била сама в тези къпания, но истината била, че само тя, най-прекрасната и най-заоблената от всички, имала правото, а и удоволствието да се разхлажда първа и чак сетне, по милостта на пашата, разрешавали съдържанието на кастрона да бъде разпределено по равно в няколко чинии, където можели да се изкъпят, но само след нея, и някои от придворните. Сам готварският нож не споделял това удоволствие, а се миел по войнишки: направо под чешмата. Но му било приятно, че първата от жените му била такава чистница.

По същото време в градината се подвизавал един дребен, обеднял благородник – Краставицата. Макар и да произхождал от знатно семейство – негови роднини били Тиквата, Динята и дори Пъпеша, – сам той бил скромен и предпочитал да дружи и расте с обикновени зеленчуци. Когато му дошло времето да иде на служба в двореца, Краставицата се обърнал към своя приятел Чесъна, който и без подкана отдавна чакал момента да напусне лехата.

– Защо не дойдеш с мене – рекъл му той. – Казват, че там има какво да се види, ще те вкарам като мой слуга, но ще си останем приятели. И без това е вече сухо наоколо, да вървим на сянка в Двореца, да се порадваме на живота!

Речено-сторено. Когато стигнали, Краставицата бил отведен в кухнята, а с него попаднал там и Чесъна. Точно тогава слугите на принцесата подготвяли млечната баня и в суматохата и препирнята двамата приятели били забравени на мивката, откъдето могли да наблюдават какво става на масата. Широко отворили очи, прикрити зад ръба й, те станали неволни свидетели на най-вълнуващата гледка, която можело да се види по обяд в кухнята: точно в дванадесет без четвърт под тържествения звън на кухненските съдове голямата лъжица била извадена от харема, така както я бил изковал майсторът на сребърни съдове, и спусната в кастрона. Пашата собственоръчно нарязал копъра и поръсил ваната; после застанал забит на един крак да гледа, докато лъжицата се потопила в бялата мътеница. Краставицата занемял от възторг. Той никога не бил виждал по-красиви форми, по-грациозен танц; лъжицата блестяла ослепително в очите и още с първите бавни, изпълнени с наслада движения в кастрона, разбрал, че е завинаги, безумно, безутешно влюбен в нея. Той въздъхнал шумно, Чесъна го сръгал да мълчи, но Краставицата още по-силно простенал, показал се над ръба на мивката и едва не паднал от възбуда на пода. Толкова се увлякъл във въздишките, че принцесата го забелязала и изпищяла от уплаха; миг след това четирима от придворните се намерили зад гърба му и страшен вик процепил обедната тишина:

– Стража! Насам! Нечувана дързост! Смутиха банята на нейно сиятелство! Помощ!

Мигом дотърчали слугите, десет пъргави пръста, и хванали Краставицата и Чесъна и ги отвели пред пашата. Ножът, като разбрал какво се е случило, потреперил от гняв и се нахвърлил върху тях.

– Ще ви накълцам на салата! – крещял. – Негодници! Простаци! Ще ви удавя в оцет и ще засипя раните ви със сол! Донесете ми една плоска чиния. Бързо! И дръвника!

– Господарю – тихо прошепнал единият от черпаците. – Малко им е! Те видяха нейно сиятелство съвсем гола в банята, така че, мисля, най-добре е да ги удавим! Удавете ги в нейната баня, само така ще почувствуват в пълна мяра наказанието и ще доставят удоволствие на нейно сиятелство. Наредете на поданиците си да присъстват на екзекуцията. Това за Краставицата… А този селяк Чесъна просто изхвърлете на боклука – само ще умирише кухнята…

– Така да бъде – рекъл пашата. – Само че му одерете кожата най-напред и го накълцайте на парчета, не виждам как иначе ще се събере в кастрона. Действувай, палачо!

Няма да описвам какво се случило след това. Краставицата се простил с живота си за по-малко от пет минути, без дори да извика – обичам я! Той бил толкова млад и зелен и влюбен, че смъртта му се сторила по-сладка от невъзможността да бъде обичан, и само мократа дъска останала да напомня за него на мивката. Мислите ли, че някой се спуснал да му помогне или че принцесата се застъпила за него – нищо подобно: сърцето й било от сребро, студено като на всички красавици!

– Вие сте тиранин и изверг! – извикал единствен Чесъна пред лицето на нечуваната несправедливост, която се извършила в кухнята. – Ако наистина ме пуснете, както ви съветват вашите лакеи, ще вървя и навсякъде ще разправям за зверствата ви и за това, как убихте първия ми приятел. По-добре убийте и мен!

Така казал и заплакал.

– Никъде няма да вървиш! – засмял се ножът. – Няма да си цапам ръцете с теб, смръдльо! Одерете го жив! – заповядал на слугите. – Посолете го! Хвърлете го в дървената гаванка и смачкайте този размирник с чукалото! Нито скилидка да не остане от него, нито следа! После го добавете към млякото, нека се търсят вечно с приятеля си, парче по парче, нека подлютява страданията му и потъне с него в забрава!

Ето какво се случило в град Таратор преди много-много години на Изток и само преданията разказват за това как загинали двамата другари и как заради една сребърна лъжица платили с главите си. Такива били времената. Не вярвам днес някой да пострада за такова нещо – плажовете са свободни. А и истински сребърни лъжици вече няма, най-много от алпака или никелирани. И най-голямата лъжица днес си остава лъжица и служи като всички прибори, за ядене. Но тогава било друго, когато на власт били ятаганите. Що се касае до гибелта на Краставицата и Чесъна, по традиция и по името на града, където е станала случката, таратор се нарича съдържанието на всеки кастрон с онова, в което, според легендата, се къпела принцесата. Нито мътеница, нито супа, студен като сърцето й, с парченца от влюбена краставица и счукан лютив от мъка чесън, подправен с копър и зехтин, той наистина е незаменим в горещите летни дни. Между другото знам една тайна, която не е била известна дори на персите: разреден не с вода, а с прясно мляко, тараторът е още по-вкусен!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (2)

- 12-07-2010|Екатерина Михайлова – taratorus magnum

Много възбуждаща рецепта,нещо като кулинарно дуенде, но с една диспропорционираност в наратива – би могла да бъде по-лаконична. Като напр.следното предложание за таратор от с. Атолово,Ямболско: „Чесънът се счуква в гаванка със солта, разбива се с оцета и се разрежда със студена вода като се поръсва с нарязан копър.“Хоуг! Несъмнено това е по-банално като рецепта, но пък има по-високи литературни достойнства от текста на Красимир Дамянов! Разбира се при К.Д. се чувства едно разширяване на езиковата изразителност,очевидно под благородното влияние на фламенкото, Гауди и Хосе Ортега-и-Гасет.Да му отдадеме заслуженото!

- 22-07-2010|Punchy

„И най-голямата лъжица днес си остава лъжица и служи като всички прибори, за ядене.

Кара ли ни Гугъл да оглупяваме?

Автор: Никълъс Кар

„Дейв, престани. Престани, моля те! Престани, Дейв. Ще престанеш ли, Дейв?“ Така суперкомпютърът HAL се моли на безстрастния астронавт Дейв Бауман в една всеизвестна и странно мъчителна сцена някъде към края на 2001: Една космическа одисея на Стенли Кубрик. Бауман, след като почти е бил умъртвен от нефункциониращата машина, спокойно и хладнокръвно откача блоковете на паметта, които контролират нейния изкуствен „мозък“. „Дейв, умът ми си отива“, казва HAL отчаяно. „Аз го чувствам. Чувствам го.“

Аз също го чувствам. В течение на последните няколко години ме преследва неудобното усещане, че някой, или нещо, бърника из мозъка ми, пренарежда нервните връзки, препрограмира паметта. Умът ми не си отива – доколкото мога да го почувствам – но се променя. Вече не мисля по начина, по който го правех преди. Чувствам го най-силно когато чета. Преди беше лесно да се потопя в някоя книга или дълга статия. Мисълта ми се оказваше запленена от разказа или от повратите на дискусията и аз прекарвах цели часове, бродейки из дълги късове проза. Но това ми се случва все по-рядко. Сега концентрацията ми често започва да отпада след две-три страници. Ставам неспокоен, губя нишката, търся си нещо друго за вършене. Изпитвам усещането, че трябва да влача капризния си мозък обратно към текста. Задълбоченото четене, което преди се получаваше така естествено, днес се е превърнало в борба.

Мисля, че знам какво става. В продължение на повече от едно десетилетие аз прекарвам голяма част от времето си онлайн, в търсене или сърфиране, а понякога и в добавяне на нещо към огромната база данни на Интернет. За мен като писател мрежата се оказа Божа благодат. Изследвания, които преди изискваха цели дни из библиотечните зали за преса и белетристика, сега могат да бъдат извършени за броени минути. Няколко търсения в Гугъл, няколко бързи щраквания върху хиперлинковете – и аз вече притежавам издайническия факт или съдържателен цитат, от който съм имал нужда. Дори и ако не работя, много вероятно е по всяко време да събирам фураж из Мрежата – четейки или пишейки Е-мейлове, преглеждайки заглавия и блогове, гледайки видеоклипове, слушайки подкастове или просто подскачайки от линк към линк. (За разлика от забележките под линия, на които понякога биват оприличавани, хиперлинковете не просто посочват към определени текстове; те направо ви запращат към тях).

За мен, както и за други хора, Мрежата се превръща в универсален медиум, носител на повечето информация, която протича по посока на очите, ушите и мисълта ми. Предимствата от това да имаш незабавен достъп до един толкова невероятно богат запас от информация са много, и те са обширно описани, надлежно възхвалявани. „Перфектното позоваване на една силиконова памет“, пише Клайв Томпсън от Wired, „може да бъде огромна благодат за мисълта.“ Но тази благодат си има своята цена. Както посочва медийният теоретик Маршал Маклуън още през 1960-те, медиите са не просто пасивни канали за информация. Те предоставят материала на мисълта, но заедно с това те оформят и процеса на мисълта. И онова, което Мрежата изглежда върши, е че тя орязва моята способност за концентрация и съзерцание. Мисълта ми сега очаква да поеме информацията по начина, по който мрежата я предоставя: като един бързо движещ се поток от частици. Някога аз бях гмуркач в морето от думи. Сега се нося по повърхността му като човек, който кара водни ски.

И аз не съм единственият. Когато споменавам неприятностите с четенето пред приятелите и познатите си – литературни типове, повечето от тях – мнозина казват, че и те имат подобен опит. Колкото повече използват Мрежата, толкова повече трябва да се борят със себе си, за да се концентрират върху по-дълги текстове. Някои от блогърите, които следя, също започват да споменават този феномен. Скот Карп, който води блог за онлайн-медиите, наскоро призна, че напълно е престанал да чете книги. „В колежа първата ми специалност беше литература и аз бях страстен читател“, пише той. „Какво се е случило?“ А след това спекулира: „А какво ще кажете, ако аз съм започнал да чета единствено от Мрежата не толкова защото начинът, по който чета, се е променил, тоест, защото търся удобство, а защото се е променил начинът, ПО КОЙТО МИСЛЯ?“

Брус Фрийдман, който редовно пише в блога си за използването на компютри в медицината, също описва как Интернет е променил умствените му навици. „Сега вече напълно съм изгубил способността да чета и абсорбирам по-дълги статии из Мрежата или на хартия“, писа той по-рано тази година. Един патолог, който дълго време е работил в медицинския факултет на Мичиганския университет, Фрийдман продължи коментара си в разговор по телефона с мен. Мисленето му, казва той, е придобило едно качество, което той нарича „стакато“, отразявайки начина, по който той бързо и едновременно преглежда кратки текстови пасажи от много източници. „Вече не мога да четаВойна и мир“, признава той. „Изгубил съм способността за това. Дори един постинг от блог с повече от три-четири абзаца е прекалено много за абсорбиране. Аз го чета по диагонал.“

Но сами по себе си анекдотите не доказват особено много. И ние все още очакваме появата на дългосрочните неврологически и психологически експерименти, които ще ни предоставят една по-окончателна картина на начина, по който употребата на Интернет засяга способността ни за познание. Но едно наскоро публикувано изследване за навиците на онлайн-четенето, направено от изследователи от Университетския колеж Лондон, подсказва, че ние може би се намираме по средата на една радикална промяна в начините, по които мислим и четем. Като част от една петгодишна изследователска програма, учените са изследвали компютърни записи, документиращи поведението на посетителите на два популярни сайта за четене – единият поддържан от Британската библиотека, а другият от Британския образователен консорциум – които дават достъп до статии от списания, електронни книги и други източници на писмена информация. И те са открили, че хората, ползващи сайтовете, демонстрират „една форма на бегло четене“ (a form of skimming activity), подскачайки от един източник към друг и рядко завръщайки се към някой от източниците, които вече са посетили. Обикновено те четат не повече от една-две страници от някоя статия или книга, преди да „подскочат“ към друг сайт. Понякога те записват на компютъра някоя дълга статия, но няма свидетелства за това, че действително са се завърнали и са я прочели. Авторите на изследването пишат:

„Ясно е, че потребителите не четат онлайн в традиционния смисъл; всъщност налице са основания да се твърди, че се появяват нови форми на „четене“, при които потребителите „пробягват“ (power browse) хоризонтално през заглавия, съдържания и резюмета, търсейки бързи резултати. Нещата изглеждат така, сякаш те отиват онлайн, за да избегнат нуждата да четат в традиционния смисъл на думата.“

Благодарение на разпространеността на текстове из Интернет, да не говорим пък за популярността на текстовите съобщения по мобилните телефони, днес може би ние четем повече, отколкото сме го правили през 1970-те и 1980-те, когато телевизията беше предпочитаната ни медия. Но това е един друг вид четене, а зад него се крие и един друг вид мислене – може би дори едно ново усещане за самите себе си. „Ние сме не само онова, което четем“, казва Мариън Улф, психоложка в университета Тафтс и авторка на Пруст и калмарът: Историята и науката на четящия мозък.“Ние сме също и това как четем“. Улф се безпокои от това, че стилът на четене, налаган от Мрежата – един стил, който поставя „ефективността“ и „незабавността“ над всичко друго, може би отслабва нашата способност за задълбочено четене, появила се когато една по-ранна технология – печатната преса – е направила обичайни дългите и сложни произведения в проза. Когато четем онлайн, казва тя, ние склони да се превръщаме в „дешифровчици на информация“. Нашата способност да интерпретираме един текст, да правим богатите умствени връзки, които се оформят, когато четем задълбочено и без да се разсейваме, си остават до голяма степен неизползвани.

Четенето, обяснява Улф, не е дейност, инстинктивно присъща за човешките същества. Тя не е кодирана в мозъците ни по начина, по който е кодирана речта. Ние трябва да учим умовете си на това как да дешифрират символичните знаци, които виждаме, в езика, който разбираме. И медиите на технологиите, които използваме при научаването и практикуването на способността за четене, играят важна роля при оформянето на невралните връзки вътре в мозъците ни. Експерименти демонстрират, че читателите на идеограми, като например китайците, развиват умствени връзки за четене, които са много различни от връзките, откривани при онези от нас, чийто писмен език използва азбука. Вариациите се простират из множество области на мозъка, включително и онези, които управляват важни познавателни функции като паметта и тълкуването на визуални и слухови стимули. Може да се очаква също така, че и връзките, изграждани чрез използването на Мрежата, ще бъдат различни от онези, създавани при четенето на книги и други печатни материали.

Някъде през 1882, Фридрих Ницше си купува пишеща машина – всъщност едно Кълбо за писане на Малинг-Ханзен, за да бъдем по-точни. Зрението му е отслабнало и опитите да фокусира очите си върху една страница са станали мъчителни и болезнени, често причинявайки ужасно главоболие. Той е принуден да ограничи писането си и се безпокои, че в скоро време ще му се наложи да го прекрати напълно. Пишещата машина го спасява, поне за известно време. След като се научава да я ползва без да гледа клавишите, той е в състояние да пише със затворени очи, ползвайки само върховете на пръстите си. Думите отново могат да текат от мисълта му към страницата.

Но машината има и един по-трудно уловим ефект върху работата му. Един от приятелите на Ницше, композитор, забелязва промяна в стила му. Неговата и без това стегната проза сега става още по-стегната, по-телеграфна. „Може би чрез този инструмент вие ще създадете дори някакъв нов идиоматичен език“, пише приятелят в едно писмо, отбелязвайки, че в собствената му работа, музикалните му „мисли“ и език често зависят от качеството на молива и хартията.

„Имате право“, отговаря Ницше, „нашите инструменти за писане също участват във формирането на мислите ни.“ Под такта на машината, пише немският изследовател на медиите Фридрих А. Китлер, прозата на Ницше „се променя от аргументи към афоризми, от мисли към игри на думи, от реторика към телеграфен стил.“

Човешкият мозък е почти безкрайно податлив на промени. Хората са смятали, че умствената плетеница, онези гъсти връзки, оформяни сред стоте или повече милиарда неврони вътре в черепите ни, е до голяма степен фиксирана по времето, в което достигаме зрелост. Но изследователите на мозъка са открили, че това не е така. Джеймс Олдс, професор по неврология, който ръководи института Краснов към университета Джордж Мейсън, казва, че дори възрастният ум „е много пластичен“. Нервните клетки постоянно прекъсват стари връзки и създават нови. „Мозъкът“, според Олдс, „притежава способността да се препрограмира в движение, променяйки начина, по който функционира.“

Използвайки онова, което социологът Даниел Бел нарича нашите „интелектуални технологии“ – инструментите, които разширяват по-скоро умствените, отколкото физическите ни способности – ние с неизбежност започваме да възприемаме и качествата на тези технологии. Механичният часовник, който започва да се използва широко през 14 век, ни дава убедителен пример за това. В Техника и цивилизация, историкът и критик на културата Луис Мъмфорд описва как часовникът „разделя времето от човешките събития и помага да се създаде вярата в един независим свят от математически измерими последователности. Абстрактната рамка на разделеното на части време“ се превръща в „отправна точка както за действията, така и за мисълта.“

Методичното цъкане на часовника подпомага появата на научната мисъл и на човека на науката. Но едновременно с това то отнема нещо друго. Както отбелязва покойният изследовател на компютърните науки от MIT Джоузеф Вайценбаум в книгата си от 1976, Компютърна мощ и човешко мислене: от съждението към изчислението, разбирането за света, възникнало чрез широко разпространената употреба на инструменти за измерване на времето, „си остава една бедна версия на предишното такова, защото тя се основава на едно отхвърляне на онези директни преживявания, които оформят основата за старата реалност, и дори я конституират“. Решавайки кога точно да ядем, да работим, да спим, да ставаме, ние сме престанали да се вслушваме в сетивата си и сме започнали да разчитаме на часовника.

Процесът на адаптация към новите интелектуални технологии се отразява и в променящите се метафори, които използваме за да обясним на себе си самите себе си. Когато се появява механичният часовник, хората започват да мислят за мозъците си като функциониращи „като часовници“. Днес, в ерата на софтуера, ние започваме да мислим за тях като „функциониращи като компютри“. Но промените, подсказва ни неврологията, отиват много по-дълбоко от метафората. Благодарение на пластичността на нашия мозък, адаптацията се провежда и на биологическо ниво.

Интернет обещава да упражни особено важни ефекти върху нашата познавателна способност. В една статия, публикувана през 1936, английският математик Алан Туринг доказва, че един дигитален компютър, който по онова време съществува единствено като теоретична машина, би могъл да бъде програмиран да изпълнява функциите на което и да е друго устройство за преработване на информация. И това е нещото, което ние виждаме днес. Интернет, една неизмеримо мощна компютърна система, замества повечето от другите наши интелектуални технологии. Той става наша географска карта и наш часовник, наша печатна преса и пишеща машина, наш калкулатор и телефон, наше радио и телевизор.

Когато Мрежата поглъща една медия, тази медия бива пресъздадена отново в образа на Мрежата. Тя насища съдържанието на медията с хиперлинкове, примигващи реклами и други дигитални дрънкулки, обграждайки съдържанието й със съдържанията на другите медии, които е погълнала. Едно ново Е-мейл-съобщение например, може да обяви появата си докато ние разглеждаме последните заглавия на сайта на някой вестник. Резултатът от това е, че вниманието ни се разсейва, а концентрацията ни намалява.

Влиянието на мрежата обаче не свършва с краищата на компютърния екран. В процеса, при който умовете на хората започват да привикват с лудешкото пъстрило на медиите от Интернет, традиционните медии започват да се адаптират към новите очаквания на аудиторията. Телевизионните програми прибавят движещи се текстови линии и изплуващи от задния план реклами, списанията и вестниците съкращават статиите си, въвеждат резюмета с капсулни размери и насищат страниците си с лесни за преглеждане информационни отрязъци. Когато през март тази година Ню Йорк Таймсреши да посвети втората и трета страница от всяко издание на резюмета на статиите, неговият директор по дизайна Том Бодкин обясни, че тези „съкращения“ ще помогнат на изтормозените читатели да си създадат бърз „усет“ за новините от деня, спестявайки им „по-малко ефективния“ метод реално да разгърнат страниците и да прочетат статиите. Старите медии нямат друг избор освен да играят според правилата на новите.

Никога системата за комуникация не е играела толкова много роли в животите ни – нито пък упражнявала толкова широко влияние върху мислите ни – колкото го прави в наши дни Интернет. И все пак, въпреки огромното количество на нещата, които се пишат за Мрежата, има само малко разсъждения относно начините, по които тя ни препрограмира. Интелектуалната етика на Мрежата си остава неясна.

По същото време, в което Ницше започва да използва своята пишеща машина, един сериозен млад човек на име Фредерик Уинслоу Тейлър влиза със секундомера си в стоманодобивния завод в Мидвейл във Филаделфия и започва една историческа серия от експерименти, целящи да подобрят ефективността на хората, работещи във фабриката. С одобрението на собствениците на Мидвейл той наема група работници, поставя ги да работят на различни металообработващи машини, и записва и измерва времетраенето на всяко тяхно движение, както и операциите на машините. Разделяйки всяка работна операция на една последователност от малки, отделни стъпки, а след това изпробвайки различни начини за изпълнението им, Тейлър създава една точна серия от инструкции – един „алгоритъм“, бихме казали в наши дни – за това как всеки работник трябва да работи. Работниците от Мидвейл се сърдят заради новия стриктен режим, твърдейки, че той ги превръща в автомати, но продуктивността на фабриката се повишава рязко.

Повече от сто години след изобретяването на парната машина, индустриалната революция най-после открива своята собствена философия и своя философ. Леката индустриална хореография на Тейлър – неговата „система“, както той предпочита да я нарича – бива възприета от производителите в цялата страна и, след време, по целия свят. Търсейки максимална скорост, максимална ефективност и максимално производство, собствениците на фабрики се възползват от различни изследвания на времето и движенията, за да организират работата и да конфигурират действията на работниците си. Целта, формулирана в трактата, който Тейлър пише през 1911 – Принципи на научния мениджмънт, е да се идентифицира и възприеме, за всяка работа, „най-добрият метод“, а следователно и да се позволи „постепенната замяна с наука на различните практически правила в механичните изкуства“. След като системата му веднъж е била приложена към всички видове ръчна работа, уверява Тейлър последователите си, тя ще доведе до преструктуриране не само на индустрията, но и на цялото общество, създавайки една утопия на перфектната ефективност. „В миналото човекът е бил на първо място“, обявява той; „в бъдеще на първо място ще бъде системата.“

Системата на Тейлър все още до голяма степен е с нас; тя си остава като основна етика на индустриалното производство. А сега, благодарение на нарастващата мощ на компютрите, етиката на Тейлър започва да управлява и областта на мисълта. Интернет е машина, създадена за ефективното и автоматизирано събиране, предаване и манипулация на информация – и легионите негови програмисти се опитват да намерят „най-добрия метод“ – перфектният алгоритъм – за провеждане на всяко умствено движение на онова, което сме свикнали да наричаме с името „работа на познанието“.

Главната квартира на Гугъл в Маунтийн Вю, Калифорния – Гугълплексът – е висшата църква на Интернет, и религията, която се практикува в нея, е Тейлъризъм. Гугъл, казва неговият главен мениджър Ерик Шмид, е „компания, която е основана около науката на измерването“, и тя се стреми „да систематизира“ всичко, което върши. Облягайки се на терабайтите от бихевиористки[4] данни, които събира чрез машината си за търсене и други сайтове, според списанието Харвард Бизнес Ревю тя провежда всеки ден хиляди експерименти, използвайки резултатите, за да подобри алгоритмите, които все повече и повече контролират начините, по които хората събират информация и извличат смисъл от нея. Онова, което Тейлър е извършил за ръчната работа, Гугъл извършва за работата на мисълта.

Компанията обявява, че нейната мисия е „да организира световната информация и да я направи универсално достъпна и полезна.“ Тя търси начини да създаде „перфектната машина за търсене“, която дефинира като нещо, което „разбира точно какво искате да кажете и връща обратно точно онова, от което имате нужда.“ Според разбирането на Гугъл, информацията е вид стока, един утилитарен ресурс, който може да бъде добиван и обработван с индустриална ефективност. Колкото повече парчета информация ние можем да „достигнем“ и колкото по-бързо можем да извлечем тяхната същност, толкова по-производителни ние ставаме като мислители.

Къде свършва всичко това? Сергей Брин и Лари Пейдж, талантливите млади мъже, които основаха Гугъл докато правеха докторските си дисертации в Станфорд, говорят често за желанието си да превърнат машината си за търсене във вид изкуствен интелект, една машина, подобна на HAL, която би могла да бъде свързана директно с мозъците ни. „Съвършената машина за търсене е нещо също толкова умно като хората – или още по-умно“, казва Пейдж в една реч отпреди няколко години. „За нас, да работим върху начините за търсене, означава да работим по проблемите на изкуствения интелект“. В едно интервю от 2004 за Нюзуик, Брин казва: „Със сигурност, ако бихте имали цялата световна информация свързана директно с мозъка ви, или с някакъв изкуствен мозък, който е по-умен от вашия собствен, вие ще сте по-добре“. Миналата година, Пейдж каза на една конференция на учени, че Гугъл „всъщност се опитва да изгради изкуствен интелект – и го 1прави в големи мащаби.“

Една такава амбиция е естествена, дори заслужаваща възхищение, за двойка математически гении, разполагащи с огромни количества пари, плюс малка армия от компютърни учени. Едно фундаментално научно предприятие, Гугъл е мотивиран от желанието да използва технологията, по думите на Ерик Шмид, „за да реши проблеми, които никога преди не са били решавани“, а изкуственият интелект е най-трудният за решаване проблем. Защо Брин и Пейдж да не искат да бъдат ония, които могат да го решат?

И все пак, тяхното лесно допускане, че ние ще сме „по-добре“, ако мозъците ни бъдат допълнени, или дори заменени от един изкуствен интелект, е обезпокояващо. То говори за увереност в това, че интелигентността е резултат от един механичен процес, серия от отделни стъпки, които могат да бъдат изолирани, измерени и оптимизирани. В света на Гугъл – светът, в който влизаме, когато сме онлайн – има само малко място за неяснотите на съзерцанието. Двусмислеността не е въведение към някакво прозрение, а бъг, който трябва да бъде премахнат. Човешкият мозък е просто един остарял компютър, който се нуждае от по-бърз процесор и по-голям твърд диск.

Идеята, че нашите умове трябва да функционират като високоскоростни машини за преработване на данни е заложена не само в начините, по които функционира Интернет, тя е и управляващият бизнес модел на компютърната мрежа. Колкото по-бързо сърфираме из Мрежата – колкото повече линкове прещракваме и колкото повече страници виждаме – толкова повече възможности за събиране на информация относно нас самите получават Гугъл и другите компании, и толкова повече реклами могат да ни изпращат. Повечето от собствениците на комерсиалния Интернет имат финансов интерес да събират трохичките информация, които ние оставяме след себе си, докато скачаме от връзка на връзка – колкото повече трохички, толкова по-добре. Последното нещо, което тези компании искат да насърчават, е спокойно четене или бавна, концентрирана мисъл. В техен икономически интерес е да ни тласкат към разсейване.

Може би аз просто съм някой разтревожен мърморко. По същия начин, по който съществува тенденцията да се възхвалява техническия прогрес, е налице и противоположната тенденция да се очаква най-лошото от всеки нов инструмент или машина. В платоновия Федър, Сократ се оплаква от изобретяването на писмеността. Той се безпокои, че когато хората започнат да разчитат прекалено много на писменото слово като заместител на знанието, което преди са носели в главите си, те ще – по думите на един от героите в диалога – „престанат да упражняват паметта си и ще започнат много да забравят.“ И понеже ще получат възможност да „придобиват голяма информация без съответно обучение“, те ще „бъдат вземани за много учени, докато всъщност са доста невежи“. Те ще бъдат изпълнени със „самомнението, че са мъдри, а не с реална мъдрост“. Сократ не е бил неправ – новата технология често е имала точно последствията, от които той се е страхувал – той просто е бил късоглед. Той не е можел да предвиди множеството начини, по които писането и четенето могат да послужат за разпространението на информация, да насърчават свежи идеи и да разширяват човешкото познание (ако не непременно и мъдростта).

Появата на печатната преса на Гутенберг в 15 век поставя в ход нов рунд на скърцане със зъби. Италианският хуманист Хиеронимо Скуарчиафико се безпокои, че лесната достъпност на книгите ще доведе до интелектуална леност, правейки хората „по-малко усърдни“ и отслабвайки умовете им. Други твърдят, че евтино печатаните книги и брошури ще подкопаят религиозния авторитет, ще омаловажат работата на учените и писарите, и ще разпространят разврат и неуважение към правителството. Както отбелязва преподавателят в Нюйоркския университет Клей Шърки, „Повечето от твърденията, насочени против печатната преса, се оказват коректни, дори далновидни.“ И отново, черногледците не са в състояние да си представят неизброимите блага, които печатното слово носи със себе си.

Така че вие със сигурност трябва да се отнасяте скептично към скептицизма ми. Може би ония, които отхвърлят критиците на Интернет като Лудити или носталгици, ще се окажат прави, и от нашите хиперактивни, претоварени с данни умове, ще възникне една златна епоха на интелектуални открития и универсална мъдрост. Но от друга страна, Мрежата не е азбуката, и макар да е възможно тя да замени печатната преса, тя все пак създава нещо напълно различно от нея. Онзи вид задълбочено четене, който се насърчава от една поредица от печатни страници, е ценен не само поради знанието, което получаваме от думите на автора, а и поради интелектуалните вибрации, които тези думи пробуждат в собствените ни умове. В тихите пространства, откривани чрез продължителното, необезпокоявано четене на една книга, или чрез всеки друг акт на съзерцание, ние правим свои собствени асоциации, достигаме до собствени заключения и аналогии, пораждаме собствени идеи. Задълбоченото четене, както твърди Мариън Улф, е неразличимо от задълбоченото мислене.

Ако изгубим онези тихи пространства, или ги изпълним със „съдържание“, ние ще пожертваме нещо важно не само за самите нас, но и за културата ни. В едно свое скорошно есе, драматургът Ричард Форман красноречиво описва какво точно се намира в опасност:

„Аз идвам от една традиция на западната култура, в която идеалът (моят идеал) беше комплексната, плътна и „подобна на катедрала“ структура на високо образованата и способна на изтънчен изказ личност – мъж или жена, които носеха в себе си една лично конструирана и уникална версия на цялото наследство на Запада… Но днес аз виждам вътре във всички нас (включително и в самия себе си) замяната на комплексната вътрешна плътност от един нов вид Аз – развиващ се под натиска на информационното претоварване и технологията на „незабавно наличното“.

И докато губим „вътрешния си репертоар на плътно културно наследство“, заключава Форман, ние рискуваме да се превърнем в „‚палачинкови хора‘„ – разпрострени нашироко и тънко, свързани с огромната мрежа от информация, достижима чрез простото натискане на един клавиш.“

Чувствам се преследван от онази сцена в 2001. Това, което я прави толкова мъчителна, толкова странна, е емоционалната реакция на компютъра срещу разглобяването на паметта му: неговото отчаяние, докато електронните му схеми угасват една след друга, детинските му молби към астронавта – „Чувствам го. Чувствам го. Страхувам се.“ – и финалното му завръщане към нещо, което може да се опише единствено като състояние на невинност. Избликът на чувства от страна на HAL е в рязък контраст с безстрастността, която характеризира човешките герои от филма, изпълняващи задачите си с почти роботска ефективност. Техните мисли и действия изглеждат предписани, сякаш те следват стъпките на алгоритъм. В света на 2001, хората са станали толкова подобни на машини, че най-човечният от тях в края на краищата се оказва една машина. Именно в това е същността на мрачното предсказание на Кубрик: колкото повече започваме да разчитаме на компютри, които да подпомагат начина, по който разбираме света, толкова повече нашата собствена интелигентност бива сплескана до нещо подобно на изкуствен интелект.

Източник

Никълъс Кар (род, 1959) е американски интелектуалец и културен критик, широко известен с множеството си книги и статии по въпроси на технологиите, бизнеса и културата.

Коментари (8)

- 07-07-2010|Златко

Първото нещо, с което ме привлече този текст, беше абсолютната идентификация с описваните от автора усещания от началото на статията. Вече от няколко години насам аз имам сериозни проблеми с четенето на книги. Проблеми на концентрацията, проблеми на вниманието, дори проблеми на интереса. „Давай, давай, давай, не ми се мотай“, иска ми се някак да се провикна към поредния автор, който ме занимава с дълги неща. Отначало това ме докара до нещо като ужас – книгите са нещото, с което съм се идентифицирал и съм бил идентифициран откак се помня. За добро или за зло аз винаги съм бил типично „книжно човече“. И тук, най-внезапно – такова нещо. Не, не! Не може да бъде.

Слава Богу, възрастта учи на търпение, а Интернет и неговите предизвикателства се появиха в собствения ми живот в една вече не съвсем младежка възраст. Освен това работата, с която се занимавам покрай това издание, е свързана с преводи, а това – искам или не – е свързано пък с нуждата от задълбочено четене. Така че най-тежките прояви на болестта „не-четене“ все пак ми останаха спестени.

Но има и основания за надежда. Откривам ги едва напоследък. Човек може да се контролира и държи стегнат, ако е наясно с проблема и не го избутва назад в съзнанието си. Забелязвам, че ако внимавам да не се отвличам (защото знам, че опасността е постоянно с мен, когато съм в Интернет), вероятността да прочета един текст докрай, а не само да го сканирам, се увеличава многократно. Освен това има и чисто технически помагала. Например следното малко бижу, което предлагам на всички ви тук. Просто последвайте линка по-долу, изпълнете инструкциите, които ще намерите на съответната страница (в резултат на което ще си направите нов букмаркер горе в лентата на браузъра), а после всеки път, когато четете някой по-дълъг текст, щракайте върху него. Четивността на текста се увеличава многократно, като с магическа пръчица. Някои дреболии наистина облекчават живота неимоверно.

http://lab.arc90.com/experiments/readability/

Освен това, изключително важно е човек да осъзнава, че способността му за четене е застрашена. Това не са просто думички, опасността е напълно реална, но – както всяка друга опасност – може да бъде контролирана, ако човек знае за нея. Аз например започнах да чета малко повече след като разбрах, че на везните е поставена не просто някоя или друга книга, а цялата ми личност, каквато я познавам до момента. Не се паникьосвам, не тръбя за бой, не се оплаквам. Просто се опитвам да чета, защото знам, че това е важно. По същия начин, по който спортувам, колкото и да ми е трудно понякога, вече от близо 30 години насам. Не че мога да надвия тялото си – то остарява и дебелее, напук на всичките ми усилия, но все пак мога да забавя малко процеса, давайки си съответния зор. Знам, че е наложително, това е всичко.

Та така. Напоследък отново позачитам едно-друго. Освен това не се свеня да търся заместители на печатните книги. На Айпода си съм изслушал няколко десетки книги през последните седем-осем години. Не е същото – концентрацията при слушане е неимоверно ниска, МНОГО ПО-НИСКА от онази при четене в Интернет, но все е повече от нищо. Ако не друго, то поне знам за какво става дума в една или други книга, която инак със сигурност не бих прочел. Като няма риба ...

Мотото е като при Олимпиадите: „Не е важна победата, важно е участието.“ Е какво пък – аз се опитвам да участвам – „с малки суми, но редовно.“ И опитвам нови неща, когато ги срещна. Така май е и с всичко останало ...

- 11-07-2010|Una Luminosa – А дали е обратимо?...

Надявам се тази промяна в главата да е обратима. Защото аз истински страдам от нея. Става ми по-трудно да чета, а просто болезнено ми липсва. И до днес намирах някакви други правдоподобни обяснения (не че не са донякъде верни), но от днес ще имам предвид и този ефект. Интернет наистина е безценно богатство, но такава цена ми се вижда прекомерно висока...

- 12-07-2010|e-ink

Често ми се случва да чета по няколко книги едновременно. Което си е чиста проба „сърфиране“ с по-стари форми. Някои не ги довършвам – просто разбирам, че не искам, по никакъв начин не искам да се върна към тях. Не ме интересува как завършват, не ме интересува какво ща стане с героите. Все пак не обвинявам за всичко себе си и интернет. Книгите, както и хората, не са равни. Някои просто нямат какво да ти кажат. Но признавам, че преди време бях много по-всеотдаен читател. Случваше ми се да чета по един роман на ден, максимум три дена. Днес това ми е невъзможно. Освен това все повече предпочитам книги, от които мога да науча нещо, отколкото книги, написани от разни литературни кънкьори цел да вземат акъла на публиката. Как е при вас?

Много интересна статия, Златко!

- 12-07-2010|Златко

Ами то у нас, по разбираеми причини, мащабите на някои феномени не могат да се почувстват реално (в чаша бури не стават, и за добро, и за зло). Но човек все пак може да разбере от малко-малко за какво всъщност става дума, ако се опита да проследи дискусията, породена от този текст, с участието на някои сериозни авторитети от средите на американската научна интелигенция. Ето тук линка, ако някой се почувства заинтересуван, моля:

http://www.edge.org/discourse/carr_google.html

- 12-07-2010|e-ink

Благодаря за линка! Като всички неща без очевиден отговор, дискусията си струва, наистина.

- 20-07-2010|простак

При мен подобни проблеми с концентрацията се появиха още преди да измислят интернета, когато в училище една даскалица, за да ме накара да разбера колко хубаво нещо е да прочетеш „Война и мир“, ме караше всеки час да чета определена част и накрая да ѝ я разказвам. Понеже трябваше да стигна докрая за 45 минути, се налагаше по същия начин да чета по диагонала. Но пък, след появата на интернет, изобщо нямам проблеми, да си чета спокойно и продължително нещо, което предполага да му отделиш повече време. Ако се разсеям, значи е тъпо, или пък точно това всъщност не ме вълнува особено. Точно както и преди „Война и мир“ (която, впрочем, скоро прочетох по собствено желание и ми хареса, за разлика от първия път). Така че, изглежда, историята се повтаря, както при появата на писмеността и пресата, ще трябва да свикнем да използваме новата технология, а после... После ще вървите по стъпките ми.

- 25-07-2010|Катя

Самата статия е лабораторен опит в потвърждение на смисъла й :)) Прочетох съвестно 1/2 от нея, а останалата част диагонално ;) Ми така си е, загубих търпение и концентрация. Но изводите биха могли да се изкарат в 1-2 изречения и да се поставят най-отгоре, пък, който иска да чете как е стигнал до тях автора ;)))))

- 16-06-2011|Димитър – Малко пресолено...

Май някой го е страх от Интернет?

Ползвам търсачки ефективно от преди Гугъл да е идея в главата на създателите си.

Интернет ползвам служебно и лично от времето на аналоговите дуплекси.

Чета книги, от детството си насам, поне по няколко на месец, не съм забелязвал негативни ефекти.

Това което автора пропуска е дали дадения текст може да задържи вниманието, същата тази статия на няколко места се повтаря, на други е излишно усложнен текста и точно там се губи вниманието, не е виновна дължината на текста, а съдържанието и структурата му.

Иън Макюън и изкуството на неудобството

Автор: Даниел Залевски

Всички романисти са изследователи на човешкото поведение, но Иън Макюън преследва тази цел с повече научна щателност, отколкото работата сама по себе си изисква. По време на една скорошна разходка из горите, заобикалящи новата му вила в Бъкингамшър – обновена селска къща от седемнадесети век, от тухли и кремък – той редовно подкрепяше наблюденията си по отношение на Homo sapiens с цитати от един експеримент, рецензиран от колеги-учени. След като беше дискутирал многото си измамливи герои – като например Брайъни Талис, преждевременно съзрялото младо момиче от Изкупление, която опропастява два живота, отправяйки фалшиво обвинение в изнасилване – Макюън посочи едно изследване по когнитивна психология, указващо, че „най-добрият начин да измамите някого е първо да измамите самия себе си“, защото ние сме много по-убедителни, когато сме искрени. Говорейки за начина, по който мозъчният хирург Хенри Пероун, от романа му Събота, се бори с импулсивното желание да си отмъсти на един човек, който е нахлул в къщата му, Макюън се позовава на мозъчните скенери: „Когато хората си отмъщават, в мозъка се активират същите центрове, които са активни и при задоволяването на неща като глад, жажда, сексуално желание. Беше доста безцветно, това усещане.“

Писателите дълго време са създавали такива прозрения и сами – някой преди него, без помощта на мозъчен скенер, е измислил фразата „отмъщението е сладко“ – но Макюън не обича да се предоверява на интуицията си. Той притежава онова, което сам нарича „августейши дух“, тоест такъв, който е в еднаква степен повлиян от поемите на Филип Ларкин[5] и от статиите вNature. И действително, той разказва, че романът му Неумолима любов, в който един рационален мъж побеждава неуморимо ирационалния си преследвач, е бил замислен като отговор на „непровереното романтично твърдение, което все още се подхранва от модерния роман, според което интуицията е нещо добро, а разумът – лошо.“

Интересът на Макюън към науката не е антисептичен; той подбужда ума му към игра. Той със сигурност е единственият романист, който притежава вратовръзка с десен, състоящ се от картинки на краниотоми – уреди за пробиване на дупки в черепа. Когато му се удаде възможност, той с удоволствие провежда аматьорски експерименти. След като написал набоковия епилог към Неумолима любов – подражание на научно изследване, занимаващо се с психиката на Джед Пери, преследвача – той изпраща по пощата копие до един от най-добрите си приятели, Рей Долан, който е директор на Центъра за невроскопия в Лондон. „Пратката беше изпратена от името на някакъв психиатър от Дъблин“, припомня си Долан. В нея се казваше: ‚Току-що публикувах тази статия в British Journal ofPsychiatry.‘ Беше форматирана също като статиите от списанието, в две колонки и заглавен текст. Седнах в онази вечер и го прочетох. Бях стигнал вече до половината, когато най-после се досетих.“ Преди три години Макюън решил да прочисти библиотеката в лондонския си дом на площад Фитцрой. Той и по-малкият му син, Грег, раздали тридесет романа в един от близките паркове. В едно есе, написано по-късно за Guardian, Макюън разказва, че „всяка млада жена, към която се обърнахме, вземаше книгата с радост и удоволствие“, докато мъжете „не можеха да бъдат уговорени. ‚Не, не. Не е за мен. Благодаря, приятелче, но не.‘„ Заключението на изследователя: „Когато жените престанат да четат, романът ще бъде мъртъв.“

Емпиричният темперамент на Макюън го различава от приятелите му Мартин Еймис, Салман Рушди и Джулиън Барнс. Макюън си припомня един следобед, който е прекарал заедно с Барнс. „Джулиън четеше някаква статия от Гардиън за един кораб, който заседнал в полярния лед през 1893. Изследователите успели да си направят примитивна вятърна турбина за производство на електричество, а в капитанския дневник се описва как те са я пуснали в действие малко преди окончателния полярен залез да сложи началото на мрачната арктическа зима. Джулиън ми подаде статията. Аз я прочетох и казах: ‚Забележително. Вятърна турбина през 1893!‘ А той отговори ‚Не бе, не. Имах пред вид описанието на последния залез. Каква красива проза.‘ А аз отговорих: ‚А, да, да.‘„

Може би единственото нещо, което Макюън споделя с по-романтичните си колеги е любовта към дългите разходки. На шестдесет години, той може би е проходил повече мили от всеки друг английски писател от времето на Коулридж насам. За четири десетилетия той е обиколил надлъж и нашир Езерната област[6] и Чилтънс – карстовите хълмове между Лондон и Оксфорд. Извън Англия, Макюън е завладял бернския Оберланд[7], Атласките планини и Доломитите[8]. Обикновено той върви малко пред спътника си и раницата му съдържа две чаши от неръждаема стомана, плюс бутилка много добро вино. Походите на Макюън са станали още по-екзотични след международния успех на Изкупление, от който досега са продадени повече от четири милиона екземпляра. След като през 2007 Макюън приключил рекламните пътувания за новелата си Плажът на Чесъл и флимаИзкупление, той и жена му Аналена Макафи, бивша редакторка за Гардиън, пътували в продължение на три месеца; те пътешествали в Хималаите, в южните Алпи на Нова Зеландия и по крайбрежието на Тасмания.

Нашият поход, в един ветровит летен ден, започва в едно поле с диви цветя, намиращо се зад селската къща на Макюън. Самият той е работил здраво, за да създаде пастелното парче земя, сега покрито с цвета, високи до кръста. „Да се поддържа поляна с диви цветя е невероятно сложна работа“, признава той в един момент. „За цветята е много трудно да надвият тревата. Един от местните фермери ми помага.“ Един градинар-немец се грижи за поддържането на участъка.

Макюън е прекарал голяма част от лятото в Бъкингамшър, опитвайки се да работи по новия си роман. Той разказва, че Плажът на Чесъл, в който се разказва за катастрофалната сватбена нощ на една английска двойка от 1962, е „улучил някакъв нерв във Франция“, и журналистите отново го преследвали в Лондон. Във време, в което книгите с твърди корици изглеждат малко застрашени, творбите на Макюън са почти скандално популярни. Макар че романите му се занимават предимно с идеи, а дарбата му за описание на визуални детайли се доближава до онази на Ъпдайк, международният му успех се дължи до голяма степен на старомодния талант за създаване на напрежение. Сюжетите му не се поддават на онова, което той нарича „мъртвешката ръка на модернизма“ (Дори Събота, в който се описва един-единствен ден, съдържа достатъчно събития, за да се конкурира с някоя телевизионна серия: падащ самолет, автомобилна катастрофа, нахлуване с взлом в чужда къща, падане по стълбата, животоспасяваща операция). Макюън казва, че една от целите му е да „пробуди зверски глад у читателите си“. За техниката си разговаря неохотно, сякаш е химик, който защищава новополучен патент. „Разказното напрежение се дължи преди всичко на прикриването на информация“, казва той.

Макюън е познавач на страшното, изпълняващ литературния еквивалент на пускане на крана в банята и напускане на помещението; наводнението е предвидимо, но все пак е шокиращо, когато водата започне да тече през ръба. Така е с кучетата, които се нахвърлят върху една жена в романа Черни кучета; с оргийното убийство от Утехата на чужденците; неуспешното посвещение в сексуалността от Плажът на Чесъл. В моменти на върховна интензивност, Макюън забавя темпото – една форма на мъчение, на която читателите се наслаждават противно на собствената си воля. В Дете на времето, малкото момиченце на един мъж бива отвлечено в супермаркета, и нарастващата му паника бива описана с безпощадната прецизност на кардиограма. В Невинните, една шпионска история от 1990, описваща следвоенен Берлин, Макюън се нуждае от осем страници, за да опише разчленяването на едно тяло. А Събота надува главата на читателя в продължение на четиридесет страници, чудейки се заедно с Пероун дали един самолет, който се спуска над Лондон, е бил превърнат в ракета на терористи. Мартин Еймис казва „Иън е ужасно добър в състоянията на стрес. У Конрад има известни неща, които ми напомнят за Иън. Например в Тайфун,когато капитанът води корабакъм тази ужасна буря и Конрад е в позицията на първия помощник. Отивайки в капитанската кабина, той забелязва, че корабът се клати толкова силно, че обувките на капитана се търкалят насам-натам като две кученца, които си играят. Човек си мисли, ‚еха, да стоиш с отворени очи когато повечето хора биха ги затворили от страх‘. Иън притежава точно тази способност. Той не премигва.“

Възбуденото прелистване на страници отдавна вече е подозрителна добродетел при романа и някои критици говорят с пренебрежение за Макюън като за печалбар с елегантен стил. Той действително си служи с похвати от криминалната литература – кулминационните точки както в Неумолима любов, така и в Събота включват умопобъркан мъж, трепереща жена и нож. Но Макюън вярва, че в романа трябва да се случва нещо възбуждащо. Макар че се вдъхновява от идеи, той никога не би поставил двама герои на някоя кушетка, за да обсъждат съперничещи философии. Началото на Неумолима любов например предлага свеж поглед към игровите теории: когато един балон се отвързва, всеки от петте мъже, държащи по едно въже, е принуден да вземе решение, без да знае какво ще направят останалите. Но повечето читатели се наслаждават на откъса като силно вълнуващ пасаж. По време на похода ни Макюън на два пъти цитира сентенцията на Хенри Джеймс, че единственото задължение на един роман „е да бъде интересен“. По-късно Макюън казва, че намира повечето романи „невероятно скучни. Удивително е как жанрът изобщо оцелява. Да не бъдеш скучен е голямо предизвикателство.“

Днес е всеизвестно, че Макюън е задминал колегите си и е станал националният автор на Англия. Лондонската преса го преследва с упоритост, която инак е запазена само за Ейми Уайнхаус. Малко след като беше публикуван Плажът на Чесъл, Дейвид Камерън, водачът на Консервативната партия, беше фотографиран да чете романа в метрото. След като Макюън беше казал в едно интервю, че писалищната му маса е украсена с няколко камъчета от плажа Чесъл – едно защитено място – Дейли Мейл зададе въпроса дали поведението му заслужава подражание, и той им го върна тъпкано. През юни той спомена темата на новия си роман по време на един литературен фестивал в Уелс. На следващия ден първата страница на Гардианобяви в едър шрифт: „Промяната на климата е сюжет на следващия роман на Макюън“.

* * *

Фитцрой скуеър, на няколко улици от Блумсбъри, е от онзи вид безапелационни лондонски адреси, които са пълни с табелки, указващи имената на известни личности, живели някога тук: Вирджиния Улф например, както и Бърнард Шоу. Завършен през 1835, площадът е заобиколен от четириетажни сгради, боядисани в различни оттенъци на спектъра между бежово и бяло. Кръгла централна градина е изолирана от останалия свят чрез желязна врата, на която е написано „Частна градина. Само за постоянни жители“. Извън градината, трамбован чакъл, наскоро подновен от полски работници, добавя заплашително хрущене към стъпките ви. Къщата на Макюън, която той е купил през 2002, все още няма табелка.

Макюън ме въвежда във всекидневната на приземния етаж и сяда на кафяво канапе. Щампи на Бриджет Райли[9] над камината – също като онези в дома на Пероун от Събота. На една лакирана маса малко по-настрана, на колекция от различни бутилки с алкохол е подпряна голяма фотография без рамка: Макюън, Хитченс и Еймис, прегърнати. Снимката е направена през 2004, обяснява Макюън, по време на онова, което тримата наричат „the Refulgencia“ – една продължителна среща в Уругвай, където Еймис живеел по това време. Хитченс си спомня, че мястото се е харесало особено много на Макюън: „Срещнахме се на онази част от крайбрежието близо до Хозе Игнасио, където е акостирал Бийгл, корабът на Дарвин. Отидохме да видим мястото, където той е слязъл, за да събира мостри“.

През седемдесетте, Еймис е председателствал така наречения „петъчен обяд“, ежеседмично събиране в един ресторант в Блумсбъри. Макюън и Хитченс били сред редовните участници. Подгрявани от алкохола, мъжете се перчели в продължение на часове, състезавайки се в измислянето на рими-клишета от рода на „търся си да се натъртя“ (cruising for a bruising). (Еймис: „Стреса за преса“ (Angling for a mangling). Хитченс: „Нареждане за увреждане“ (Aiming for a maiming). Разговорите често ставали разгулни. По-късно Еймис ми каза, че Макюън бил „по-развит“ от останалите. „Около Иън имаше нещо като по-висок стандарт на съпричастност. С останалите приятели човек можеше да води наистина отвратителни разговорчета. Но това не беше стилът на Иън. Той беше напълно в състояние да говори по интимни въпроси, но не и от вида: ‚Айде сега, седни ми тука, знаеш, че ще ти хареса“, на което аз съм напълно способен.“

Непосредствено до всекидневната е поетическата библиотека на Макюън. Приятелството му с Еймис, казва ми той, се е оформило отчасти чрез споделената любов към поезията: „През седемдесетте се срещахме, малко се понапивахме, и си говорехме за поезия. Ларкин идваше много често. Говорехме си за нещата на приятели – Крей Рейн, Джеймс Фентън. Понякога Шекспир. Измъквахме книги от рафтовете и просто опитвахме нещата.“ Що се отнася до прозата, и двамата се чувстват силно привлечени от писателите, живеещи в Америка – Набоков, Рот, Белоу, Ъпдайк – и изпитват презрение към онова, което Макюън нарича „надутия, задръстен от мебели английски роман.“

Еймис ми каза, че въпреки всички прилики, той и Макюън нямат почти нищо общо като стилисти на прозата. „Аз съм повече повърхност, а той е повече подводно течение“, казва Еймис. „Аз се чувствам много увлечен от начина, по който думите звучат, а той изглажда нещата повече. Той се интересува много повече от мен от фини градации.“ Когато разказах това на Макюън, той отговори „Аз съм по-малко обширен и музикален от Мартин, но що се отнася до пулса на едно изречение, аз съм също толкова старателен, колкото и всеки друг. Харесвам Бах повече от Вагнер, камерна музика повече от оркестрова. Обичам една известна стегнатост, сред която редкият образ ще заблести още повече. Стилът е продължение на личността.“

Той продължава: „Когато пиша, аз не мисля особено много за теми.“ Вместо това той си повтарял една фраза на Набоков: „играй си с детайлите.“ Макюън обяснява: „Писането е процес, който върви отдолу нагоре, за да заема едно понятие от света на познавателните науки. Онова, което липсва в литературните дискусии из академичните кръгове, е принципът на удоволствието. Не само удоволствието на читателя, но и онова на писателя. Писането е акт на самозадоволяване.“

* * *

Макюън е израсъл в домакинство, много по-различно от онова, което описва вСъбота. Семейството е било военно, почти никакви книги. „Това ме подлудяваше“, спомня си той. „Аз чета например някоя книга, излизам от стаята и се връщам след половин час. ‚Къде ми е книгата?‘, питам. Майка ми я сложила някъде настрани, защото била загрозявала полираната й маса.“

Роден е през 1948 в Адлършот, югозападно от Лондон, но е прекарал по-голямата част от детството си в чужбина, във военни бази. Най-дългият престой на семейството бил в Либия. Баща му Дейвид, офицер от армията, работел много и Макюън често бил сам с майка си – Роуз, домакиня. Още от самото начало той много обичал да мисли за мозъка си. „Моментът вИзкупление, в който Брайъни сгъва пръста си и се пита в кой ли момент намерението действително се трансформира в действие, е нещо много тясно свързано с детството ми“, казва той.

Това бил вторият брак на майка му. От първия – с един бояджия на име Ърнест Уорт – тя е имала две деца: син на име Джим и дъщеря, Марджи. Уорт служил по време на Втората световна война и бил убит през 1944. Три години по-късно Роуз се оженила за Дейвид Макюън, който не искал да има нищо общо със заварените си деца. Джим бил отгледан от майката на Ърнест Уорт; Марджи била изпратена в приют за сираци. В резултат на всичко това Макюън израснал с чувството, че е единствено дете.

Родителите му – и двамата напуснали училище на четиринадесетгодишна възраст – нямали почти никакви литературни интереси, но той казва: „Писателят в мен идва от майка ми. Тя беше голяма майсторка на тревогите, а това е нещо, което изисква въображение. Винаги беше убедена, че е забравила ютията включена.“ В едно нежно есе на име Майчин език, Макюън пише за острите интелектуални безпокойства на Роуз. Засрамена от работническия си произход, тя говорела с абсурдна бавност когато си имала работа с елегантни дами, третирайки английския език „като нещо, което може да избухне право в лицето й, като пощенска бомба.“

Бащата на Макюън бил доминантен и темпераментен, но обичал Иън свирепо; те ходели на лов за скорпиони в пустинята с буркан от сладко, и се боричкали в Средиземно море. „Обикновено седях на раменете му, които бяха много хлъзгави, защото водата отмиваше брилянтина от косите му“, спомня си той. Дейвид Макюън, един изключително интелигентен човек – той получавал само отлични оценки в училище, преди майка му да го помоли да напусне и да започне да печели пари – също служил във Втората световна война и бил ранен при Дюнкирк; амрията предложила да го изпрати в колеж, но той отказал. „Той беше прекомерно предпазлив“, спомня си Макюън. „Това ме докарваше до отчаяние, неговата потребност да върши едно и също нещо всеки ден. Всяка събота той отиваше в една и съща кръчма и пиеше по една бира, докато майка ми отиваше да пазарува зеленчуци. Тя трябваше да се върне след половин час, и ако закъснееше малко, той започваше да си гледа часовника. Тя пък знаеше, че той си гледа часовника, и бързаше – със свито сърце. Не можеше да понася неодобрението му. След това тя си поръчваше едно шери, после той я питаше дали иска още едно, тя отговаряше не, а той казваше ‚Е, аз пък ще си поръчам още една бира‘, след това пиеше още една бира, а след това караха колата обратно за вкъщи.“ Бракът бил „доста труден“ и от време на време имало сцени на домашно насилие, спомня си Макюън. „Винаги имаше някакво усещане за самота и скука, липса на нормалност.“ Той никога не е разбирал защо родителите му останали в чужбина, тъй като те не са изпитвали нужда от пътувания. От 1961 до 1981 те живели в Германия, гледайки всяка вечер телевизия, без да разбират нито дума.

* * *

Не се учудвам да узная, че Макюън си има специална тетрадка за сюжети – една тетрадка във формат А4, пълна с различни сценарии. „Те са само по две-три изречения“, казва той. Една вечер на Фицрой скуеър, след известно подбутване, той донася тетрадката от кабинета си и я преглежда заедно с мен. „Ето тук един“, казва той. „Комедия на религиозността, развиваща се в една лаборатория. В това обкръжение идва млад учен от ислямски произход, който е технически брилянтен. Шефът на лабораторията е светски хуманист, и двамата се заплитат. Нещо кратко и гадно, като при Натаниел Уест[10].“ Той прави пауза, леко притеснен. „Когато са само няколко фрази като тук, те изглеждат като нищо.“

Макюън казва, че никога не бърза да стигне от тетрадката до романа. „Трябва да сте уверен, че не става дума просто за някаква самоизмама“, казва той. „Трябва да го чувствате вътре в себе си. Винаги внимавам много да не започна нещо преди да е изминало достатъчно време и да съм получил усещането, че то трябва да се появи. Много съм добър в не-писането. Някои хора са абсолютно непоклатими – петстотин думи всеки ден, шест дни в седмицата. Аз пък съм човек, който се колебае.“

(Преводът е със значителни съкращения.)

Източник

Даниел Залевски е редактор на американското списание NewYorker и един от признатите познавачи на съвременната проза.

Коментари (3)

- 12-07-2010|Гост

Какво е това „свирепо обичане“ и що за превод е това въобще...

- 12-07-2010|Златко

Ами, видя ми се скучно да преведа „fiercely“ като „силно“ или нещо от тоя род. Някакви собствени идеи?

- 02-06-2012|Weather_watcher – Няма лошо в клишетата, ако започват като такива

при нас звучи, все едно нещата отиват на бой с това „свирепо“, но те уверявам, че макар, че има „strong love“ – „силна любов“, „love him strongly“ – „да го обича силно“, ще прозвучи също така „strong-arming“ – „с употреба на сила“, „насилнически“ на английски. Няма лошо в клишетата, ако започват като такива, а „fierce love“ е устойчиво словосъчетание и е клиширано по естествен път. Ако го преведеш като „буйно“, „пламенно“, „страстно“, „ревностно“, „горещо“. „огнено“, „неудържимо“, „лудо“, „интензивно“, „стихийно“, „яростно“, разпалено“, „жарко“, „трескаво“ отиват в други категории, но „извънредно“ може и да мине.

Солидарни с държавата

Автор: Хо Нам Зеелман

Както изглежда, колапсът на финансовите системи е неразделна част от ритъма на паричната циркулация – във всеки случай кризи като настоящата се появяват отново и отново, с обезпокоително постоянство. Потокът на капитали около земното кълбо се е обособил в някаква собствена сфера и това аморфно парично течение изглежда се е откъснало напълно от възможностите на отделните държави да го управляват. Ако обаче човек разгледа малко по-отблизо феномените, свързани с кризите, то напук на глобалността става възможно да се открият интересни, културно обусловени различия в начините, по които отделните общества реагират на кризите.

Така например корейците гледат с удивление към Гърция и си припомнят собствената си изключително тежка финансова криза. В края на 1997 Корея се намираше пред финансов колапс и беше принудена от Международния валутен фонд да вземе кредити в милиардни размери, в резултат на което беше принудена да плаща не само изключително високи лихви, но и да поеме безкрайно тежки задължения. Правителството препоръча най-строги спестовни мерки и предприе едно радикално преструктуриране на финансовия сектор. Множество банки и финансови институти трябваше да затворят, броят на фалитите се увеличи неимоверно, а безработицата достигна рекордно ниво.

Изненадваща реакция

Дълбоко шокирани и обезсърчени, корейците започнаха да се оглеждат на всички страни, търсейки решения – до този момент те бяха считали, че се намират на правилния път към икономическо благоденствие. Западът даде добронамерени съвети, посочващи нездравите структури в банковия сектор, както и опасностите, свързани с непрозрачните, до голяма степен раздути семейни предприятия, наречени „Чебол“. Много от поученията се основаваха на професионални познания и наистина бяха от помощ, немалко обаче произлизаха и от една чисто покровителствена умонагласа. Казваха ни, че ние азиатците имаме още много да учим.

Онова което обаче корейците направиха, когато осъзнаха реалните измерения на кризата, удиви целия свят. Вместо да крещят за наказание на виновните и да протестират срещу предписаните мерки, хората започнаха акция за събиране на злато. Корейците чакаха на опашки, за да подарят на държавата собствените си венчални пръстени и златни колиета. Целта беше да се помогне на държавата да изплати дълговете по-скоро. Мнозина служители и работници доброволно намалиха заплатите си и удължиха работните си времена. В училищата имаше акции за събиране на училищни униформи, които да бъдат раздавани безплатно на семействата на безработни.

В цялата страна се формираха различни групи за солидарност, които се поддържаха взаимно. Всички се чувстваха призвани да подпомогнат изпадналата в беда държава. При това корейците не са някакъв особено единен народ – както е добре известно, те са дълбоко разделени от идеологически пропасти. Само пет години по-късно дълговете бяха изплатени и икономиката отново потегли нагоре. Днес на корейската икономика се смята не като на изключително солидна, с ниски държавни дългове и добре подплатен валутен резерв, но и като на изключително динамична – с прогноза за растеж от около пет процента през тази година. Но безработицата си остава проблем, особено сред младите хора.

Зад доста странното поведение на корейците по време на кризата се крие едно разбиране за държавата, което може да бъде открито още в корейската дума за държава, „гук-га“ – една дума, която е започнала да се употребява едва през 19 век. Дотогава мисленето на корейците е било определяно от монархически династии, а не от национално-държавни категории. Втората сричка от „Гук-га“, „га“, означава семейство. Това, че на държавата се гледа като на голямо семейство, е свързано с конфуцианските традиции, при които семейството – поради прастарите традиции на почит към предците – има особен статус не само като институция, но и като модел за всяко съвместно съществуване. Това, че семейството и до днес играе в живота на корейците централна роля, която в тази форма е непозната в Европа, е очевидно. Центърът на живота на отделния човек в Корея, от раждането до смъртта, е семейството. Готовността за жертви и всеотдайност по отношение на семейството тук е огромна. Огромната е и ролята на майката при възпитанието на децата – нещо, което тук е и обект на възхищение, и източник на опасения. Най-популярните телевизионни серии тук се въртят винаги около семейството.

Влиянието на семейството като модел се простира много нашироко. Семейните структури биват пренасяни с голяма готовност върху всевъзможни други форми на обществен живот, чак до държавата. Дори говоренето за други форми на общност често е възможно в Корея единствено чрез понятията на семейството. Всяко село, всяко училище и всяка фирма казва за себе си, че е семейство. По-рано, по времето на монархията, царят е бил баща на народа, а царицата – негова майка. Гражданското общество, което играе важна роля при създаването на държавите в Европа, никога не е пускало дълбоки корени в Корея. Когато за държавата се мисли, че тя е семейство, то това мислене с неизбежност поражда солидарно поведение. Окаже ли се семейството в опасност, всички спорове трябва да бъдат оставени настрана и всички трябва да се поддържат взаимно.

Грижливо парично подпомагане

Докъде се простира мисленето в семейни категории показва фирмената политика на определени предприятия. В ценностната йерархия на корейците, така наречената „хое“ се намира най-горе. С „хое“ се обозначава грижливата, изпълнена с обич помощ на децата към родителите им, на които човек дължи благодарност до живот. Много фирми превеждат една определена парична сума (между 15 и 50 евро месечно) на родителите на служителите си, под формата на т. нар. „хое“-заплащане. Служителите трябва да знаят, че фирмата мисли и за доброто на родителите им. Други фирми плащат на родителите по-големи суми (наречени „джобни пари“) на рождените им дни или на по-важни празници. Трети пък, за да поддържат семейната сплотеност, изплащат определена сума допълнително към заплатите на служителите си, когато те все още живеят заедно с родителите си или с родителите на съпрузите си.

Обгрижени по този начин, родителите също се чувстват обвързани с фирмите, в които работят децата им. Смята се, че с грижата към родителите най-добре се осигурява лоялността на служителите и се повишава тяхната мотивация. Именно този заобиколен път през семейството, а не възнаграждаването на индивидуалните постижения, се счита в Корея за истинска човечност. Шефовете не тази фирми са уверени, че с такава фирмена политика превръщат предприятието си в едно „по-човечно място“. Чой Йонг Сеон, шефът на строителната фирма Ханшин Гонгйонг, казва така: „Хората, които познават най-високата човешка ценност, ‚хое‘, и живеят според нея, действително са в състояние да се съобразяват с останалите и да изпитват благодарност за техните дела. Когато в една фирма има повече такива хора, то това съвсем естествено води до добри резултати.“

За разлика от Европа, където личните постижения се считат за най-важни при оценката и възнаграждаването на отделния човек, в Корея постиженията се разглеждат в една по-комплексна перспектива. Зад постиженията на един човек стоят множество други хора, които също заслужават признание. Въвличането на семейството в Корея не свършва само с родителите; децата също имат полза от тази културна особеност. Още отрано множество международно активни корейски концерни са въвели специални стипендии за децата на дългогодишните си служители.

Тази обърната към семейството фирмена политика получава съответно признание и от страна на отделния служител. Ето защо в Корея почти няма дебати около нечии прекалено високи заплати, например на мениджърите. Онзи, който гледа на фирмата като на собствено семейство, й остава винаги предан и не я сменя като носна кърпичка. Той се чувства задължен към нея, дори и когато би могъл да печели на друго място повече пари. Колко доминираща е ролята на „хое“ в корейската култура показва и фактът, че от нея е произлязъл цял един процъфтяващ икономически бранш. Застрахователните институти тук предлагат специални „хое“-застраховки, които децата могат да сключат в полза на родителите си. Има оферти за всякакви случаи в живота. Разбира се, съществува и едно също толкова голямо разнообразие от застраховки, които родителите могат да сключат в полза на децата си. Така семейството, фирмите и държавата в Корея са обвързани едни с други по много специфичен, културно обусловен начин.

Източник

ХО НАМ ЗЕЕЛМАН

Хо Нам Зеелман е швейцарска журналистка от корейски произход.

Канонът през жълтото

Автор: Владимир Трендафилов

1

Преди известно време ми се случи да потърся в Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ стари броеве на „Жълто шоу“ и „Уикенд“. Беше по повод на един академичен семинар, за който бях решил да си избера по-нестандартна тема. Речено-сторено, отидох в библиотеката, но там се оказа, че въобще не получават „Уикенд“, а от „Шоуто“ разполагаха само с последните две-три годишнини. По-старите не се пазели. Съобщиха ми го като нещо, което се разбира от само себе си. Излязох едва ли не с чувство на неудобство заради недостойния обект на изследователския си интерес и се поздравих на ум, че поне не бях попитал за в. „Мираж“ или „Чук-чук“. Долу в каталога забелязах, че на картончетата на тия издания пише: „Съхранява се две години.“

Оттук нататък темата ме заинтригува сериозно. Откъде накъде? Вярно, общоизвестен факт е, че този тип преса буди серия от негативни отношения към себе си. Но по предписание Народната библиотека събира всичко и не би трябвало да преценява кое си струва да се съхрани и кое не. Напротив, смисълът й се изразява в това, че в нея читателят може да намери каквото търси, а не само каквото е препоръчително да се чете. Именно затова е библиотека (при това централната за страната), а не училище, литературна критика, родителско тяло или цензура.

Във възбраната нямаше и логика. Ако причината бе в естетиката на четивото („лоша литература“), то жълтата преса далеч не съставлява най-долното естетическо ниво, което можем да срещнем в самата Народна библиотека. Какво да кажем тогава за многобройните панаирджийски стихосбирки, войнишки песнопойки, любовни писмовници, гадателни брошурки, трактати на самоуки юродивци и полуграмотни политически памфлети, чието съхранение никога не се е проблематизирало? Те по-качествени ли са? А в случай, че не са, и на тях ли ще им дойде ред за боклука? Ако в. „Папарак“ стои „отвън“ заради естетическа убогост, защо е „вътре“ куриозният му събрат „Чеплю“, който е бил неграмотен дори за съвремието си (80-те години на ХІХ век)? В сравнение с него, от „Папарак“ се излъчва едва ли не аристократична начетеност.

Или да предположим, че разделителен белег е давността: като мине време, ще ги събираме, но сега не. Тогава следва въпросът, колко трае карантинният исторически период за „долнопробните“ издания? И има ли сигурност, че докато трае, няма междувременно да се загубят отделни броеве, да не говорим за цели течения? Не е ли по-добре направо да си влязат вътре и да се изчерпи темата веднъж завинаги?

А може би доводът за несъбирането е „лъжата“: жълтата преса лъже. Тогава какво да кажем за „Работническо дело“ – там по-малко ли се лъжеше, че днес все още стои на най-лично място „вътре“? Колко по-малко лъжат сегашните „сериозни“ ежедневници? С тях библиотеката също няма проблем, иначе щеше да им маха „лъжливите“ страници и да оставя само „правдивите“. Няма проблем и със „сивия поток“ на социализма. „Сивото“ по-ценно ли е от „жълтото“?

На пръв поглед проблемът е ясен: според масовото убеждение, това са скандални неща. С идването си в края на 1989 г. демокрацията донесе, освен политически свободи, и някои неприятности. Тя уж отърва публичното слово от прангите на социалистическата цензура, но в резултат то не просто се освободи, а направо се разпищоли. С други думи, свободата на словото се изроди в свобода да клеветиш и псуваш когото си искаш, без да търпиш последствията за това. Според някои академични интелектуалци, чиито мнения бяха особено влиятелни през втората половина на 90-те, тъкмо вестниците, със своето агресивно езиково възпроизводство, създадоха престъпните социални групи в зората на демокрацията[11].

Разбира се, конкретната възбрана над жълтата преса в библиотеката е инстинктивна реакция – не към конкретни аспекти, а към цялото явление. В нея има много повече паническо отреагирване спрямо нещо могъщо и застрашително, отколкото анализ. И това не е за чудене. В началото на 90-те масовата култура влезе в публичната ни сфера отведнъж, по най-драстичния начин, без да има насреща си обществени норми и правни регламенти, които да я вкарат в що-годе приемлив коловоз. Тя завзе центъра на всичко, с всичките си възможни параметри, включително и най-нелицеприятните: евтина езотерична периодика, жълта криминална хроника, откровено порно, лигаво-сантиментална светскост. Материалите бяха написани надве-натри, снимките бяха повечето крадени, хартията пожълтяваше още в печатницата, а цветовете или избеляваха с аналогична скорост, или изначално не съответстваха на еквивалентите си в природата.

Повечето от тези издания вече не съществуват и ако човек тръгне да ги издирва, едва ли ще може да ги възстанови в пълен обем за библиотечните колекции. Но те са най-точното огледало на обществото ни в онези години – бедно, полуобразовано, изолирано, оскотяло, грубиянско, увълчено. Оттогава не ни дели много време, но въпреки разпознаваемите черти, които често пъти ни карат да настръхнем, разликите са очевидни. Да не говорим за обществото, там промените не стават така бързо. Но популярната периодика, поне от известно време насам, си вдига ценза. Оскъпява се. Изчиства се. И най-вече, разслоява се на все по-сложни нива, на мястото на предишната блатна хомогенност.

Може да е на пръв поглед странно, но срещу „онази“ литература на 90-те не се повдигна никога такъв силен публичен резонанс, какъвто има през последно време срещу „жълтите“ вестници. А простъпките спрямо „добрите нрави“ бяха къде-къде по-драстични. Системна критическа реакция се усещаше предимно в интелектуални кръгове – сборници с доклади от конференции и семинари, статии в „Култура“, „Капитал“ и „Литературен вестник“. Но това бяха изолирани ниши на професионална публичност, които почти нямаха връзка с голямата медийна рампа, тъй като интелектуалното съсловие, поради факта, че беше ударено икономически, изпадна под прага й и изгуби чуваемост. На „рампата“, извън инцидентни припламвания, особена критика нямаше.

Два са факторите, които определят тази историческа разлика. Икономиката се направляваше от групировки под публичността – неогласени съчетания между политически партии и престъпни банди – и именно те налагаха избора си на системи от културни знаци. От друга страна, широкото гражданство нямаше достъп до информация за тези скрити движения и улавяше само оповестения им най-горен слой – междупартийните борби. Съответно, масовото съзнание беше обсебено главно от политика и рязко по-малко го интересуваше, да речем, нуждата от хигиена в централното градско пространство. Но сега, при цялата делегитимация на политическата класа, при цялото повсеместно възмущение срещу корупцията и престъпността, вече има консенсус в обществото и сред политиците относно приоритетите на страната. А където политиката започне да се разрешава, на нейно място се изстъпват с аналогична болезненост проблемите на културата.

2

За да стъпим оттук нататък на по-предметна почва, възнамерявам да цитирам една илюстративна серия от „жълти“ заглавия. Тъй като темата е заразена с предварителни очаквания – да не кажа „убеждения“ или дори „травми“, – държа да поясня, че подборът е осведомителски, в плана на „тези заглавия са достатъчно представителни за по-нататъшното ми разсъждение“, а не хигиенистки, т. е.: „Ето с какво, ха-ха-ха, не трябва да си мърси сетивата културният човек, да не говорим интелектуалецът.“ И тъй като всяка селекция трябва все пак да започне и свърши някъде, моята се ограничава с броеве на вестниците „Шоу“ и „Уикенд“ от периода януари-септември 2005 г.:

„Портрет на Слабаков проплака“ (Ш, 1, 6-12.І.)

„Росица Кирилова: Мъжът ми ме заключваше“ (Ш, 34, 25-31.VІІІ.)

„Орел спасява дете на бялото братство“ (Ш, 34, 25-31.VІІІ.)

„Чудодейна икона преследва Георги Първанов“ (Ш, 34, 25-31.VІІІ.)

„Изнасилен бодигард отряза пениса на своя мъчител“ (Ш, 39, 29.ІХ.-5.Х.)

„Смърт в момент на оргазъм“ (Ш, 39, 29.ІХ.-5.Х.)

„Ротвайлерка наръфа задника на Стефан Цанев“ (Ш, 33, 18-24.VІІІ.)

„Глория иска мир с Ивана“ (У, 38, 17-23.ІХ.)

„Ани Салич и Векилска спрели да кърмят“ (У, 39, 24-30.ІХ.)

„Азис слабее рекордно“ (У, 39, 24-30.ІХ.)

„Явор Милушев се натиска за пост при Ламбо“ (У, 39, 24-30.ІХ.)

„Снаха изсмуква Гого от Тоника“ (У, 40, 1-7.Х.)

„Зуека не харесвал заместника си Мамалев (У, 40, 1-7.Х.)

„Ваня Богатинова чакала момче, ще го кръсти на Иво Танев“ (У, 40, 1-7.Х.)

„Забраниха на Станишев да се подстригва“ (У, 40, 1-7.Х.)

„Любовницата на Тошо Тошев лъсна по цици“ (У, 40, 1-7.Х.)

„Как Никола Анастасов срещнал извънземни край Златица“ (У, 40, 1-7.Х.)

С тази подборка далеч не изчерпвам любопитните заглавия, но за момента и тези стигат. Тъй или иначе, през последните десетина години в публичното ни поле се е образувал по адрес на горната стилистика характерен тип охранителен дискурс, който излъчва три основни тези:

1. Жълтата преса е нещо много лошо.

2. Жълтото не е съсредоточено в определен сектор от медийното поле, а го прорязва цялото. (Обикновено тук следва уговорката, че отбрани издания като вестниците „Дневник“, „Капитал“ и тук-таме „Сега“ правят изключение.)

3. Интелектуалецът и изобщо културният човек не бива да си цапа ръцете и задръства ума с жълта преса.

По отношение на обхвата си, трите тези влизат една в друга като матрьошки. Най-широка е първата. Споделят я кажи-речи всички сектори на обществото. Някои от тях изразяват тезата по-агресивно, други – по-страдалчески, но тъй или иначе, по въпроса, че „жълто“ значи „лошо“, че е недостатък, граничещ с порок, цари повсеместно единодушие. Често пъти мненията в тази насока са изразени толкова категорично, че сякаш авторите им едва-едва ги удържат да не се разгърнат в апели за забрана. Понякога не ги и удържат, особено в сферите на неафишираната публичност, каквито са интернет-форумите. Там езикът и мислите са освободени от формалната етика, която се чувстват длъжни да спазват в „официалните“ медии, и затова често пъти звучат драстично, но огласяното по такива места е доста точен барометър за идейните тенденции в социалното ни поле.

Втората теза е специфично интелектуална. Тя постулира дистанция между себе си и масмедийното поле, придавайки му, с широк замах на четката, свойството „жълто“. Чисто жълти от тази гледна точка са например „Уикенд“, „Контра“, Папарак“, „Шоу“, а хибридно жълти – вестници като „Труд“, „24 часа“, „Стандарт“, заедно с огромната част от кабелните телевизии. От същата гледна точка, опозицията „нежълто – жълто“ е синхронна с опозицията „висока – ниска култура“. Високата култура (класиката и препоръчителната съвременност) се състои от отбрани стойности или поне се отличава с някаква степен на охладена промисленост. Ниската е общо взето сбирщина или още по-лошо – клоака, остатъчна колекция, това, което не е влязло във високата култура поради бездарие или графомания. Същата обича най-вече сензациите. Афектна и меркантилна е. Манипулира ловко емоциите на простоватата публика, за да изтръгне от нея последните й стотинки. Това тя нарича „свободен пазар“. И понеже живеем в трескав, хаотичен период, обсебен от слободия, опасенията са, че „жълтото“ има условия да се разпространява неограничено из публичното поле – и че на всичко отгоре го прави.

Позицията е нелишена от основание, доколкото между „жълтата“ и „бяла“ журналистика действително пробягват линии на тематично и тук-таме стилово родство. Но и тук се удряме в горния проблем. Кой държи патента над позитивните стойности, че на контрастен принцип да изобличим жълтата преса в лъжестойностност? Това не са даже горепосочените „Дневник“, „Капитал“ и „Сега“, доколкото можем и в тях да проследим успоредиците между спонсорите и идеологиите им. Фактът, че те се самозаявяват за „сериозни“ и спазват регламента на „сериозността“ – редуцират развлекателността по страниците си, привличат за коментатори групички от хуманитарни интелектуалци, – не ги прави по-достоверни или съдържателни, а ги превръща най-вече в лицеприятни носители на престиж, в безобидни знаци за взаимно разпознаване на колеги или на хора с близки социални ценности.

Несъответствията, които споменавам дотук, очертават една картина на хронична концептуална недостатъчност. Кое е точно „жълтото“? Знаем ли го? Имаме ли прецизна дефиниция? Ще сбъркам ли, ако кажа, че нямаме? И последно, но не по значение, разпознаваме ли спецификите на българското жълто в сравнение с чуждите? Защото и те съществуват.

Що се отнася до третата теза, тя не е просто невярна, а заслужава неуважение поради изумителната си теоретична уязвимост. Нещо повече, самото й наличие свидетелства за опасен пукот в долния праг на интелектуалното себеизживяване. Разбира се, критическото отношение е нужен аспект не само на интелектуалното мислене, но и на мисленето въобще. Но да се демонстрира липса на любопитство към цял един огромен сектор от полето на културата, все поради идеологически, тематични или естетически разминавания с него, да се извежда тази липса на любопитство в емблема на колективен идентитет – това, с други думи, означава да се дефинира интелектуалеца твърде неласкаво като „единствената категория хора, която се гордее със своето невежество“. От което на свой ред излиза, че той (за разлика от всички останали) гради статута си върху някакъв личен недоимък. Естествено, никой не може да бъде заставян да се интересува от дадена тема. Но да се смята за недопустимо самото интересуване от темата, това отива далеч от популярните представи даже за мислещия човек, камо ли за интелектуалеца. Последният би трябвало да се отличава по-скоро с дистанция на наблюдението, а не с ескейпизма си. Ескейпизмът е родствен повече с поезията, особено от едно определено ниво надолу.

Куриозното в тази ситуация е, че жълтата преса също споделя преобладаващите мнения за себе си, без идеите за забрана. Тоест и тя вярва в ценностите на съвместното поле, като съществува опряна не на тях, а само на конкретното си потребление, на пазара си.

Особено интересно явление през последните години е завишеният страх на медийното поле от идентификации с „жълтото“. Тенденцията е повсеместна, но обхваща особено силно тези медийни сектори, които са подозрително близко до „жълтото“ или дори неотличими от него за хора, незапознати с територията. Ето например, на 2 август 2006 г., по време на премиерата на новото светско списание ‘Story“, се извършва любопитен ритуал за прогонване на някои от видимо най-ужасните бесове на светската периодика, особено по-евтината:

„В градината на клуб Червило, Мис България 2006 Славена Вътова и Мис България 2005 Росица Иванова ‘измиха’ от ръцете си жълта боя, символизираща жълтата преса.“

Малко по-надолу в този информативен откъс, взет от интернет-сайта „News.bg“, срещаме и сведение за програмата на дебютиращото издание, форматирана пак като скрито противопоставяне на „жълтия“ опонент:

„Читателите ... ще имат възможност да узнаят нещо повече за любимците си – да надникнат в луксозните им домове, да видят местата, на които почиват, любимите им бижута, предпочитаните от тях бутици. Издателите обещават достоверност на звездните истории и уникални снимки на знаменитостите.“[12]

Данни за събитието, форматирани по подобен начин, откриваме и в бр. 32 на сп. „Блясък“ (аналогично на „Story“, но по-евтино издание) от същата година. Тъй или иначе, описаният ритуал е симптоматичен. На пръв поглед, той е представен като борба на добрите нрави и професионализма срещу лъжата и ниската естетика, дефинитивно отредени на жълтата преса. Но дали това изчерпва истината? Акцентираните подробности говорят по-скоро за опит да се отстрани от полезрението на потребителя потенциалната конкуренция. Описаната програма всъщност подсказва, че се създава нова медия, която не е информативна, а по-скоро рекламна, такава, която смята да изобразява светския живот и участниците в него от апологетична гледна позиция. Заявката е, че няма да се детронират, а ще се форматират величия. Новата медия оповестява, че няма да „лъже“, което в регистъра на неписаната реторика означава, че за всичко, което не е в угода на рекламираните фигури, само ще се премълчава[13]. С една дума, описаният ритуал представлява политически акт за включване на „Story“ към определен кръг от хора и капитали, както и за отстраняване на заплахата от критика или изнасяне на нелицеприятни данни. Можем да заключим, че борбата в полето на светската тематика не е борба между „истината“ и „лъжата“, а между „рекламата“ и „хулата“.

Ето сега за илюстрация четири кратки информационни парчета, появили се приблизително в едно и също време в споменатите по-горе представители на двата лагера „отсам“ и „оттатък“ „жълтото“. Те държат на фокус манекенката Ирен Онтева, отдавна утвърдена фигура на светско-медийната рампа, и са общо взето „поддържащи“: функцията им, тоест, е да крепят присъствието на „звездата“ върху споменатата рампа в периоди, когато с нея не се е случило нищо по-специално. Първото е в „Story“[14] и представлява кратък текст в долната част на голяма луксозна снимка, заемаща цяла страница и поместена под рубрично заглавие „Светските събития на седмицата“:

„Ирен Онтева за пореден път организира конкурс за красота, в който короната грабна 18-годишната Ева Лалова. Миската бе толкова щастлива, че не пропусна да се снима усмихната до идола си и един от най-популярните топ-модели у нас – Ирен.“

Незнайният автор на горния текст показва, че има известни проблеми с писането. В разстояние само на едно изречение (първото) той/тя успява да постигне две двусмислици. Най-напред, не се разбира дали Онтева е организирала конкурс за красота или „за пореден път“ е устроила на първото място в такъв конкурс „18-годишната Ева Лалова“. Не става съвсем ясно също така короната ли е грабнала Ева Лалова или Ева Лалова – короната. Последната двусмислица, впрочем, е плод на синтактичен рецидив, който вече е почти норма в популярната периодика, така че би било пресилено да я смятаме за кой знае каква простъпка.

Но не граматичните параметри на написаното определят статута му в медийното поле. Решаваща е самата медия – списанието. С цената си от 1.80 лв[15] то принадлежи към по-скъпия и престижен слой на светската периодика, придавайки към тази сума аналогично добра хартия и преобладаваща цветност на снимките. Афишираната ориентация на текста е да „информира“, съчетана, разбира се, със споменатата му вече функция да поддържа присъствието на „звездата“ върху медийната рампа. Водещ е обаче образът (по-скъпоструващият елемент) – не текстът.

Второто фигурира в сп. „Блясък“ (цена 0.99 лв), и е монтирано под умалена, но все пак цветна снимка на Онтева, хванала дружелюбно за ръката Жасмина, асистентка в популярна тв игра:

РЪКА ЗА РЪКА

Мили дами, спомняте ли си в училище коя ви беше най-добрата приятелка? И колко неразделни бяхте и как за ръчичка се държахте? Е, щом си спомнихте, сега разбирате ‘вечното неразделно приятелство’ между красивите блондинки Ирен Онтева и Жасмина. Неотдавна ‘Блясък’ ви разкри, че първата избира облеклото на асистентката от ‘Сделка или не’. Сега пък виждаме, че Жасмина нещо май е разстроена и Ирен я утешава. Дай Боже, всекиму такава приятелка!

Цитирам текста дословно, с оригиналния синтаксис и пунктоация, които също издават известна, макар и по-мека колебливост в боравенето с писменото слово. Но не това е основното в случая. Образът тук пак е по-важен от текста, но последният е разгърнат до кратко есе, т.е. група сюжетни маркери, които читателят сам да раздипли в сюжет. Предназначен е за изчитане, а не само за машинално сканиране от читателския поглед, какъвто е текстът в „Story“. Освен това, с реторичната си конструкция той създава захаросан барби-ореол около двете медийни персони. Фактически, това му е основната цел: да поддържа в изрядно състояние рекламната им опаковка.

Ето и друг къс материал за Ирен Онтева, поместен този път във в. „Шоу“. Снимка няма. Парчето е поместено на с. 3, най-горе вдясно:

ИРЕН ОНТЕВА НЕ ПРАВИ ПЛАНОВЕ ЗА СКОРОШНА СВАТБА

Ирен Онтева, която хвана букета на сватбата на Жени Калканджиева, не прави планове за скорошна сватба с италианския си приятел Давид. Твърди се, че италианецът подарил на манекенката чисто ново порше за рождения й ден. Скоро двамата отново заминават за родината на гаджето й.

Информацията е положителна както горните две. Но прави впечатление, че тази е по-отривиста и суха, по-разнообразна лексико-синтактически и най-важното, по-прецизно държи под око широкия контекст около „звездата“. Предишните два текста стесняват фокуса само до конкретната ситуация около нея (конкурсът, дружбата), докато третият ровичка за детайли, без значение дали лицеприятни или нелицеприятни. Пряка хула тук няма. Но във всеки случай „поршето“ е по-двусмислен детайл от „трогателното приятелство“, рискуващ по-скоро да орони захаросаната опаковъчна глазура на стила, отколкото да я възпроизведе, защото е в еднаква степен емблема на лукс и повод за подозрение в амбициозно притворство: един вид, „ей, уреди се тая, налапа богатия италиански шаран и сега му смуче паричките“.

Четвъртия и последен текст, свързан с манекенката, цитирам от в. „Шок – оригиналът“, издание на „Ню Медия Груп“ – агенция, която води понастоящем извънредно сложна борба за оцеляване в публичната територия. Озаглавен е „Ирен Онтева лъже, че е приятелка с Брус Уилис“. Този материал, както си личи още от подзаглавието („Манекенката подкара Порше кабриолет, подарък от италиански баровец“), също отбелязва подарената луксозна кола и националността на интимния дарител, само дето името му, кой знае защо, е британизирано на „Дейвид“. Но по-съществени са някои други разлики. Сбитата светска клюка горе се е превърнала тук в разгърната история със сюжет и даже с „цитирана“ (най-вероятно импровизирана) реплика:

„Не мога да повярвам, че ми подари толкова скъпа кола, изобщо не съм очаквала – вълнувала се Онтева.“

Но има и допълнения, при това нелицеприятни, към които още заглавието насочва читателския поглед. Манекенката и приятелят й, както твърди вестникът, отпразнували рождения й ден на о. Сардиния, обслужвал ги собственикът на заведението. По едно време на една от съседните маси седнал актьорът Брус Уилис и Онтева го склонила да си направят няколко съвместни снимки. Следва идейният фокус на материала, който можем да причислим към реторичния регистър „гледай тая какво се надува“:

„Сега навсякъде се фука с тези снимки, все едно с Уилис са първи приятели – шушукат из светските среди.“

Тази интрига е центърът, а всичко останало – периферия. Не случайно целият материал е обрамчен от две снимки, първата на Онтева, втората на Уилис, под които съответно четем:

Ирен – красива, но лъжлива

и

Брус Уилис едва ли е чувал за Ирен Онтева

Последното нещо, което може да се каже за този материал, е, че е безпристрастен. Напротив, изграден е на принципа на словесната карикатура. Измежду стотици възможни детайли е избран един, който е осветен оценъчно като „недостатък“, а после е уголемен рязко на фона на останалите. Получава се ефект като в разказа на Джером Джером за фотографа любител, на чиито снимки човек с брадавица ставал брадавица на фона на човек. И ако при него това е било неволен грях, при това в зората на снимачното изкуство, то тук очевидно имаме работа с реторична композиция, принадлежаща към матрицата на жълтия жанр.

В други текстови параметри контрастът в насоките на всички тези издания е далеч по-очебиен. Процентът присъствие на чужди „звезди“ спрямо родните е най-голям в „Story“, по-малък е в „Блясък“ и най-минимален е в жълтата периодика. Преобладаваща реторика в „Story“ е уравновесената апологетика, в „Блясък“ предпочитат задушевния сантиментализъм, а в жълтите издания (поне що се отнася до светската информация) са пристрастени най-вече към хищното махленско любопитство, вариращо в различните издания между хлевоустие и злословие. Споменатият брой на „Story“ е съсредоточен около сватбата на Жени Калканджиева, собственичка на модната агенция „Визаж“; още на корицата виждаме снимка на новобрачната двойка. „Блясък“ също отбелязва светското събитие, но на корицата му виждаме Анджелина Джоли. В добавка, броят е прихванат с телбод в инфоброшурка за пластичните операции, на които се подлагат „звездите“, увенчана най-отгоре с авторекламен надпис: „Какво са звездите без БЛЯСЪК“.

Борбата около границата на „жълтото“ свидетелства, че в момента полето на популярната медиакултура е в процес на сложно деление. Играчите са нараснали по брой и ресурси и това, което не могат да си поделят без борба, е символният капитал в територията. Тъкмо в този контекст следва да тълкуваме, освен редица други неща, и сблъсъка между най-популярния тв водещ през последните години Слави Трифонов и една група от жълти вестници, който започна през 2005 г. и приключи с противоречив резултат на следната година.

3

Но да се върнем на цитираните в началото заглавия от „Шоу“ и „Уикенд“, които – пак подчертавам – не са произволна сбирщина. Без да изчерпват ветрилото от налични или възможни теми, ракурси, стилове, те са достатъчно представителни и за своите, и за останалите издания от този тип: двете впрочем са сред най-популярните от рода си, тъй че си имат серия от по-маргинални имитатори. Хартиената ни публичност е всъщност поточно поле, в което вестници от рода на „Стандарт“, в съчетание с част от притурките на „Капитал“ и някои други издания, все по-очевидно се превръщат в популяризирани, „олекотени“ версии на ВАЦ-овата преса и на свой ред служат за информационно-стилови ориентири на „следващите в опашката“ – представителите на дефинитивно жълтата преса.

Тук, естествено, не изчерпвам модела на медийното ни поле, а само щрихирам интересуващия ме сектор от него. Във всеки случай, двата вестника, които имам предвид, са стандартно „жълти“. Те се състоят предимно от дребнотемни новини (клюки) и държат на постоянен фокус сензацията, а за фон – обикновено в съчетание с буквални сензации, но не непременно – използват сензационна тематика (духове, зодии, знаменитости) и афектна стилистика (пищни епитети, глаголи с трескава семантика и пр.).

Оттук обаче тръгват и някои разлики. Макар да целят приблизително една и съща публика, двата вестника имат разминавания във фокуса на пазарните си дирения. Това е очевидно дори само ако хвърлим бегъл поглед към горните заглавия. „Уикенд“ е зает основно със светски клюки, с интимни факти и слухове около медийни личности. Предпоставеният модус е „докосване до славата, блясъка и богатството“ (символичното движение „извисяване оттук-нагоре“) или „интимизиране на недостижимо високото“ (символичното движение „слизане/смъкване отгоре-насам“). Втория можем да го дешифрираме реторически и като „ех, и те са хора като нас“.

Характерно за този тип преса е, че в нея са на фокус най-близкият възможен план (т. е. „ние“ читателите, „ние“ списващите вътре) и най-далечният („звездите“, около които текат съответните сюжети). Отсъства средното пространство, което е извън непосредствената махленско-интимна близост, но свършва преди началото на осветената медийна рампа, преди „славата“ и „блясъка“.

Това е общото, но вътре и около него текат различия. „Уикенд“ е като че ли по-амбициозният в статутно отношение вестник. Той се опитва да гради салон и да битува в него, конструира се като че ли по един по-папарашко жълт, по-еврожълт маниер. С тази си ориентация, вестникът фактически аспирира към публиката и статута на „Блясък“ и даже към по-непретенциозните слоеве от публиката на „лайфстайла“: „Его“, „Едно“, „Плейбой“. Тук-таме се кичи със знаците на високата култура в нейните литературни, а и политически жанрови въплъщения. Така например, на страниците му от няколко години се провежда литературен конкурс за написване на любовно стихотворение, като в журито участват хора, изявявали се с претенции към членство в „сериозната“ литература, макар и в доста различни нейни сектори – Евтим Евтимов, Надя Попова, (допреди две години) Йордан Ефтимов. В периода, когато партията „Атака“ бележеше пикова популярност, вестникът афишираше почти нескрита симпатия към нея. С една дума, в своите явни аспирации вестникът върви „нагоре“, амбициран е да трупа определена форма на престиж, да овладява по-високи и по-високи статутни нива. В тази избрана от него посока той постепенно отива към модела и формулата на европейската популярна преса (британския „Сън“, немския „Билд“ и др.)[16].

„Шоу“, както вече споменах, споделя едно голямо общо поле с „Уикенд“. Съществена част от материалите в него са изчистени светско-сензационни текстове. Но между двата вестника има и несъвпадение в общите граници на предназначението. „Шоу“ отрежда завишено внимание на два типа информационни конструкти: на будоарната и на езотеричната вест.

Тук отново имаме едно размесване на най-близката и най-далечната перспектива, с почти пълно отсъствие на „средното“ пространство. Будоарната вест обозначава най-близката възможна перспектива, една махленско-интимна визия, също като надникване над перваза на прозореца в спалнята на съседа или като обмен на актуални местни информации през комшулука или тясната уличка в махлата. Употребявам съвсем умишлено думата „вест“, а не „новина“. Защото докато „Уикенд“ конструира своята информация преобладаващо във вид на папарашки клюки, т.е. на новини или факти от живота на звездите, то „Шоу“ конструира предимно „слухове“, т. е. вести, дошли по устен път незнайно откъде.

Типичен пример е статията със заглавието, което увенчава горния списък: „Портрет на Слабаков проплака“. Тя има и дълго подзаглавие-резюме, което ни информира за следното:

„Сълзи от миро прокапали от портрета на актьора Петър Слабаков. Автор на картината е ловешкият художник Димчо Димитров, а чудото стана по време на самостоятелната му изложба в Севлиево. Това разказа очевидката Стефка Николова от Ловеч.“

Самата статия доразказва историята, обогатявайки я с повече детайли. В резюме, очевидката Стефка Николова и още десетина нейни съграждани пенсионери отишли на кратка екскурзия в Севлиево, според възможностите си. По едно време групата се отбила в местната изложбена зала, привлечена от обявата, че „творец ловчанлия гостувал с тридесет и три свои платна в едно от най-богатите селища в Мизия в момента“. Пасажът явно се старае да компенсира липсата на културен капитал в съответното място с икономически, но не това ни е най-важно в момента. Та докато разглеждали, Николова, с приближаването си до портрета на Слабаков, забелязала, че очите му сълзят. Попила ги, но те пак избили, а в залата междувременно се разнесло „благовоние на миро“. Оттогава Николова задълго загубила съня си и не могли да й помогнат никакви приспивателни или други по-народни средства. Но дошъл, забележете, именният й Стефановден, когато й се явил белобрад старец (анонимният разказвач-журналист не уточнява характера на явяването – насън ли е било, или наяве) и й казал да разкаже на всеослушание за случката, ако иска да върне съня си. Послушала го тя, като за целта очевидно й се явил изневиделица кореспондент на „Уикенд“, и нещата се оправили. В заключение, Николова тълкува преживяното в смисъл, че „през 2005-а България навлизала в драматичен за историята й период“.

Ако знамението не е разработено в редакцията на вестника, а автентично, то тълкуването май не е съвсем далеч от фактите, но не за това става въпрос. Сюжетът е сам по себе си знаменателен. Най-напред, той не е чужд на високото в културата (в случая живописта), не го отхвърля или подминава с пренебрежение. Напротив, признава го и го утвърждава по своя иначе крайно скромен начин. Интересното при него, обаче, е, че вплита високото изкуство в сюжет, който се развива изцяло извън София, припламвайки за кратко в публичното ни пространство по късата отсечка Ловеч-Севлиево. Вестникът, тоест, вади събитие от анонимното поле на културната периферия. Излиза, че на такова голямо разстояние, условно казано, „от центъра“, също както по средновековните географски карти, могат да стават странни неща, да бродят чудовища, да се случват фантасмагории, чудеса, знамения. Или най-малкото, там е къде-къде по-естествено да се натъкне човек на подобни неща.

За пенсионерката Стефка Николова случката очевидно е знамение, но каква е тя в рамките на вестника, където е поместена? Там тя е новина, конструирана като слух. Тоест „Шоу“ конструира устна връзка между себе си и публиката. Вестникът избягва да подчертава писмения си характер именно на вестник, а акцентува върху устните, предписмените параметри на комуникацията, сякаш цели да привлече вниманието на една не просто неграмотна, но и никога не видяла писмо публика. Фактически той работи в рамките на популярния народен анекдот, на лакърдията, на увлекателно разказаната небивалица – това, което на английски носи названието „tall tale“, а в нашата традиция го имаме в най-чист вид при историите за Хитър Петър и Настрадин Ходжа.

Тук бихме могли да се запитаме относно проблема с лъжата и истината и тяхното съотношение в тия, да речем, „жълти“ текстове. В жанра на небивалицата, обаче, опозицията „лъжа-истина“ не работи, защото става дума за устна история, която няма за цел да каже истината, а да разкаже нещо увлекателно. Тя работи в жанра „развлечение“. Историята, поне по презумпция, се предава от уста на уста, всеки разказвач изменя или притуря нещо и тя полека-лека се очиства от легитимираща конкретика (която удостоверява истинността на разказаното), както и от неоптимизирани за възприятието аспекти. Разказвачът има не само правото, но и неписаното задължение да измисля само и само публиката да остане до края със зяпнали уста. Историите от този тип неслучайно добиват част от параметрите на карикатурата: чертите на героите и очертанията на събитията добиват хиперболична изпъкналост, едни преувеличени мащаби, които понякога може да събуждат смях като при карикатурата (да си припомним класическия инвариант на небивалицата „Барон Мюнхаузен“), но по-често имат за цел да предизвикат изумление, почуда, почесвания по тила и цъкания с език. Съответно, мястото, където е възникнала историята, е по необходимост някъде далеч, вдън земя, оттатък хоризонта на усвоения от слушателите свят. Такъв свят, по презумпцията на форматираните по този начин истории, действително има – дори сега. Това е светът преди кораба, влака и автомобила, преди масовите средства за комуникация. Или в конкретния случай с портрета на Слабаков, това е светът отвъд София, в провинцията, която съгласно кастово конструирания регламент на българската култура отстои на безкрайно далечно разстояние от „центъра“ и поради това там, в мрака на онази анонимност, е възможно да се случи какво ли не.

„Уикенд“ работи повече в регистъра на опозицията „лъжа-истина“, понеже конструира материалите си като информация. Но пък тематичният план, в който предпочита да се движи, е толкова частен, че също не е чужд на облика и внушението на слуха или лакърдията (в смисъл на „така го чух от комшийката на Лили Иванова, пък дали е истина открай докрай не мога да кажа“). Говоря – пак повтарям – за реторични конструкти, а не за факти на лъжа или истина. Това изнасяне към несериозния или недоказуем план всъщност е основно средство при двата вестника за защита срещу цензурна атака.

Тук му е мястото да отбележа, че „Шоу“, от своя страна, не е еднопланово устен вестник, изчерпващ се с безобидната си развлекателност. Системното му битуване в жанра на слуха, вестта и небивалицата изглежда предизвиква в съзнанията на конструкторите му известно усещане за дисбаланс, защото в една солидна част от тялото му се поместват материали, които са завишено фактологични. Те са разделени рязко на обемен принцип помежду си – част от тях са съвсем кратки, други са на по цяла страница или почти толкова. Дългите са в повечето случаи интервюта с актуално известни личности или ретроспективни статии за неосветени подробности от социалистическото минало. Кратките са преобладаващо светски, но пак циркулират напред и назад в историята или нагоре-надолу по стилистичните нива. Тия вариации често съжителстват на една и съща страница. Така се получава една стилово-хронологична еклектика, която умело щурмува любопитството на широк сектор от публиката. Ето пример. Редом със споменатата ротвайлерка, която сръфала задника на Стефан Цанев (влизайки по този начин в категорията „любопитни факти от сферата на културата“), и няколко еротично центрирани заглавия като „Публичен оргазъм във Варна“, „Взривяването е по-възбуждащо и от секса“ и „Извадих сутиен от джоба на Гриша Филипов“ (това последното от интервю с наш фокусник), фигурира и трезво историческото „На 25 август 1999 година гръмнаха мавзолея на Георги Димитров“.

Вестникът помества и пакети от съвсем кратички вести, които вървят под рубрики с относително устойчиви, но склонни към вариации заглавия: „Ситнежи“, „Градски легенди“, Слухове и коментари, „Вярно ли е, че“ (под това последното следва задължителен отговор-потвърждение или отговор-отрицание). Разликите в заглавията на рубриките не съответстват непременно на разлики в естеството на текстовете под тях. Общата им ориентация е към ефекта на легитимната интрига, т.е. към създаване на впечатление у читателя, че е научил нещо хем сензационно, хем проверено. Това, разбира се, е реторика, а не характеристика на съдържанието, но е важно да се има предвид. Независимо какво предлага, вестникът явно държи да покаже, че работи в жанра на истината.

И „Шоу“, и „Уикенд“ се събират върху солиден къс обща територия – всъщност по-скоро нагласа, отколкото територия. И двете издания споделят принципно „бароково“ отношение към високата (или официозната) култура на момента. Този реторичен барок се състои отчасти от респектирани подражания на „високото“, отчасти от нелицеприятни задявки с него, включващи в различни моменти ирония, демаскиране, монтаж. Монтажът се проявява, например, при блоковете снимки от миналото (фоторубриките „О, минало незабравимо“ и „Помните ли този свят?“ в „Шоу“), докато иронията и задявката са почти задължителни в заглавията, където фигурират имена на известни дейци на културата. Тук жълтата преса не изпълнява функцията на пошло, а на развлекателно хумористично-сатирично четиво от типа на някогашните „Българан“, „Барабан“, Кво да е“ и др.

Интересното е, че това пространство би следвало да се очаква да бъде заето в новия ни период след 1989 г. от в. „Стършел“. Но „Стършел“ точно в новия период демонстрира колко органично е бил свързан с дотогавашната соцкласичност на културата. Той предприе една политико-партийно-литературна ориентация и така и не зае достъпното вече широко общокултурно поле на незлобливия, че и на злобливия (но винаги здравословен) шарж, на задявките с културните претенции и прочие неща от този род. Нещо повече, много често громеше жълтото, популярното, развлекателното от позицията на здравия вкус и високата култура. Освободи се фактически едно широко пространство в културата, където, вместо да бъдат поразени навеки от жилото на „Стършел“, се настаниха съвсем удобно именно „жълтите“ вестници.

Пряко свързан с този реторичен план е и планът на демаскирането. Разликата е само в това, че в него няма хумор. Не много често, но все пак достатъчно често в жълтите вестници попадат изобличителни материали, които не биха могли да се появят в централните ежедневници, поради наличието на приятелски връзки или интереси от различно естество. Попадат също така и кратки недоказуеми материали, които уж мимоходом осветяват неосветени страни от публичното поведение на известни личности. Заради някои от тия материали човек може да се запита дали жълтите вестници сами създават своята „жълтост“ или така ги реторизира високото медийно поле, от страх да не би някой негов любимец да бъде разобличен.

От всичко казано дотук следват три извода. Първият е, че формулата на българското „жълто“ не следва да се очаква, че ще си схожда с тази на английското или немското „жълто“, не заради друго, а защото публиката му е по-различна. Тя е по-локална, по-малко мобилна, повече устна и отдалечена на голямо разстояние от „микрофоните“ на публичното пространство. Традиционно, тя е и по-нечетяща, но не това е най-важното. По-важното е, че е разединена като обществото ни, поради което никой от популярните вестници не е в състояние да измести другите и неизбежно се ориентира към някой сектор от нея. Както „Уикенд“ към по-светската, градска и столична публика, докато „Шоу“ към по-периферната, провинциална, пасивна и анонимна публика.

Вторият е, че колкото и да са нежелателни явленията, съставящи жълтата преса, те не са болест, а по-скоро симптом, който иде от по-дълбоко ниво. В основата си проблемът се състои в традиционното кастово разпределение на властта у нас, в политиката, правото, обществото и съответно културата, а към нея и медийното поле. Тоест, имаме серия от контрастни опозиции, при това подредени вертикално, йерархично, с извисен и ярко осветен „горен“ член и смътен, сумрачен, мащабен, но пък тотално обезвластен и аморфен „долен“ такъв. Двучленната опозиция има много имена: център-периферия, столица-провинция, София-останалата част от страната, високо-ниско, власт-безвластие, факти-чудеса, образование-простотия, истина-лъжа, елит-плебс и т. н. В същото време, тази вертикалност на националното публично поле я поддържа в постоянен режим на ценностно недоразслоение, в една уравниловка, която се задава еднопосочно от „центъра“ и се изпълнява или имитира безпрекословно от „периферията“.

Третият извод призтича от втория: поради това, че българската култура е в ситуация на ценностно недоразслоение (т.е. има крайно хомогенен ценностен строеж), същият този строеж прозира през всяко нейно ниво, включително и през „най-ниските“. С други думи, колкото и да е „ниско“ дадено ниво или аспект на националната култура (разбирана като вместилище, а не като доктрина), то никога не е чак толкова далече от престижния й план, че да не го изразява или в някаква степен да не се влияе от него. Канонът тук прозира навсякъде или (малко по-иначе казано) се излъчва отвсякъде. Включително и от така наречената „жълта преса“.

4

Живея в София, но работя в Благоевград – преподавам в Югозападния университет „Неофит Рилски“. На работа отивам със служебен автобус. Пътят е малко над час и половина и повечето колеги разгръщат вестници. Аз лично спя, но понякога само си седя, слушам радиото, мисля си за разни неща, наблюдавам. Съвсем доскоро в автобуса се разгръщаха главно „Труд“ и „Стандарт“, тук-таме „24 часа“. От около година насам изниква и „Уикенд“ – без неудобство, съвсем категорично.

Искам да кажа, че в най-последно време „жълтото“ поле показва демонстративни признаци на движение. В синхрон, разбира се, с всичко останало. За това най-голяма роля има сривът на традиционния публичен кредит, вложен във „високите“ вестници. Те са дискредитирани заедно с политическото ни поле, с което отдавна показват странни признаци на взаимодействие и синхрон. Не случайно надеждите на публиката се преориентират към нелицеприятните „ниски“ издания като „Шоу“ и „Уикенд“, които днес почти са изчистили инерционно долнопробния си имидж и все по-очертано придобиват статута на граждански рупори. Ако запазят този статут и за в бъдеще, те ще продължат да растат в йерархията на полето. И обратно, ако нечии политически финанси успеят да ги завладеят или най-малкото да окупират сектори от тях, публиката много бързо ще усети това и интересът й ще отслабне. На тяхно място, за сметка на това, ще изникнат други.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

За времето и начините, по които го преживяваме

Автор: Златко Енев

Замислих се. Което е добър признак. Едно от най-големите чудеса на познатата ми вселена е начинът, по който мислите, веднъж пуснати на свобода, започват да създават свои собствени, сякаш независими от съзнанието кристални десени, в които по-късно човек с удивление открива структури, чието съществуване нито иска, нито пък е в състояние да обясни. Бог, Вселената или Подсъзнателното – онази свещена троица, която в собственото ми усещане изразява чрез различни думи едно и също нещо – отново си е позволила малка шега и е вложила в устата ти думи, чиято поява си остава тайнство. Приятно, възвисяващо усещане. Ако, разбира се, си успял да достигнеш мястото, откъдето става видимо, че играта на десените и структурите има само малко общо със собствената ти личност. Всичко тече – и това май си остава всичко.

Ах да, времето. Пред очите ми и до днес стои като гравиран – а и как ли би могло да бъде другояче? – онзи напълно ошашавящ момент от 1984, в който за пръв път чух „Кьолнския концерт“ на Кийт Джарет. Бях на гости на Тихо Безлов – по онова време той единствен сред приятелите ми имаше достъп до такива езотерики (че и добра стереоуредба на всичко отгоре). Тишето – щедър и благороден човек, ако и с нередки пристъпи на магарешки инат, който се напъваше да се състезава с моя собствен – ме финансираше често-често с по пет-десет лева, за да изкарам поредната сухоежбена седмица докато дойде пощенският запис от Преслав. Бяхме по на двайсет и нещо години, животът ни се определяше от напъните на тестостерона, чиито призиви дружно конвертирахме в жажда за знание, по липса на нещо по-земно – и копнежи, копнежи, копнежи… Върнете ми копнежите, само копнежите – и аз ще ви издам тайната на безсмъртието.

Та така. Седяхме в малката му стаичка, с масивно-еротичната рисунка на стъклената врата, сред непроходимия безпорядък от книги, Тишето както винаги приведен на стола си, готов за поредното предизвикателство, каквото и да е то – и по едно време, дали от скука, дали от някакъв вътрешен сърбеж, той се протегна, сложи тази касета в дека (хубав дек, японски, Боже как му завиждах за него!) и щракна копчето.

Там-тим-та-да-дим (там-дам, там-дам)… Там-тим-та-да-та-да-дим-дом-дом-дом-та-да-дим-та-да-дом…

Времето изригна. Времето изчезна. Успявах да регистрирам, че все още се намирам в някакво познато измерение единствено поради конвулсивно свитото гърло, което ми причиняваше неудобство и не ми позволяваше да се разтворя и изчезна, каквото беше единственото ми желание, единственият ми импулс. Тишето, който от край време си е бил скептик, ме поглеждаше през рамо и се подсмихваше – впрочем, това може и да си го измислям – в онзи момент едва ли съм обръщал внимание на такива неща. Все още не познавах Пруст, пък и – О, Боже! – какво общо може да има нещо толкова изтъркано и клиширано като позоваването на Пруст, когато става дума за времето – и абсолютно неизразимата магия на този миг, чийто адекватен израз биха могли да бъдат единствено сълзите. Времето и сълзите, защо ли тия неща са така неразривно свързани едни с други?

Спомням си, да. Или може би просто рисувам пред вътрешното си око един момент, който по някакъв начин подхранва увереността ми в съществуването на вечността. Седях или летях, или просто се носех нанякъде – интересно, в една много по-скромна, много по-избледняла версия усещането се завръща и днес, ето в този момент, когато отново слушам концерта, макар и отдавна вече да го знам буквално наизуст – та, седях там и напусках кожата и познатия ми свят, онзи толкова заплашителен свят на току-що преименувани турци, мустакати милиционерски старшини и опашки за сирене по „Витошка“ – и всичко ми беше толкова безразлично, толкова безразлично, Господи! Не, не безразлично … Всичко ми беше толкова понятно, толкова приемливо, толкова вечно. Кийт пъшкаше в своето си оргазмено преживяване на един миг, разпънат в продължение на тридесет минути … глупости, какво тук значат някакви си минути? – а аз мълчах и се носех … И се носех … И се носех …

Трак. Протягам ръка и затръшвам спомена. Защото тук – такава поне е идеята – трябва да става дума не за собствените ми илюзии, а за времето. Не че храня илюзията за съществуване на някакво различие между тези две неща. Но прозата също има свои собствени изисквания към времето – и основното сред тях е онова за неговата икономия.

Fast forward назад – четири или пет години по-рано, една от шуменските казарми. Бесният ни ротен командир – забравил съм името му, спомням си само онова измъчено от глупост и язва лице, на което бяха издялани като с длето всички фиксации на онзи народ и онова време – ярост, ярост, ярост! Боже, дали тези неща са поизчезнали малко днес? Впрочем, какво ли значение има пък това? – та този бесен човек, разкъсван от собствените си дребнави дяволи, беше юрнал цялата рота на някакво наказателно учение. Беше посред лято, всички с пълно бойно снаряжение и газове (маските де), часове наред под слънцето, залегни, стани, бегом три километра, пак залегни, пак се валяй из праха … И всичко това – сред протуберанси на групова омраза, каталептична, сковаваща омраза, която прави от човешките същества някакви полумаймуни, впрочем, какви ти „полу-“?

(Непрекъснато се улавям се, че в моментите, в които изпитвам липса на думи, се обръщам към името Божие. За да не обърквам никого, казвам тук веднага, че не съм християнин. Не знам дори дали вярвам в който и да било от известните ми богове, макар че Богът – така поне си казвам в моменти на блажено заслепение – живее вътре във всеки от нас. Та така – това само за да обясня защо и тук ми се ще да ревна – отново, и отново, и отново – О, Боже!)

Разбира се, този казармен спомен никога не би се вписал в една импресия, опитваща се да улови в думи преживяването на времето – какво ти време когато си изгубил всичко човешко у себе си? – ако не бях го преживял по един от най-незабравимите, а може би и най-смущаващите в живота си начини. Защото, докато момчетата от ротата танцуваха маймунския си танц, аз – Андрешкото – се бях скатал, буквално в последния момент, просвайки се по корем, а малко по-късно и по-гръб – само на метри от тях, сред високите до кръста плевели, опасващи учебния полигон – и така изкарах една неизвестно колко дълга част от деня, ни жив, ни умрял, питайки се всеки миг кога ли най-после някой от участниците ще направи крачка малко по-встрани и аз ще бъда открит – позорно, унизително, разголено – за да получа онова, което заслужава всеки, опитващ се да надхитри машинарията – а може би и другарите си.

Не си спомням особено много за онези часове. Беше жега и аз не можех да си позволя никакво движение, това май е всичко. Спомням си, Станислав Лем описва някъде в „Пирц“ един тест, на който биват подлагани всички кандидат-звездни навигатори – да лежат без каквото и да е движение толкова дълго, колкото могат да издържат, в някаква вискозна течност, поддържаща тялото на повърхността. Не че моето тогавашно преживяване би могло да се сравнява дори отдалечено с инквизиционния, макар и много елегантен, мисловен експеримент на Лем. Но усещането за безвремие – спряло време, умряло време, разложено време – ме преследва и до днес, когато ми се наложи да си припомням времето на собственото си участие – кратко, за щастие – в нещата нашенски (а може би просто човешки?). Да, за щастие или нещастие, през по-голямата част от живота си аз винаги съм бил наблюдател, но не и участник. Има и такива хора, факт.

И накрая, третият случай. Било е някъде в началото на 97-ма, мога да идентифицирам момента единствено поради факта, че дъщеря ми, която играе една от главните роли в него, беше в бебешка количка. Инак от онези години ми е останало малко, нещата са размити и неясни като на някоя от онези фотографии, при които експозицията е удължена до, да речем, безкрайност. И така, бяхме тръгнали с децата нанякъде, най-вероятно за балтийското крайбрежие, при дядо и баба, къде другаде ще е било? И на Източната гара, за зла врага, решихме да си спестим усилия и да вземем ескалатора, вместо да обикаляме из безкрайния подлез, предвиден за бебешки и всякакви други колички (не знам защо по онова време не е имало асансьор, във всеки случай ние НЕ взехме асансьор, това е сигурно).

Имаше доста хора, ескалаторът беше препълнен, но дори и сред тази навалица ясно се открояваше някакъв едър чичко – оказа се поляк – който влачеше със себе си два невъзможно грамадни полиетиленови сака, наистина невъзможно грамадни, препълнени със стока (бяха времена, в които все още много хора живееха от този род търговия – набързо до Берлин, два гиганто-сака пълни с нещо си, а после – каквото сабя покаже). Не знам дали нещо ми е подсказало, че се задава опасност. Спомням си, Дорейн беше поставила предните колела на количката на едно от стъпалата, поддържаше я в равновесие с немалко усилие, защото задните колела, разбира се, трябваше да висят във въздуха, за да може количката да остане в хоризонтално положение, аз се ядосвах, защото както винаги тя настояваше да го прави сама, без моя помощ …

И някъде в един от тези разтеглени до безконечност мигове, подсъзнанието ми – а може би по-скоро ъгълчетата на очите ми – започнаха да регистрират, че нещо не е наред. Във въздуха се носеше някакво безпокойство, хората мълчаха, нямаше никакви признаци на паника, но тишината беше една такава, много особена. Спомняте ли си онзи миг от „Недосегаемите“ на Брайън де Палма, в който детската количка се носи надолу по стъпалата? Ей такава беше тишината.

Погледнах нагоре – и козината ми настръхна преди съзнанието да е получило какъвто и да е разбираем сигнал. Полякът се беше заклещил – да, буквално заклещил – с огромните си сакове на горния изход на ескалатора и ние се носехме – бавно, бавно, бавно – накъм задръстеното отвърстие на тази човешка месомелачка. Бавно, много бавно.

Вижте, природата ме е надарила с изключителна бързина на реакциите – всичките треньори през живота ми са го потвърждавали, това не е просто моя собствена измислица. Единственият човек с по-бързи от собствените ми рефлекси, когото познавам, е брат ми (горкият, как ли се живее пък в една такава кожа). Когато бях по-млад, си мислех, че това ме прави по-добър, в смисъл, по-способен, от повечето хора. Дойде време да осъзная и това, че да си бърз не означава да си добър, даже напротив. Но това само между другото.

Да ви разправям, че времето спря, би било глупост, разбира се. Киното – да е живо и здраво – е запечатвало подобни мигове в хиляди, ако вече не и милиони еднакви като пословичните капки вода подобни сцени – движението замира, героят или героинята се втурва напред в някакво много дълго, много забавено и много съдбовно движение, за да успеем ние, зрителите, да видим в подробности какво се случва с времето в такива мигове. И времето изчезва …

Е добре, интересното на всичко това е, че човек изглежда е в състояние да наблюдава и самия себе си, отстрани. Спомням си, че започнах да слаломирам нагоре още преди да съм разбрал какво точно става, изблъсквах от пътя си всичко, което се изпречеше, без ни най-малка деликатност. Интересното е, че никой не протестираше, никой не се опита да се съпротивява. Очевидно в такива съдбовни мигове у всички нас се пробуждат някакви инстинкти за самосъхранение, които по сила далеч превъзхождат тъничките наслоения на цивилизацията – във всеки случай всичко, което ви описвам, се случи в течение на не повече от няколко секунди, в пълна тишина, без каквито и да е признаци на паника. Достигнах поляка малко преди зъбците на елеватора да успеят да захапят саковете по начин, от който вече не би могъл да ги изтръгне и слон, сграбчих каквото успях – беше тежко, мнооого тежко! – и в последния миг, с двойно усилие, успяхме да изтеглим запушалката от гърлото на месомелачката.

След това нямаше никакви драматични сцени, никакви благодарности или друсане на ръце. Хората изчезнаха за секунди, полякът начело – кой знае защо, имах усещането, че всички се чувстваха малко засрамени. Аз и Дорейн разменихме вцепенени от стрес погледи, а Паул, който дори не беше разбрал какво се е случило (беше на две и нещо) може и да е започнал да ни врънка за сладолед, помня ли?

Толкова за времето. Уморих се, изслушах концерта вече три или четири пъти, а главата ми започва да подава сигнали на заето. В течение на час и нещо си наложих да преживея отново три мига, които – ако биха могли да бъдат преживени извън неимоверната концентрация на капсулите, в които ги е заключило съзнанието ми – вероятно биха ми отнели години. Времето, ако и нуждаещо се от пространство, в което да може да се разгърне и реализира, все пак си остава нещо, което отказва да се подчинява на познатите ни мащаби на измеримостта.

И слава Богу, а?

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Писмо до Бастиан Швайнщайгер

Автор: Мартин Валзер

Драги Бастиан Швайнщайгер,

ако след изгубения с 0:1 мач Вие не бяхте коленичил на терена, полегнал напред, с чело, а може би и лице заровено в тревата, ако всички ние не бяхме ви наблюдавали в тази поза по екраните, на два пъти, и то не само за миг, а толкова дълго, че позата ви да се запечата в паметта ни, ако всичко това не беше се случило именно по този начин, аз не бих могъл да ви пиша. Сега обаче се чувствам задължен да реагирам на този грандиозен футболист, който след поражението може да коленичи, да се преклони, по такъв начин. Как сте се изправили отново не ни беше показано. И така коленичещият Бастиан Швайнщайгер си остава нашият основен спомен за това 0:1-събитие. Когато ви гледах, аз не си мислех: сега той плаче. Или: сега се моли. Или: сега проклина. Всичко това би било разбираемо.

Аз си мислех: да коленичи, да се прекланя по този начин може само някой, който току-що е изгубил. А ето и още нещо, което мога да ви кажа след доста дълъг опит в гледането на телевизия: тези, които са спечелили, не са дори наполовина толкова впечатляващи като онези, които са изгубили. Един прочут пример: Борис Бекер. Когато печелеше, той протягаше стиснат юмрук към едно празно небе и имаше лице като някой от нашите предци по времето, когато те още са живеели по дърветата. Но когато губеше, той изглеждаше като дете, което не може да си помогне с нищо.

Вие, драги Бастиан Швайнщайгер, разбира се не сте мислили за нас, милионите. По света има – това може да го пресметне всеки – много повече губещи, отколкото печелещи. И онзи, който притежава мъничко опит с бойните полета на този свят – а спортните площадки са само част от този свят на бойни полета – онзи, който е преживял в собственото си обкръжение начина, по който обикновено се държат победителите, може само да се надява, че ако някой ден и той успее да спечели, ще успее да не изглежда по онзи наперено-глупашки начин, по който изглежда Победителят.

Нямам нищо против чудесното салто на Клозе след вкарания гол. Това е великото усещане за мига. Това е нещо, което се открива единствено в спорта. Там тялото е изразното средство. Но всичко това не може да се сравнява с вашата поза. Искам да знаете, че чрез никоя победа не сте успявали да ни очаровате, да ни завладеете и спечелите до такава степен, както чрез това коленичене. Драматургията на съдбата беше се погрижила за величие в загубата. Отначало един след друг красиви мачове – и всеки път Вие като човека, който осигурява на колегите си грандиозни шансове за гол – а после тази загуба. И тогава Вие коленичите толкова дълго, колкото още никой не ви е виждал да коленичите. И в масивно-оживената обстановка директно след нещастно протеклия мач Вие коленичите съвсем сам, никой не идва, за да ви помогне да се изправите. Това говори много за всички, които тичаха там наоколо.

Мисля, че картината, която се получи по този начин – прославеният футболист, коленичещ сам, с чело в тревата – заслужава да бъде съхранена, навсякъде. А че тя ще си остане съхранена вътре в нас, зрителите – в това Вие можете да бъдете напълно сигурен.

С приятелски поздрави,

Мартин Валзер

Източник

Мартин Валзер е един от най-големите съвременни немски писатели.

Коментари (5)

- 11-07-2010|Златко

Само една забележка – в това, че никой не се доближи до коленичещия Бастиан Швайнщайгер според мен няма нищо достойно за укор (ако правилно съм разбрал думите на Валзер „Това говори много за всички, които тичаха там наоколо.“) Дори и децата инстинктивно знаят, че истинската скръб не трябва да бъде обезпокоявана, поне докато не е отминало малко време. И хората наоколо, които оставяха Бастиан насаме със скръбта му, демонстрираха уважение и такт, а не безчувственост. Така поне ми се струва.

- 12-07-2010|Златко

„Правилата са за другите!“

Бях позабравил колко всеобщо валидно е това българско правило – и в немската си залисия неволно стигнах до там, че се сблъсках с него директно, нос в нос. Неприятна работа.

Питам се само защо винаги в живота е така, че единствено големите са в състояние да губят, без да губят ръста си, а малките, колкото и да се напъват, винаги си умират от страх пред загубата? И дали малките някой ден също биха могли да се научат на това най-важно в живота изкуство – изкуството да губиш, без да губиш самия себе си?

Уф, настроения ...

- 14-07-2010|Bisser – Izvisyavane

Ako gubya, gubya samo mene si.

Ako spechelya, pecheli zyal narod.

- 14-07-2010|Николай – Велико е

Велико е да постъпиш като Швайнщайгер. А спортът трябва да се възприема именно така – с разум – и „спротната злоба“, и борбата докрай, с която са известни немците – това са все неща, които трябва да предизвикват размисъл, да бъдат разбрани добре, не просто да служат за футболни емоции с бирата пред телевизора. Спортът е феномен. И почти само спортистите знаят какво е усещането да преодоляваш себе си в нишцеанския смисъл, да стискаш зъби и да издържиш докрай.

- 18-07-2010|Radomir Parpulov – Mnogo hubavo pismo!

Така е в живота – само силните могат да губят с достойнство и с уважение към победилия ги!

Метаморфозата – 2

Автор: Златко Енев

– Когато една сутрин Грегор Замза се пробуди от неспокойни сънища …

– Чакай, чакай! Не може ли днес да правим нещо друго?

Той се постара да не показва признаци на раздразнение, притвори луксозното малко томче, без да забравя да подпъхне сламката и бавно повдигна очи към камерата, опитвайки се да изглежда лъчезарно. Образът в малкото прозорче долу на екрана все пак показваше едно по детски намусено лице, така че и двамата неволно прихнаха.

– Разсърди ли се, Грухчо? Виждаш ли с каква еснафка си имаш работа? В главата й само едно …

– Ама това вече го правихме вчера. Нали ти казах, че ми трябва малко време, за да свикна. Срамежлив съм, какво да правя?

– Глупости, срамежлив! А как само умееш да пъшкаш, срамежливко! Впрочем, Кафка е един от най-великите мастурбатори на тоя свят, ти това чувал ли си го някога? Не знам кой се е грижел за прането му, но сигурно не е било лесно. Аз съм жена, разбирам ги тия неща. А ти също си велик мастурбатор. За мен дори – най-великият, по-велик и от Кафка. Хайде сега, отсърди ли ми се?

– По-суетен, при всички случаи. Щом успяваш да ме спечелиш с такива елементарни трикове …

– Елементарното е най-сложно, кака. Като пораснеш още малко, ще започнеш да ги разбираш тия неща. А засега ти стигат Кафка и Ницше, има време и за повече.

– Леле, какче! Ти си по-голяма с дванайсет месеца, но аз пък съм по-тежък с двайсет килограма. Кой сега е по-голямото прасе, ха кажи ми де?

Тя премрежи очи и го загледа с погледа, който винаги го караше да се изчервява. После се прегърна, сама, притисна се толкова силно и страстно, че той дори се почувства неудобно, и прошепна:

– Липсваш ми, глупчо. Липсваш ми ужасно много, това е всичко. Вече мразя пръстите си, защото в сравнение с теб те са нищо. Нищо, нищо. Искам те, искам те, не мога да чакам повече! Кога ще си дойдеш най-после?

Той затисна надолу буцата, без да се закашля, после отговори с изкуствено равен глас.

– Според моя календар остават още тридесет дена и няколко часа. Ама нали се разбрахме, че няма да ги броим, ти сама настояваше.

– Настоявала, дренки! Добре, че съм затрупана от работа, това е единственото, което помага. Хайде, стига толкова приказки. Готов ли си? Днес специално за теб съм обула любимите ти гащички, черните, с дантелките. И, ако искаш да знаеш, два часа съм претърсвала Юпорн, за да се науча как да ги събувам по-секси. И това ако не е любов, майната му на всичко!

– Майко мила! Чакай, чакай малко да си поема дъх.

– Няма чакай! Не и с тази кака. Хайде, избирай, кое коленце да ти покажа първо? Лявото? Или може би дясното, ако си привърженик на десни идеи.

– Ами аз съм привърженик на средни идеи …

Тя така се закиска, че за малко не разля кафето си.

– Боже, в какъв клоун избрах да се влюбя! Помагай, Боже!

Той се разсмя щастливо и допълни:

– Че и воайор на всичко отгоре. Върл войаор, хищен.

– Знам, знам.

Тя се пресегна някъде извън обхвата на камерата, изщрака мишката и се облегна назад, с полупритворени очи. Отстрани, откъм тонколоните, тозчас застена гласът на Джейн Бъркин… „Je t’aime, je t’aime“.

– А бяхме млади, а?

Ръката й се придвижи нагоре, промени ъгъла на камерата. Надолу, надолу, все по-надолу. Изпод тениската се показваше част от все още моминския й, съвършено плосък корем, с най-изкусителното пъпче на тоя свят. Той усети, че се задъхва, пъхна ръце под бедрата си, затисна ги с всички сили. После, после, после!

– Искаш ли да ги скъсам, а? И да си представяме, че си ти?

– Ама колко струват?

Той почти се шамароса през устата, но вече беше късно. Камерата внезапно се извиси отново нагоре и показа едно изкривено от сдържан гняв лице.

– Ти какво, глупчо? Що за дивотия беше това?

Той се постара да гледа в камерата точно там, където си представяше очите й, но нещо не се получи. Погледът му неволно се отклоняваше, сякаш изместван настрани от излъчването на силово поле.

– Пошегувах се, разбира се. Да става интересно, нали разбираш?

– Аха…

Тя извади цигара, задраска нервно клечка след клечка.

– Хей, нали се разбрахме, че ще ги отказваш? Европа ще ставаме, нали така?

– Майната й на Европа!

Облегна се уморено назад, издиша гигантско облаче дим, тръсна пепелта без да се оглежда. Леле, ами ако направи пожар? Ингеборг Бахман така е умряла, от запалена цигара в леглото…

– Беше ми обещал нещо… – гласът й звучеше като меден чан, затлачен с кълбо вълна. – Нали ми обеща, че ще се опитваш?

– Ами аз се опитвам, ти какво си мислиш? По цял ден само това си повтарям: „Аз съм голям, голям, голям! Аз мога, мога, мога!“

– Започна ли да работиш?

– П… почти. Вчера написах някъде към двеста думи… в един онлaйн-форум.

Мълчание. И дим. Той се почувства като в края на „Казабланка“, само че без отлитащия самолет.

– Опитвам се, честно. Никой не е успял да се промени за два дни, сама знаеш.

– Кажи ми какво има в хладилника ти!

– Ама ти…

– Веднага! Чуваш ли!

Зъбите му затракаха от само себе си, ръката автоматично се протегна към копчето на камерата, той едва успя да я удържи.

– Има ли водка?

Той застена и се заизвива на стола като пословичния настъпен червей.

– Казвай, не ми се усуквай! Има ли водка?

– Ама руска, оригинал – прошепна той, почти без да движи устни. – Този път не купих от евтината.

Тя тресна с юмрук по масата, образът подскочи и се изкриви, после се укроти, сигурно с някакво върховно усилие.

– Знаех си, знаех си… Боже, защо ме наказваш така? Защо точно мен, Господи?

Изправи се, закрачи нервно напред-назад. Беше наистина само по миниатюрни черни гащички, които показваха повече, отколкото прикриваха, но сега вече това нямаше никакво значение. Той почувства страхотна жажда и застена, заставяйки се да не се втурне към хладилника.

– Слушай сега.

Той се вцепени, треперейки, тракайки със зъби.

– Ще ти дам още един шанс. Последен. Разбираш ли какво ти говоря?

– Д…да. Слушам те.

– Искам сега да седнеш и след… – тя погледна часовника си, пресметна нещо на ум – значи, най-много след два часа да ми изпратиш нещо, което да ме разплаче. Както едно време, разбираш ли? Искам писмо, което да ме разплаче. Ако успееш, добре. Ако не … За водката няма да говорим, оставям те в ръцете Божии. Само искам да видя дали все още можеш нещо… изобщо. Разбрахме ли се?

– Ама…

– Разбрахме ли се!!!

Той чак подскочи.

– Да, да, разбира се. Както кажеш, писанке.

Тя протегна ръка и екранът почерня. Почерня и всичко наоколо, но това, естествено, беше нещо, което се разбира от само себе си.

* * *

„Мила ми писанке,

Когато четеш това писмо, аз вече ще бъда при теб, слънчице. Забравих да ти кажа, тия дни се научих на една прастара китайска магия. Всичко е много просто, и досега не разбирам как никой тук на Запад не се е сетил за нещо толкова просто. Когато човек попадне в задънена улица, няма нужда да блъска и да търси изход, миличко. Всичко, което е необходимо, е да се доближи до някоя от стените, и да си нарисува малка вратичка. Малка вратичка, която води до ония, които обича. А след това, такава е природата на тази магия, само трябва да разпери криле и да полети… навън, през вратичката. Така че, когато свършиш четенето, просто отвори прозореца си, миличко. Отвори прозореца си и затвори очи… Това е всичко.“

Тя изрева и се втурна към компютъра. Ръцете й се тресяха неудържимо, почти конвулсивно. Едва успя да включи камерата, подскачайки на място …

После застина.

Той беше се постарал, този път наистина. Клоунската маска беше нарисувана перфектно, с истински, майсторски кривнати нагоре ъгълчета на устните. Само тънката струйка пяна, проточила се от едното ъгълче, издаваше, че нещо с този клоун не е наред.

Тя седна, механично запали цигара.

* * *

Огън, огън, огън. Дълги, яркожълти и костеливи пламъци протягат гладни ръце, търсят, опипват, мъчат се да намерят нещо, което да утоли жаждата. Пламъци отдолу, пламъци отгоре, пламъци отстрани, пламъци отвсякъде. Тя дори не се опитва да бяга, защото, какъв смисъл? Всичко около нея бушува и се извива, пращи, съска, трещи, търси плячка, внимание, удовлетворение. А тя седи – единственото останало живо нещо е погледът – и бавно отброява миговете, оставащи до края на тази вечност ...

Защото огънят – това съм аз.

* * *

Опомни се от тихичко чукане по прозореца. Отвори очи, огледа се и ахна.

Отвън, кацнало на перваза, я гледаше с огромни очи най-пъстроперото пиле на тоя свят, търпеливо очакващо да го пуснат вътре.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (2)

- 14-07-2010|Златко

Май липсват само ябълките ...

- 18-07-2010|канария – метаморфозата 2

:)не съм в състояние да кажа каквото и да било---само това- добър сте:)

Всичко е въпрос на имидж

Автор: Тимур и неговите командоси

На дъщеря ми – с искреното пожелание да живее във време,

когато всичко описано по-долу наистина би било просто хумор

Умря кметът на градчето ни. Отначало като причина за смъртта бе посочена денонощната упорита работа за благото на избирателите, но когато се видя, че никой не вярва, версията бе сменена и бе обявено, че е претоварил сърцето си във фитнес залата, все пак човекът беше на шестдесет години. Но ходел да тренира, за да бъде винаги в добра форма, за да може да работи упорито… Народът пак не повярва и вместо това тръгнаха слухове, че сърцето на градоначалника спряло в леглото на местната фолк фурия Цикория, където той упорито… впрочем, това май вече го казах.

Естествено, малко по-късно насрочиха нови избори. Ако пренебрегнем обичайните участници, които се включваха само за да видят портретите си по оградите, сериозните кандидати бяха двама. Основният, естествено, бе Кольо Колев, заместник на покойника и професионален политик, сменил до момента пет партии, собственик на шест фирми, два басейна, три свинарника и градската баня. Той самият се самоопределяше като човека, който давал хляб на половината град и за целта планираше да купи и хлебозавода.

Като негов опонент се очерта Иванчо Иванов – младо момче, завършило някъде из чужбина и дори работило в тамошна банка или фонд – къде точно, никой не знаеше, пък и не ни беше грижа особено. Да даваш кредити работа ли е? Седиш си там под климатика и чат-пат щипеш колежките.

Обаче се оказа малко по-сложно.

В самото начало неговият щаб разпространи статия от „Файненшъл Таймс“, където освен английския текст (който никой в градчето не успя да прочете), имаше и снимка на нашия Иванчо – гледа така, уверено в бъдещето – и се усмихва оптимистично. Впрочем, според поддръжниците на г-н Колев по-скоро се хилел като пача, но все пак – чужд вестник е това. Скоро в градчето тръгнаха слухове, че Иванчо съветвал Световната банка как да си оформи гишетата, управлявал финансите на няколко монарси, всяка сутрин Сорос му звънял и му викал: „Ванка, абе да те питам нещо, че пак не ми е съвсем ясно…“ Дори се чу, че Обама канил нашия човек да помага на САЩ да излязат по-бързо от кризата и Иванчо почти приел, но после като научил, че се е освободило кметско място в родния му град, свил рамене – „извинявай, Баро, но сам разбираш…“ и взел първия самолет за България.

В щаба на г-н Колев настъпи сериозна паника. Уж всичко изглеждаше уредено – навсякъде плакати с лика на техния кандидат с розова вратовръзка (символ на бъдещето, което очаква под негово ръководство града – така ги бе посъветвал видният столичен политолог Тулумбашев), Цикория обеща да пее на предизборния митинг, два камиона с кебапчета в циганската махала и една цистерна с бира след тях, обещания да се прекара магистрала през градчето и наблизо да се построи международно летище – абе всичко както си му е редът. Колев дори си бе избрал нов джип, който да си подари по случай победата, но сега изведнъж всичко започна да изглежда под въпрос.

Естествено, той веднага се обади на Тулумбашев за съвет – все пак, оня на практика бе доказал, че може да провали и най-перспективния кандидат.

„Файненшъл Таймс“, викаш…? – в гласа на експерта имаше голяма доза съмнение – Сигурен си, че не е в „Плейбой“ или „Пентхаус“? Е, че какво се притесняваш тогава? Разбирам да беше в някой жълт вестник, а то този кой ще го прочете? То даже има и един друг „Таймс“, ако искаш да знаеш…“

„Да бе – въздъхна Колев – но знаеш ги нашите хора – като чуят нещо от чужбина, веднага вярват. Ще издъним Партията, ей!“

„Да-а-а-а… – съгласи се Тулумбашев – Партията не бива да се дъни. Ами виж какво тогава – пуснете един слух, че този Иванчо ли, какъв беше там – го разследват за участие в някакви големи далавери, Интерпол го следи, нещо от този род…“

„Ама ако реши да ни съди…“

„Ха! – разсмя се Тулумбашев – че той до изборите няма да успее дори жалба да внесе. Но може и да си прав – я по-добре напишете, че е съветвал разни милионери как да избягват данъци и как да въртят контрабанда… Пред бабите много върви, а и да почне да отрича, никой няма да му повярва. А сега извинявай, но трябва да затварям, че и други чакат да ги съветвам…“

На следващия ден Колев извика един приближен журналист, който в миналото пишеше кой бил преизпълнил плана и къде кравите дали най-много мляко, а сега водеше скандалната хроника в местния вестник. Договориха се за хонорара, човекът получи аванс на ръка и започна в доста неясен стил: „Според източници, които заради тяхната сигурност сме принудени да запазим в тайна…“

„Какво пране на пари бе?“ – крещеше в щаба си г-н Иванов – аз чорапите си не пера сам, те – милиони долари… Това да не е да отидеш с чергите на реката…?“

Сътрудниците му смутено мълчаха.

„Веднага да пуснете опровержение! Впрочем, кой го е писал това?“

„Няма посочен автор – обясни експертката му по медиите.

„Има си хас да има. Добре – имаше там един некадърник в редакцията, дето знае дори с какво се торят нивите, я го извикайте веднага!“

„Но, господин Иванов – плахо се обади друг член на екипа му – Ако почнем да се оправдаваме, няма ли хората да помислят, че все пак има нещо вярно? Не е ли по-добре просто да игнорираме клеветите?“

Кандидат-кметът направо подскочи:

„Ти чуваш ли се бе?! Аз нито свинарници имам, нито делфинариуми…“

„А, то няма там делфини, само басейни са…“

„Млък! Аз разчитам на едното си добро име. Ако то бъде поставено под съмнение, губя всякакви шансове. Викайте го оня, пролетарския кореспондент…“

„Избори година хранят…“ – помисли си журналистът и започна: „Според източници от световни финансови институции, които сме принудени да запазим в тайна, изнесеното във вчерашната статия изобщо не отговаря на истината. Господин Иванов никога не се е занимавал нито с пране на пари, нито е посредничел в търговия с оръжие, нито…“

Естествено, никой не повярва на опровержението. Тук Тулумбашев се оказа напълно прав. Но по навик той не предвиди нещата докрай.

… Два дни по-късно всички местни партии вече бяха заявили категоричната си подкрепа за Иванчо – само поддържащата досега Кольо Колев уж се колебаеше. Един след друг лидерите идваха в щаба на г-н Иванов за да се запознаят с този роден талант и да го попитат – а не би ли желал за в бъдеще да управлява и техните пари?

Регионалната бизнес камара му предложи председателско място – все пак, за човека са писали във „Файненшъл Таймс“, а и… ние, разбира се, не вярваме за това с прането на пари, но ако може да отделите няколко минути да обсъдим нещо…?

Циганите дадоха на г-н Иванов почетната титла „тарикат“ и изразиха искрено съжаление, че не принадлежи към техния етнос, за да го включат в Мешерето.

Елитът на местното мутренство покани г-н Иванов на среща в най-известната чалга кръчма в града (за целта бе отцепен целия квартал) и сложи на масата куфарче с пари – както обясниха, доброволни пожертвования за политическата му кауза. После го помолиха да помисли върху два въпроса:

– готов ли е да стане техен консултант по митническите въпроси срещу скромното възнаграждение от един милион лева месечно

– коя нова инвестиция би се отразила по-благоприятно на борбата с безработицата в града – завод за автомати „Калашников“ или такъв за гранатомети?

Иванчо взе парите и обеща скоро да сподели вижданията си.

Междувременно Цикория отказа участие в митинг-концерта на Колев и написа авторска песен, посветена на г-н Иванов. Тя се казваше „Дяволски измамник“ и скоро стана хит в градчето – въртяха я във всички кръчми, понеже никой не искаше да си разваля отношенията с бъдещия кмет.

Председателите на двете местни кооперации също успяха да се срещнат с господин Иванов. Той бе пределно честен с тях и призна, че не е в негова власт да помогне с толкова дълго обещаваните субсидии. Единият от председателите се почеса по главата:

„Абе, майната им на европарите, то там се е видяло, че нищо няма да стане… Ти по-добре кажи друго – ето, аз съм решил да садя само мак, а колегата – коноп. Можеш ли да помогнеш с… реализацията?“

Иванов честно им обясни, че никога не се е занимавал с такива неща, а и те по принцип са незаконни, но председателите в специфичен кооперативен стил му напомниха, че крушката си имала опашка, защо за тях никой не пишел, че познават наркотрафика и изобщо, ако не искал да помогне на хората, сред които е израснал – да си го кажел направо. Кандидатът обеща да помисли и да потърси решение.

… Беше топла вечер и Иванов реши да се прибере пеша – и да се разходи малко, и да го видят хората, че не е такъв престъпник, както пишат по вестниците. На пейката пред един блок седяха няколко баби.

Когато го видяха, изведнъж се оживиха:

„Ето го Ваньо бе, дето ще го правим кмет. Умно момче, ей…“

„Да, каза си Иванов – мутри, бизнесмени, кой ли не – всички си гонят интереса. Но ето, тези прости хорица все пак оценяват културата, морала, доброто у човека…“

„Казват, че откраднал милиони – продължи същата баба – Ами може – краде. Колев, дето уж се мисли за бизнесмен, вече три месеца не е плащал на работниците си. Нямал бил пари, криза имало… А я го виж Ваньо – за такива няма криза. Ако трябва – още ще открадне и ще вдигне пенсиите. Аз ще гласувам за него, а за вас не знам…“

„И аз – обади се друга баба – чух, че имал къща като оня от „Дързост и красота“. Сигурно има и някоя нещастна любов, ама дано накрая да се вземат… А бай Кольо да си гледа там свинете.“

И както беше така замислен, Иванов пресече на червено и се усети едва когато се блъсна в полицейската кола от другата страна на улицата. Катаджиите го изгледаха приветливо, козируваха, и го попитаха не иска ли да го откарат до тях. И нашият човек разбра, че изборите ще бъдат просто една формалност.

***

Но не се радвахме много на новия кмет. Скоро имаше парламентарни избори, той оглави местната листа и естествено – спечели. Дори наскоро местният вестник писа, че „Според източници, които… .“ го гласели за министър, но аз малко взех да не вярвам на пресата.

А кандидат за кмет е отново Колев. Сега обаче той изобщо не се обади на Тулумбашев, а сам пише биографията си и казват, че там имало всичко – и как като малък търгувал с наркотици, после преминал на бели робини, организирал две пирамиди и прибрал парите на вложителите, притежавал няколко хотела (и дори свинарник) в чужбина, дъщеря му била гадже на един от шефовете на картела „Меделин“, имал акции в сдружението на сомалийските пирати – и т.н. Не съм я чел още, но според запознати източници била много интересна. И не изцяло измислена, между другото.

Абе, дано успее човекът. Нека дори да направи някоя далавера там в общината, да изкара малко пари – че заплатите почна вече да ги бави по шест месеца… .

Източник

ТИМУР И НЕГОВИТЕ КОМАНДОСИ

Тимур, заедно с всичките си командоси, е български сатирик, който по разбираеми дори чак от Берлин причини, предпочита да пише анонимно.

Публикувай или умри

Автор: Кен Аулета

На 27 януари тази година – преди цяла вечност, във времето на технологиите – Стив Джобс трябваше да се появи в центъра за изкуствата Йерба Буена в Сан Франциско, за да представи новата машинка на Apple, iPad. Макар че спекулациите около устройството бяха интензивни, само малцина сред аудиторията знаеха предварително името му, или пък какво точно ще прави, така че в залата се носеше усещане за очакване, достойно за опашките пред пещерата в Лурд. Стотици журналисти и специално поканени гости, сред които Ал Гор, Йо-Йо Ма и Робърт Айгър, главният мениджър на Дисни, се разхождаха из театъра, очаквайки Джобс да се появи. Аудио системата изпълняваше песни на Боб Дилън; тя затихна чак когато на сцената просветнаха светлините и Джобс се появи под аплодисментите на публиката.

В седмиците преди това издателската индустрия беше изпълнена от необичаен оптимизъм; в някои издателски среди новата машинка беше получила името „плочицата на Исус“. Индустрията отчаяно си търсеше спасител. Между 2002 и 2008 годишните продажби бяха нараствали само с 1,6 процента, а печалбите намаляваха. Също както някои други бизнеси, издателите бяха намалили разходите, уволнявайки редактори и публицисти, избягвайки рискове с непознати автори и заглавия.

Голямата надежда на индустрията беше, че IPad-ът ще доведе електронните книги до масите – и ще помогне те да станат печеливши. Електронните книги процъфтяват. Макар и все още да заемат само три до пет процента от пазара, продажбите им са нараснали със 177% само през 2009, и се смята, че те ще заемат някъде между 25 и 50 процента от продажбите на книги в близко бъдеще. Но издателите се страхуват, че по-ниските цени ще намалят печалбите им. В последно време Amazon беше изкупувал множество електронни книги за около 13 долара от издателите, а след това ги продаваше за 9,99, приемайки загубите за всяка продадена книга, с цел да завладее колкото се може по-голяма част от пазара и да насърчи продажбите на собственото си електронно устройство за четене на книги, Kindle. В края на миналата година Amazon държеше около 80% от целия пазар за електронни книги и $9,99 беше започнала да се очертава като установената цена на всяка такава книга. Издателите бяха изпаднали в паника. Дейвид Янг, главен мениджър на Hachette Book Group USA, казва: „Голямата ни грижа – и това е една масивна грижа – е цената от 9,99. Ако позволим в ума на потребителя да се утвърди представата, че цената на една книга е десет кинта, според мен с този бизнес е свършено.“

В центъра Йерба Буена измина доста време, преди Джобс изобщо да спомене книгите, и когато го направи, той каза, че „Amazon свърши великолепна работа“ със своя Kindle. „Ние ще застанем на раменете им и ще отидем малко по-далеч.“ Всъщност, може би щеше да бъде по-точно да се каже, че Джобс се кани да се качи на гърлото на Amazon и да натисне здравата, под аплодисментите на издателите. Решението да навлезе в издателския бизнес беше смяна на умонагласата за Джобс, който две години по-рано беше казал, че книжният бизнес не може да бъде спасен. „Няма значение колко добър или лош е продуктът, остава си факт, че хората вече не четат“, каза той. „Четиридесет процента от хората в САЩ четат годишно по една книга или по-малко.“ Но макар и четенето на книги да беше някъде надолу в списъка на нещата, които IPad-ът може да върши, то все пак беше в този списък, което означаваше, че Amazon е получил конкуренция. „Между Apple, Amazon и Google има голямо напрежение“, казва един от съветниците на Джобс. „Стив изпитва презрение към всички – освен ако ги контролира“. Един от вътрешните хора на Apple казва „Той смята, че Amazon са глупаци, и че те са направили голяма грешка, настоявайки, че книгите трябва да струват 9,99“.

На сцената Джобс показа със сигурност, че Amazon и неговият главен мениджър, Джеф Безос, ще бъдат изправени пред сериозно предизвикателство. Той каза на публиката, че пет от „големите шест“ в издателския бизнес са се съгласили да продават електронните си книги чрез електронния магазин на Apple, iBooks, който трябва да бъде открит през април. Освен това той каза, че Apple, чрез iTunes и магазините си за компютри, разполага с номерата на 125 милиона кредитни карти, което ще направи лесно за потребителите да купуват книги импулсивно. IPad-ът при всички случаи е една много по-разностранна машина от Kindle – той предлага цвят, пълно аудио и видео, докато Kindle може да представя само чернобял текст.

След презентацията на Джобс, гостите бяха поканени в една съседна сграда, където можеха да изпробват IPad-а. Сред тях беше и Керълайн Рийди, главната мениджърка на Simon & Schuster, Широко усмихната, Рийди каза: „Страхотен е! Искам един!“ Новото устройство, така се надяваше тя, щяло да „постави дигиталните книги пред 125 милиона души“. Освен това то щяло да създаде „конкуренция за Amazon“ – и да предостави на издателите лоста, с който да се опитват да повишат цената на книгите над десет долара.

Джобс, обикаляйки залата, спря до един от щандовете, отрупани с Ipad-ове, за да разговаря с Уолт Мосбърг, колумнист по въпросите на т. нар. „лични технологии“ от Wall Street Journal. На сцената, демонстрирайки как Apple смята да продава книги, Джобс беше избрал Истинският компас на Едуард Кенеди и беше щракнал върху символа „Купи“, до който беше изписана цена от 14,99 долара. Защо, запита го Мосбърг, потребителите ще поискат да плащат 14,99, когато могат да купят същата книга от Amazon за 9,99?

„Това няма да бъде така“, отговори Джобс, който изглеждаше непоклатимо уверен. „Цената ще бъде една и съща“. Мосберг го помоли да обясни. Защо Amazon ще увеличи цените си, когато потребителите купуват толкова много книги? „Издателите може и да оттеглят книгите си от Amazon“, отговори Джобс. „Те са недоволни.“

На следващия ден, беше петък, Джон Сарджънт, главен мениджър на Макмилан, издателски конгломерат, който включва Farrar, Straus & Giroux и St. Martin’s Press, отлетя от Ню Йорк за Сиатл, за да се срещне с хора от Amazon. Макмилан е най-малкият от шестте големи издателски концерна, които произвеждат 60 процента от книгите, предлагани в САЩ. Също като останалите, Макмилан разчита особено много на Amazon, който продава около 14 процента от нормалните му книги и огромната част от електронните. Но Сарджънт беше твърдо решен да промени начина, по който Amazon върши бизнеса си.

По традиция, издателите продават книгите си на книжарници, като цената на едро за книгите с твърди корици е петдесет процента от цената на корицата. На авторите се изплащат хонорари в размер от около 15 процента от цената на корицата. Една опростена версия на разходите на издателите може да бъде представена по следния начин: за една нова, струваща 26 долара книга с твърди корици, издателят получава обикновено 13 долара. Авторите получават хонорари за около 15 процента, това прави още 3,90. Може би около 1,80 отиват като разходи за хартия, печат и подвързване, един долар отива за маркетинг и около 1,70 – за разпространение. От оставащите 4,60 трябва да се изплатят наемите, заплатите на редакторите, хората от продажбите и загубите от невъзвърнати предплащания за авторите. Книжарниците връщат обратно около 35% от книгите с твърди корици, които купуват, а издателите отписват разходите за производство на тези книги. Печалбите, следователно, са доста тънки.

И макар че тази ситуация е далеч от идеална, тя устоява и продължава да съществува, повече или по-малко непроменена, в продължение на десетилетия. Но електронните книги изведнъж поставиха под въпрос цялата система. Ако няма физическа книга, то от какво ще се определя цената? Повечето издатели се съгласиха, с немалки съмнения, да изплащат на авторите хонорари от 25 процента, и започнаха с Amazon дълги преговори за определяне на цените. В продължение на месеци преди посещението на Сарджънт, издателите бяха водили разговори за налагане на един т. нар. „посреднически модел“ за електронните книги. При този модел, издателите ще се считат за продавач, а онлайн-търговецът като Amazon ще действа като „агент“, срещу хонорар от 30%. Никой от издателите обаче изглежда не мислеше, че би могъл да действа сам, а ако биха отправили към Amazon едно обединено искане, те щяха да рискуват да бъдат обвинени в договаряне на цените и нечестно споразумение.

В Сиатл, Сарджънт се срещна с Рас Грандинети, заместник-президента наAmazon, отговорен за Kindle, и му каза, че ако фирмата не приеме посредническия модел, Макмилън ще ограничи продажбите си на електронни книги чрез тях. Сарджънт отправяше ултиматум: Amazon беше изградил бизнеса си върху идеята за всеобхватност, и ако Макмилън оттеглеше книгите си, те не биха могли да твърдят повече, че са най-добре снабдената книжарница в света.

Но Amazon не реагира по начина, който Сарджънт беше очаквал. Още преди да е слязъл от самолета обратно в Ню Йорк, вечерта на същия петък, те бяха престанали да продават книги на Макмилън. Но, както Джобс беше намекнал, четири други главни издатели – Simon & Schuster, HarperCollins,Penguin, и Hachette – тихичко планираха да последват стъпките на Сарджънт. В събота следобед Amazon смени курса и обяви на сайта си: „Ние сме принудени да капитулираме и да приемем условията на Макмилън, защото Макмилън притежава монопол над собствените си заглавия, а ние искаме да ви ги предлагаме, дори и на цени, които според нас са ненужно високи за електронни книги.“

Това беше едно доста неясно изказване – не е ли факт, че всяка компания притежава монопол върху собствените си продукти? – и издателите го изтълкуваха по различни начини. Един мениджър каза, че Amazon е капитулирал, за да покаже, че определянето на цените се намира извън собствения му контрол – тоест, за да обвини издателите за високите цени. Шефът на едно друго издателство каза, че „Amazon е побеснял от гняв. Те промениха курса, защото осъзнаха, че ако всички издатели оттеглят книгите си, техният бизнес е мъртъв.“ Каквото и да е обяснението, съобщението на Amazon беше добра новина за издателите. Джон Сарджънт беше нарекъл преговорите с Amazon „игра на шах“ и, както изглеждаше, той беше спечелил началния гамбит.

Но макар и тактиката на Сарджънт да беше проработила, издателите изглежда не бяха много сигурни, че тя може да бъде поддържана в продължение на дълго време. „Не съм сигурен, че посредническият модел е най-добрият“, каза ми шефът на едно от големите издателства. По този начин самите издатели щяха да получават по-малко пари за всяка книга, около девет долара вместо тринадесет. Неприятната алтернатива изглежда беше да се откажат от известна част от печалбите, за да установят една минимална цена. „Amazon ни принуди да се държим по този начин“, каза един от издателите. „Те избраха едно ирационално поведение – да губят пари – за да постигнат монопол. Това беше нещо разрушително както за издателите, така и за продавачите и авторите. Те сами си го изпросиха.“

Издателският бизнес продължава да съществува сред непрекъснати предсказания относно собствения му край; в едно от големите издателства любимата шега е, че втората книга, която била отпечатана на пресата на Гутенберг, предсказвала края на издателския бизнес. А грижите на издателите с Amazon са повторение на ядовете им с Barnes & Noble[17], които през 1980-те години бяха започнали сами да издават книги, причинявайки на издателите големи страхове, но без да успеят сериозно да засегнат бизнеса им. За разлика от Barnes & Noble обаче Amazon получава повече от половината си приходи – които са около 25 милиарда долара годишно – от продукти, които не са книги. Много от издателите предполагат, че Amazon гледа на книгите просто като на стока, която като всяка друга стока трябва да бъде продавана колкото се може по-евтино, и че той гледа на издателите като на нещо напълно заменимо. „Не забравяйте“, каза един от шефовете на издателските къщи, „че Безос обяви физическата книга и книжарниците за мъртви“.

Amazon.com отвори врати за бизнес в Сиатл през юли 1995. Макар че продажбите му се увеличиха бързо, необходими му бяха седем години, за да стигне до печалби, а анализаторите бяха направили един вид спорт от предсказването на колапса му. Но Безос си оставаше имунизиран към критиката. Когато Чарли Роуз го попита през 2009 да каже кой е основният му талант, той каза, че това е съсредоточаването в дългосрочната перспектива и „готовността да бъде криворазбран“. Както и други успешни Интернет-компании, Amazon наблягаше върху спечелването на доверието на потребителите. „Нашата визия“, казваше Безос многократно, е да бъдем „най-фокусираната върху потребителя компания в света“. Част от привлекателността за потребителите бяха ниските цени; Amazon продаваше множество книги, особено бестселъри, за само малко повече от цената на едро, или дори на загуба. В дългосрочна перспектива – така вярваше Безос – ниските цени щяха да разширят пазарната квота на Amazon, да повишат цените на акциите му, както и печалбите му.

Amazon имаше огромно въздействие върху издателския бизнес, създавайки място, където клиентите можеха винаги да намерят книги, които не се предлагаха повече по книжарниците. Книгите от каталозите – ония, които не се намират повече по книжарниците, но се продават в продължение на много дълго време – са изключително важни за издателския бизнес. ВRandomHouse, повече от 50% процента от приходите се генерират от книги като Пророкът или Овладяване изкуството на френската кухня, които осигуряват стабилни приходи, позволяващи на издателите да предприемат повече рискове с непознати автори и заглавия. При Amazon „хората могат да намират книги от каталозите“, казва Дейвид Юнг от Hachette. „Човек вече не е принуден да се моли и надява, че ще намери точно тази книга на рафтовете в книжарницата.“ Керълайн Рийди казва, че за период от около три месеца онлайн-книжарниците обикновено продават 2500 заглавия на Simon & Schuster, които вече не се предлагат по книжарниците.

Безос беше измислил един по-ефективен начин за купуване на книги. А с появата на електронните книги той започна да търси начини и за пълно премахване на хартията. За издателите електронните книги имат някои безспорни предимства. Няма да има повече връщания на книги, такси за складове, разходи за печат или транспорт. Проблемът беше в това, че никой не знаеше какъв ще е начинът, по който ще се четат електронните книги. Компютърните екрани не бяха достатъчно преносими, а за множество читатели телефонните екрани бяха прекалено малки. Електронните книги си оставаха нишев пазар, до голяма степен пренебрегван от големите издатели.

Късно през 2007 Amazon пусна на пазара Kindle, който предлагаше една приемлива симулация на печатни страници и беше в състояние да даунлоудва една книга от мрежата за 60 секунди. Артър Клебаноф, съосновател и главен мениджър на електронното издателство RosettaBooksказа след появата на Kindle на пазара: „на Amazon бяха необходими деветдесет дни след пускането на пазара, за да създаде от моите каталози повече приходи, отколкото получавах от всички останали онлайн-продавачи, взети заедно“. В момента се смята, че са продадени около три милиона екземпляра от Kindle, а Amazon предлага повече от 450.000 електронни книги. Ако една и съща книга може да се намери в хартиена и електронна форма, казва Amazon, 40% процента от клиентите му купуват електронната версия. Рас Грандинети, вицепрезидентът на Amazon, казва, че Kindle е повишил продажбите навсякъде. „Средно“, казва той, „потребителите на Kindle купуват 3.1 пъти повече книги, отколкото го правеха преди 12 месеца.“

Но издателите разпознават и определени прилики в стратегията на Amazon и онази на iTunes. „Спечелете голям процент от пазара – и когато сте далеч пред всички останали, вече е много трудно да бъдете достигнати. Играта на Безос, както и онази на Джобс преди него, е да пусне на пазара машинката, а след това да получи 80-90% от пазара на медийното съдържание, ползвано чрез нея. След това играта е негова.“

Но аналогията с музикалния бизнес не е напълно подходяща. Онова, което направи iTunes беше, че те успяха да премахнат компактния диск като основно средство за разпространение. Освен това, вместо да сте принудени да купите цял албум, за да слушате само една песен, днес вие можете да си я купите отделно. Но никой, с възможното изключение на студентите, няма да иска да си купува само една глава от някоя книга. Истинската грижа на издателите е, че ниската цена на книгите ще унищожи книжарниците, които са техните основни клиенти. Натоварени с разходи за наем, електричество и други подобни, магазините от тухли и хоросан едва ли ще могат да предлагат цени, конкурентоспособни на ония от онлайн-магазините. Роксен Коуди, която притежава книжарницата R. J. JuliaBooksellers в Мадисън, Кънетикът, казва: „Книгопродаването е баница в малка тавичка, към която се протягат все повече вилици. За нас, първата вилица бяха веригите. Втората вилица беше това, че хората четат по-малко. Третата вилица беше Amazon. Сега пък идват дигиталните даунлоудове.“

Според Асоциацията на американските книгопродавци, броят на независимите книжарници е намалял от 3.250 на 1.400 от 1999 насам. Независимите сега представляват само 10% от продажбите на магазините. Вериги като Barnes & Noble държат около 30% от пазара, а супермаркети като Таргет и Уолмарт, заедно с читателски клубове като Костко, държат 45%, макар че те обикновено предлагат далеч по-малко заглавия. В резултат на това издателите, подобно на студиите от Холивуд, се намират под непрекъснат натиск да произвеждат повече хитове – повече книги катоЗдрачът – и по-малко спокойни домашни романи или книги за бедност или търговска политика.

Книжарниците, особено независимите книжарници, се опитват да се противопоставят на тази тенденция като предпочитат автори, в които вярват техните продавачи. „При една книжарница, един от най-важните моменти е свързан с разглеждането“, казва Джонатан Бърнам, старшият вицепрезидент на HarperCollins. „Независимите книжарници са нещо като комунални центрове. Ние влизаме в тях, познаваме хората, които работят там и с удоволствие изслушваме техните препоръки.“

Но разходите, свързани с поддържането на добре информирани сътрудници и достатъчно пространство за разглеждане водят до по-високи цени, които много клиенти вече не са готови да плащат. Един бестселър с твърди корици, който се продава за 17 долара при Amazon, обикновено се продава за 28 долара в обикновените книжарници. Съветникът на Apple казва: „Интернет прави всичко по-достъпно и по-евтино. За мен книжарниците в момента са това, което бяха видеотеките преди десет години. Сега използвам Netflix или си даунлоудвам филми.“ Купувачите на книги, разбира се, желаят както удобствата на уебсайта, така и интимната атмосфера на книжарницата. Но това по същество задължава издателите да поддържат два бизнеса едновременно: едно традиционно издателство, което продава хартиени книги на книжарниците и един електронен бизнес, който продава електронни книги онлайн. „Аз мисля, че клиентите, също както и издателите, живеят в паралелни вселени“, казва Бърнам. „Клиентите са свикнали да имат множество различни избори. Те все още обичат да ходят до книжарницата, но в същото време искат да имат всичко под ръка онлайн.“

Тим Орейли, основател и главен мениджър на Орейли Медия, която издава около 200 електронни книги годишно, смята, че старият издателски модел по същество е осъден. „Те смятат, че техният клиент е книжарницата“, казва той. „Издателите никога не са изграждали инфраструктурата, необходима за директен контакт с клиентите.“ Без книжарниците, на издателите сигурно ще са необходими години, за да се научат как да продават книги директно на читателите. Те не правят никакви изследвания на пазара, имат само малко информация за клиентите си и нямат никакъв опит в директните продажби. С възможните изключения на Harlequin Romance и Penguin paperbacks, клиентите нямат никакви особени връзки с който и да е издател. При книгите, името на автора е онова, което ги продава. За да привличат клиенти, издателите ще трябва да изградят някакъв единен, съвместен уебсайт за продажба на електронни книги – една идея, която Джейсън Епстийн, предишният редакционен директор на RandomHouse, безуспешно се опитваше да прокара в течение на години. Но дори и ако се оставят настрана трудностите, свързани с научаването на това как се прави бизнес на онлайн-продажби, такъв един сайт би се сблъскал с проблеми от протоколно естество, сравними с ония от Съвета за сигурност на ООН – ако още преди това Amazon не би обвинил издателите в нечестно договаряне на цените.

Магазинът iBooks изглежда предлага някакво решение на проблема, което помага да се разбере защо пет от шестте големи издателски концерни се съгласиха да работят с него без особени колебания. Единственият, който засега се въздържа, е RandomHouse, най-големият от шестимата. Маркус Доле, председател и главен мениджър, казва, че споделя грижите около ценообразуването, но смята, че издателите са избързали с посредническите си модели с Amazon или Apple. „Дигиталният преход ще отнеме от пет до седем години“, казва той. „За мен това не е въпрос на седмица или стотина дни.“

Доле, който е на 41 години, се е издигнал като мениджър на печатната страна на Bertelsmann, фирмата-майка на RandomHouse, и се е преместил от Германия в САЩ през 2008. Той смята, че като аутсайдер вижда по-ясно предизвикателствата пред индустрията си. „Ако искате да вземете правилно решение относно бъдещето, страхът не е особено добър съветник“, казва той. Преди да приеме „някаква значителна промяна в бизнес-модела“, той иска да си даде време „да разговаря с всички участници“, включително и с авторите, литературните агенти и книгопродавците. „За нас в издателската индустрия“, казва той, „Amazon е най-бързо растящият клиент. Според мен това е отлична фирма“. Той посреща с поздрав навлизането на Apple в електронното издаване на книги, но казва: „Ако направите посреднически модел с Apple, това означава, че ще трябва да направите подобни сделки и с всички останали продавачи на електронни книги.“

Майкъл Шатцкин, главен мениджър на IdeaLogical, консултантска фирма в областта на медиите, вярва, че RandomHouse изчаква една по-добра възможност. Така смятат и много от колегите на Доле. Но Шатцкин, който води и блог по въпросите на издателския бизнес, отбелязва освен това, че поддържайки статуквото – продавайки електронни книги на Amazon на цените на книгите с твърди корици и оставяйки Amazon да си носи загубите – RandomHouse ще спечели възможно най-много от краткосрочните продажби и печалби. „RandomHouse ще събере повече пари от конкурентите си за всяка продадена електронна книга, докато публиката продължава да плаща по-малко“, пише той.

Доле се противопоставя и на „отлагането“, практиката да се отсрочва пускането на пазара на електронни книги, която вече е нещо обичайно при другите издатели. Отлагането не е нова идея; издателите открай време забавят продажбите на книги с меки корици, за да насърчат продажбите на изданията с твърди корици, а във филмовия бизнес дисковете често се появяват чак една година след разпространението на филмите по киномрежата. Но при електронните книги отлагането може да проработи и против интересите на издателите и авторите. На 11 януари HarperCollinsпусна на пазара Смяна на играта от Джон Хайлман и Марк Халперин; електронната версия се появи на пазара едва на 23 февруари, и в продължение на почти три седмици никъде по книжарниците не можеше да се намери екземпляр, защото те се разпродадоха много бързо. Авторите и издателите бяха лишени от приходи, тъй като потенциалните читатели не можеха да намерят книгите.

Според Рас Грандинети от Amazon отлагането е грешка. „Това няма да проработи“, казва той. „Хората винаги ще четат каквото си поискат. Когато една книга излезе, авторите имат нужда от всичката публичност, която могат да получат. Да се сложи някаква произволна бариера и да се държи книгата далеч от ръцете на хора, които могат да я препоръчват и на други, е лоша услуга за автора. Да не говорим за фрустрацията на клиента.“

Според Грандинети, издателите си задават погрешни въпроси. „Реалната конкуренция според нас тук е не между книгата с твърди корици и електронната книга“, казва той. „Телевизията, филмите, мрежата, видео игрите – всички те се състезават за ценното време на хората. И ако книгата не се състезава, според нас в течение на времето тази индустрия ще пострада. Погледнете цените на дигиталните стоки при другите медии. Тази сутрин аз четох вестник онлайн, и това не ми струваше и стотинка. Погледнете цените на филмите под наем. В много отношения, да се научи клиента да плаща по десет долара на книга вече е сериозно постижение.“

По мнението на Грандинети, издателите – подобно на мениджърите от други медии – правят същата грешка, която са направили мениджърите на железопътните компании преди един век: те са мислели, че са във влаковия, а не в транспортния бизнес. За да преуспеят, според него издателите трябва да преоткрият книгата като мултимедийно развлечение. Дейвид Розентал, издател от Simon & Schuster, казва, че компанията бърза „да включи аудио, видео и други допълнителни компоненти в електронните книги. Това например може да бъде интервю с автора, или видеоклип от някой филм, който засяга някоя от темите в книгата.“ Другите основни издатели работят по подобни проекти, експериментирайки с музика, видео и анимация. Издателите се надяват, че клиентите ще бъдат склонни да плащат повече за добавеното съдържание. IPad-ът, казва Розентал, „открива възможността вече да работим не просто с някаква статична книга. Тук има огромни възможности.“

Остава си открит въпросът дали клиентите, свикнали да плащат по 9,99 за електронна книга, ще се съгласят да плащат по 13,99 или повече, независимо от екстрите. Тим Орейли, електронният издател, е открил, че колкото по-ниски са цените му, толкова повече книги се продават. Компанията на Орейли продава електронни книги под формата на програми за iPhone на цена от 4,95, и той твърди, че те генерират далеч по-голям обем и печалба, отколкото компанията му губи от продажби на книги с твърди корици.

Джейсън Епстийн вярва, че на издателите се предлага златна възможност. Посредническият модел, казва той, всъщност е друга форма на консорциума, който той е предложил още преди десет години: „издателите ще продават дигитални книги директно за IPad. Те ще използват IPad-а като един вид универсален склад.“ Правейки това, те получават възможността да съкратят разходите за заплати и други. Епстийн смята, че електронните книги биха могли да възстановят и редакторската независимост. „Когато започнах да работя в RandomHouse, той се управляваше само от десет редактори“, казва той. „Имахме мениджър на продажбите и търговски представители. Имахме счетоводител, публицист и президент. Фирмата беше невероятно успешна. Не ни бяха необходими осемнадесет нива от мениджъри. Дигитализацията отново прави това възможно – и неизбежно.“

Amazon изглежда смята, че в дигиталния свят те може и да нямат никаква нужда от издатели. През декември, авторът на Simon & Schuster Стивън Кови продаде на Amazon изключителните дигитални права за два от бестселърите си, Седемте навика на много успешните хора и Ръководство, основаващо се на принципи. Книгите бqха продадени на Amazon от RosettaBooksи Кови получи повече от половината от нето-приходите. Един от издателите казва: „Онова, което ни стана ясно е, че Amazon вижда в себе си много повече наш конкурент, отколкото продавач. Те имат амбицията да бъдат издатели.“

Един от близките сътрудници на Безос изразява нещата по-драстично: „Онова, което Amazon всъщност иска, е да направи цените на електронните книги толкова ниски, че хората да не купуват повече книги с твърди корици. А тогава следващата крачка е просто да се изключат издателите и човек да започне да работи направо с авторите.“ Миналата година, според няколко литературни агенти, един от висшите мениджъри в Amazon е помолил за предложения относно това кого Amazon би могъл да назначи като редактор за покупките на авторски права. Чрез програмата Encore те започнали да публикуват електронни книги на автори, издаващи книгите си самостоятелно, ако те получават добри рецензии на Amazon.com. А през януари предложили на авторите, които продадат електронните права директно на Amazon, хонорари от 70%, ако обаче се съгласят на цени между 2,99 и 9,99. Предложението, според мнението на един разгневен издател, целяло „да настрои едни срещу други авторите и издателите“.

Грандинети признава, че Amazon се опитва да прави по-директни сделки с авторите: „ние постоянно търсим начини да вършим бизнеса си по-ефективно“. Той смята, че това не е нищо ново. „Има дълга история на книгопродавци, които са се опитвали в издателския бизнес“, казва той, споменавайки историята с Barnes & Noble. Всички големи издатели, казва той, продават книги директно на клиентите си от собствените си уебсайтове. „Изглежда, че те се опитват в нашия бизнес, така че ми звучи странно аргументът, че се безпокоят, когато опитите вървят и в обратната посока“ Но продажбите на издателите чрез собствените им сайтове са минимални, и макар опитите на Barnes & Noble да ги подразниха, те не заплашваха бизнеса им като цяло. Според Орейли издателите имат добри основания да се страхуват. „Amazon е един особено далновиден, мощен и безскрупулен конкурент“, казва той. „Не мисля, че сме виждали толкова конкурентоспособен бизнес в технологическото пространство от времето на Майкрософт насам.“

За момента, навлизането на Apple в книжния пазар дава на издателите малко време за отдих. Един от близките сътрудници на Безос казва: „Amazon мислеше за директен издателски бизнес – докато се случи това нещо с Apple. Засега това е достатъчна заплаха, за да бъде Amazon принуден отново да започне да преговаря с издателите.“

Помолена да опише основната си грижа, Керълайн Рийди от Simon &Schuster казва, „в дигиталния свят става възможно авторите да публикуват без участието на издатели. Ето защо за нас е наложително да демонстрираме всеки ден колко важни сме за вторите“. Но издателите са много бавни при възприемането на нови технологии, които могат да помогнат на авторите. Ендрю Савикас, вицепрезидент на Орейли за дигитални инициативи, е шокиран от факта, че издателите са положили толкова малко усилия, за да направят дигитални апликации за книгите си. „Никой не пречи на издателите да направят апликации за книги на iPhone“, казва той. „По света има 50 милиона iPhones. Това е огромна потребителска база.“ В опитите си да съкратят разходи, издателите също са намалили услугите по редактиране, маркетинг и други, които преди са предлагали на авторите, така че това товаря празни пространства, които могат да бъдат запълвани от други.AuthorSolutions, една компания за самиздат от Блумингтън, Индиана, има деветдесет хиляди автори-клиенти. За книги, които предизвикват търговски интерес, компанията има партньорство с издатели като Harlequin, които ги издават чрез традиционните канали, но с по-щедри хонорари.

Джейн Фрийдман, която е работила като президентка и главна мениджърка на HarperCollins, ги напусна през 2008 и основа OpenRoadIntegratedMedia, фирма за електронно публикуване. Тя планира да придобива електронните права за каталожни заглавия, да привлича нови автори (с петдесет процентна подялба на печалбите) и да създаде отдел за самиздат. „Издателите се страхуват от някоя търговска фирма, която може да заеме мястото им“, казва тя. „Но един автор има нужда от издателя най-вече за поддръжка, редакция, разпространение и маркетинг. Ако издателите орязват разходите за маркетинг, което е най-голямото оплакване на авторите, а Amazon държи осемдесет процента от пазара на електронни книги, то защо тогава ви трябва издател?“

Издателите твърдят, че дигиталните компании не разбират творческия процес на създаване на книги. Един от големите издатели казва за Amazon, „Те не знаят как авторите мислят. Това не е в тяхната ДНК.“ Нито Amazon, нито Apple, нито Google има някакъв опит в издирването, поддръжката, редактирането и маркетинга, от които се нуждаят авторите. Страниците с благодарности от книгите са кошмар за експертите по ефективност: авторите нерядко благодарят на редакторите и издателите за това, че са отделили цяла година за довършването на един ръкопис, за това, че са отговаряли на среднощни телефонни обаждания, за безплатното отдаване на някоя вила. Тези специални жестове едва ли могат да бъдат очаквани от фирмени култури, изградени около идеята за инженерна ефективност.

Добрите издатели издирват и се грижат за авторите си, някои от които в началото не носят със себе си някакви особени изгледи за печалба. Те също предплащат хонорари, без които повечето автори на документална и научна литература не могат да довършат изследванията, необходими за книгите им. Индустрията произвежда повече от сто хиляди книги годишно, седемдесет процента от които няма да възвърнат инвестициите, които са били вложени в тях; освен върнатите обратно книги, предплатените авторски хонорари са най-големият разход на издателите. И макар че критиците твърдят, че традиционните издатели печелят прекалено много пари от авторите си, в действителност печалбите, получени от сравнително малкия брой автори, чиито книги правят пари, по същество отиват за субсидиране на по-малко успешните на пазара автори. Системата е неефективна, но тя поддържа една класа от професионални писатели, които инак не биха могли да съществуват.

Мадлин Макинтош, президентка за продажби, операции и дигитални книги при Random House, е работила както за Amazon, така и за други издателства, и намира двете култури очебийно различни. „Мисля, че като култура ние разговаряме изключително много“, казва тя за издателите. „Ние очакваме открит диалог. Това е култура на обедните разговори. Amazon не участва в тази култура.“ Те имат „невероятна дисциплина когато става дума за въпроси, свързани с математика, с пресмятане на цифри, разглеждане на данни … Това е огромно културно различие, в сравнение с културата на убеждаването и съвместния обяд, на културата, ориентирана към авторите.“

Повечето издатели не се доверяват на Amazon и смятат, че фирмата е ненужно потайна. Amazon не предава подробности за навиците на клиентите си, или за броя на продадените Kindles, или за това колко струва производството на отделния Kindle. Те дори не разкриват какъв процент от продажбите им се прави от книги, казвайки единствено, че „медиите“ – филми, книги и музика – съставляват 52 процента от продажбите за 2009.

Издателите твърдят, че преговорите с Apple са били по-малко свадливи. Имало е спорове за цените на електронните книги, като издателите настоявали, че най-високата цена трябва да бъде 17 долара, а Appleнастоявали на 15. „След като веднъж хората от Apple бяха решили, че ще приемат посредническия модел“, казва един от издателите, „те бяха много твърди: или приемайте, или си отивайте. Но по принцип те бяха много по-склонни на компромис от хората от Amazon. Те казаха, че ще споделят с нас някои от данните за клиентите и тяхното поведение при купуването на електронни книги. От Amazon никога не сме получавали такива данни.“

Но издателите имат и един друг новопокръстен съюзник: Google, на когото доскоро гледаха като на смъртоносна заплаха. През октомври 2004, без разрешението на издатели или автори, Google обяви, че ще сканира абсолютно всички някога публикувани книги и ще направи части от тях достъпни за публиката чрез собствената си машина за търсене. Издателската общност побесня, твърдейки, че Google краде работата на авторите. Консорциум от издателите, заедно с Авторската гилдия, започнаха съдебен процес, който беше привършен едва в средата на 2008, когато Google се съгласи да плати 125 милиона долара на авторите и издателите за използването на техните защитени от авторски права материали. Джон Сарджънт, който беше участник в екипа за преговори от страна на издателите, казва, че този договор е огромно постижение. „Най-големият играч в Интернет се съгласи, че за да се ползва нечие съдържание, те трябва да имат лицензия и да платят за него, и че съдържателят на правата трябва да има контрол върху съдържанието“, казва той. Но независимо от това дали съглашението в края на краищата ще бъде одобрено от американския съд, Google ще отвори собствен магазин за електронни книги, нареченGoogleEditions, в средата на годината, според Дон Кланси, който отговаря заGoogleBooks и освен това ще поеме GoogleEditions.

Кланси казва, че електронните книги от техния магазин, за разлика от тези на Amazon или Apple, ще могат да се четат на всяко устройство. Google Editions ще позволи на издателите сами да определят цените на книгите си и ще приеме посредническия модел. Тъй като вече са дигитализирали 12 милиона книги, включително и множество заглавия, които са извън печат, те ще имат далеч по-голям избор както от Amazon, така и от Apple. Освен това те ще предоставят електронните си книги за продажби на книжарниците, отдавайки „огромната част от приходите“ на съответния магазин, казва Кланси. Той смята, че с опитите си да доминират пазара, както Amazon, така и Apple са възприели един погрешен подход. „Всъщност това е една отворена екосистема, където има място и за книжарниците от тухли и хоросан“, казва той. „Ние се чувстваме напълно комфортно при мисълта да имаме най-разнообразни физически продавачи, докато повечето други участници желаят да имат едно по-малко конкурентно обкръжение, защото искат да доминират.“

Засега повечето издатели смятат, че са спечелили шахматния мач, започнат от Сарджънт. „Сега имаме тези три гиганта, които се конкурират едни с други“, казва главният мениджър на една от къщите. „Така че никой от тях не може да ни принуди да вършим нещо, освен ако и другите двама не се съгласят“. Ранните продажби на iPad са многообещаващи: Apple твърди, че още на първия ден са били продадени повече от 300.000 бройки, а анализаторите смятат, че до края на годината ще бъдат продадени между 5 и 7 милиона. А на последния панаир на потребителската електроника в Лас Вегас имаше и поне още десетина други устройства за четене на дигитални книги, които ще правят конкуренция на Kindle.

Издателите имат и още един повод за надежда. Кризата е променила мисленето на фирмите от Силиконовата долина, разклащайки увереността им в това, че рекламите са единственият реален източник на приходи. YouTube започва да събира такси за някои независими филми, в опит да се конкурира с Netflix, а неговите мениджъри знаят, че за да успеят, трябва да имат професионално произведено съдържание, за което рекламодателите – и потребителите – ще се съгласят да плащат. И докато дигиталните компании започват да изискват заплащане за медийните си съдържания, те се срещат по средата на пътя със старите медийни компании, които търсят начини да продадат това, което произвеждат. Мотивациите на старите и нови медийни компании да създават партньорства изглежда се допълват взаимно.

„В края на краищата, Apple е на пазара за устройства, а не за съдържание“, казва един от сътрудниците на фирмата. „Стив Джоб иска да бъде сигурен, че хората от бизнеса на съдържанието са негови партньори. Стив е от школата на хората „аз печеля – ти печелиш“, докато Джеф Безос е от школата „аз печеля – ти губиш“. Наскоро Джобс проведе специални срещи поотделно с представители на New York Times, Wall Street Journal и Time Inc., за да им демонстрира потенциала на iPad да се печелят пари с вестници и списания. Джобс, на когото миналата година беше направена трансплантация на черен дроб и който се бори с рак на панкреаса, започва вече да мисли за това, което ще остави след себе си, казва този сътрудник. „Той бърза с всички сили да създаде през следващите две години всичко, за което си е мислил за следващите десет. Онова, което го поддържа, е визията му. Нищо друго не може да го спре, освен смъртта“. Според този човек Джобс е доволен от поддръжката на издателите. „Той се чувства като техен поборник.“

За момента Джобс е най-добрият съюзник на издателите. „Стив много се гордее с това, че Макмилан опря пистолета до главата на Amazon“, казва човекът от Apple. Но в дългосрочна перспектива Apple и Google няма да бъдат непремнно по-добри партньори от Amazon. Някой ден те също ще започнат да се оплакват от мудния издателски процес, или от високите цени. Само дни преди да започнат продажбите на iPad, на 3 април, имаше слухове, че Apple може да предложи някои бестселъри за 9,99. Apple се съгласи на посредническия модел само за една година а – както издателите осъзнават много добре – Джобс има зад гърба си дълга история на борба с музикалните и телевизионни компании за намаляване на цените. Един от издателите казва „Може би след една година Apple ще се върне и ще поиска да отхапе главите ни.“ iPad може да направи възможно дори за Amazon да достигне нови клиенти. Днес Apple предлага около 60.000 дигитални книги, далеч по-малко от онези за Kindle, а Amazon е пуснал в оборот една програма, която му позволява да продава книги за iPad. Без значение къде клиентите ще купуват книги, тяхната увереност, че електронните медии трябва да струват по-малко – че нещо, което не можете да докоснете, просто не струва толкова много пари – ще упражни огромно влияние. Попитан за опитите на издателите да повишават цените, един скептичен литературен агент казва: „човек може да се опита да си сложи криле и да надвие гравитацията, но в края на краищата ще бъде притеглен надолу.“

Източник

Кен Аулета е американски журналист и сътрудник на списанието New Yorker.

Коментари (2)

- 20-07-2010|простак

Много хубава статия, вдигна ми самочувствието! Значи за една книга, която струва $26, издателят плаща $13 на търговеца на дребно, разходите за производство са му $8,40, от оставащите $4,60 трябва да извади разходите за 35% от книгите, т.е. $2,94, с остатъка от $1,66 да плати „наемите, заплатите на редакторите, хората от продажбите и загубите от невъзвърнати предплащания за авторите“ и „печалбата е доста тънка“. Все пак издателите са склонили да отделят $4, т.е. вместо въпросните $13 да получават $9, да увеличат авторските хонорари от €3,9 на $6,5, за сметка на спестените разходи за хартия, печат и подвързване, изчислени на $1,80.

Иначе литературната част, която обяснява колко е лошо да е лошо, защото не е хубаво е много хубава, ама не я четох. Ето практически как интернет развива интелекта, а не обратното, с времето свикваш бързо да виждаш същественото и да отсяваш баластрата.

- 20-07-2010|простак

В смисъл, че всеизвестни неща са разказани надълго и нашироко, не че е тъпо, съвсем уместно си е да се разкажат в подобна статия, жанрът ѝ е такъв, че предполага тя да е досадно обстоятелствена за хората, които не се интересуват от детайли и досадно повърхностна за тия, дето се интересуват – за литературната част.

И все пак тя се върти ...

Автор: Пийт Хендриксе

Колкото и нормално да ни се вижда, че водата се получава чрез просто завъртане на едно кранче, в повечето развиващи се страни все още са необходими значителни усилия, за да се донесе вода за пиене от чист източник, който много често се намира на километри разстояние от населеното място. Транспортът по традиция се смята за работа на жените и децата, които – поради носенето на тежките съдове – често получават тежки увреждания на гърба и врата, чак до смъртни случаи поради счупване на врата. И толкова по-удивителна е простотата и елегантността на решението, разработено от южноафриканския инженер и дизайнер Пийт Хендриксе.

Вместо водата да бъде носена на гръб или на глава, тя просто се търкаля в специално пригоден за целта пластмасов варел с дупка по средата (нещо като огромен плосък геврек). Той е приготвен от дебел полиетилен, така че може да издържа на сериозни удари и натоварвания, без да се нуждае от чести поправки. От простото, но изключително ефективно изобретение се очаква да облекчи значително живота на милиони африканци.

https://www.youtube.com/watch?v=XQ_n5y3-Xnk

Пийт Хендриксе е южноафрикански инженер и дизайнер, изобретател на т. нар. Q-Drum – изключително просто и удобно средство за транспортиране на вода, от което се очаква да облекчи значително живота на милиони африканци.

Да играеш с Ларс

Автор: Шарлот Генсбур

(Интервю с френската актриса Шарлот Генсбур)

Шарлот, успяхте ли да преживеете „Антихрист“ без осезаеми увреждания?

Мисля, че да. Във всеки случай се опитвам да се убедя в това. Но, разбира се, това беше една обезпокоителна и мъчителна роля. По време на снимките два месеца се разхождах покрита с кръв из една гора, крещейки.Беше нещо като транс. Сънувах много през това време, но и изпитвах много удоволствие от ролята.

Искате да кажете, че в тази безкрайно агресивна роля е имало нещо удоволствено за вас?

Абсолютно. Наистина се наслаждавах на цялото това викане. Беше така, сякаш в продължение на два месеца са ми позволили да прекарам една криза и да мога да правя каквото си поискам. В живота обикновено нямате такава свобода. Дори на децата не се позволява да експлодират по подобен начин. Изпуснах доста пара чрез тази роля.

Как успяхте да издържите тази скръб толкова дълго време?

Само като се изтръгвах от нея. Инак никога не бих успяла да се държа в продължение на два месеца. Но инак с удоволствие се потопих в атмосферата на филма. Бяхме напълно откъснати от света в една гора близо до Кьолн. Снимахме сред тази красива природа, но живеехме в съвсем нов хотел с изглед към игрище за голф. Всичко беше много стерилно. Нямаше лоби, нямаше рецепция. В края на деня отивах право горе в стаята си. Имаше нещо еуфорично в ролята ми, но след два месеца бях напълно изтощена.

Всички описват „Антихрист“ като повратна точка в кариерата ви. И вие ли чувствате нещата по този начин – като „преди“ и „след това“.

Когато се завърнах от Кан, всички ми честитяха и се радваха за мен, което много ме трогна. Сякаш бях спечелила световното първенство по футбол! Но всъщност „след това“ беше започнало много преди това. Бях започнала да работя по един нов филм далеч преди Кан. Без да си давам особено много време за почивка. Разбира се, докато правехме „Антихрист“, имах усещането, че при следващия филм ще ми бъде много трудно. Знаех, че играя екстремна роля и че вероятно ще мине известно време преди някой да ме помоли отново да отида толкова далеч. Трябваше да демонстрирам безкрайна чувствителност, безкрайна скръб, но също и безкрайна агресивност, всичко това смесено с ужас, кръв и секс.

Това беше първата ви работа с Ларс фон Триер.

Да, и за мен това беше откровение. Освен това беше и една много важна среща с човек, когото, макар и да познавах слабо, чувствах много познат, много близък.

Защото ви напомня за баща ви?

Сигурна съм, че това е имало огромно значение. По начина, по който той е толкова провокативен и толкова раним едновременно. И непредсказуем. Макар че баща ми беше по-малко непредсказуем от Ларс. Той имаше чувство за хумор, което познавах много добре, той провокираше – а към всичко това се прибавяше алкохолът, който правеше нещата още по-екстремни. У Ларс има подобни неща и с тях той ми напомняше за баща ми. Но все пак той ми се струва по-малко стабилен. В някои дни той се чувстваше толкова ужасно, че се страхувахме дали няма да се откаже от всичко. Но тук приликите свършват, освен може би в това, че в много сцени бях в състояние да стигна толкова далеч единствено защото исках да му се харесам – по същия начин, по който исках да се харесвам на баща си.

Там, където другите използват провокацията, за да се отдалечат от родителите си, вие я използвате, за да се доближите до тях. Дали е вярно, че тази роля има много общо с вашите родители?

Във всеки случай по време на снимките аз водех дълги разговори с майка си чрез СМС. Имах чувството, че пресичам някаква граница. Бях като дете, което се опитва да провокира реакция. До известна степен това включваше и самонараняване, но като цяло беше удоволствие. Може би защото този път не исках да бъда онова сладко, добро малко момиче, което всички мислят, че съм. Исках да ги изненадам, да им покажа на какво съм способна. Да докажа себе си. През цялото време се чувствах като статистка, защото филмът не беше написан за мен и ролята на жената всъщност трябваше да се играе от Ева Грийн. Чувствах се като натрапница още от самото начало и трябваше да покажа на какво съм способна, трябваш да покажа на всички, че наистина заслужавам ролята.

Ларс фон Триер беше обвинен, че е направил един женомразки филм, защото той показва тази невероятно чувствителна и безкрайно агресивна жена, която на края на филма бива изгорена като вещица. Можете ли да разберете тези обвинения?

Не. Що се отнася до мен, тази жена би могла да бъде и мъж. По време на филма аз си въобразявах, че играя самия Ларс. Мислех си за всички пристъпи на паника, които трябваше да изиграя. Не мога да почувствам нищо от това негова предполагаемо женомразие. Защото той самият минава през всичко, което налага на героинята си. Разбира се, тук играе роля и страхът му от жените, страхът от майка му, отношението му към децата. И макар че той е мъж, тук има тясна връзка между него и тази жена, чрез болката. Тя преживява онова, което преживява той. Именно затова никога не съм го възприемала като зрител, който гледа отвън, а като съюзник, който ме водеше през тази роля и ми позволяваше да я разбирам.

Но можете ли да разберете защо филмът предизвиква такива противоречиви реакции?

Честно казано, аз очаквах всичко това. Всъщност най-много от всичко очаквах публиката в Кан да реагира с отвращение. Но се случи обратното. Критиците бяха ония, които реагираха зле, а не зрителите. В сравнение с тях пресата е много по-реакционна. Надявам се обаче това да не се случи във всички страни по света.

Въпросът всъщност е дали насилието в „Антихрист“ не е необосновано, дали до известна степен то не е напразно?

В никакъв случай. Ларс не е човек, който би започнал да провокира само заради самата провокация. Той трябва да провокира самия себе си, за да може да се развива като артист. От време на време това може да изглежда абстрактно или безсмислено, защото той не винаги дава отговори на въпросите, които поставя. При него всичко е много инстинктивно и той не иска или не обича да обяснява филма си.

В Кан един от журналистите дори го притисна доста силно с изискването да оправдае филма си…

Бях шокирана от това, че вече е очевидно невъзможно да се направи някакъв филм без човек да е принуден да се оправдава. Толкова малко са режисьорите, които се опитват да дават израз на самите себе си чрез филмите си. Мнозинството просто се придържа към мейнстрийма и произвежда стереотипи, лесни филми, които карат хората да се смеят, но да пази Бог, ако те бъдат накарани да мислят или дори бъдат шокирани. Времената очевидно са толкова трудни, че от нас се очаква да правим единствено филми, които ни отвличат от животите ни.

Какво според вас е посланието на филма?

Аз не съм много добра в анализите, но при Ларс имам усещането, че жената е един вид свръхчовешко същество, със свръхчовешки способности, което стои на някакъв пиедестал, от който самият той в края на краищата трябва да я събори. Не ми е трудно да повярвам, че жените имат по-различно отношение към природата и че те могат да се чувстват виновни когато трябва да избират между ролите си като майка и субект на собствената си сексуалност. Разбира се, филмът не дава какъвто и да е отговор на тези въпроси, макар и да показва, че тази жена е малтретирала детето си преди това, че по някакъв начин тя е била лоша майка, че в края на краищата тя бива намерена за виновна и трябва да умре. Но това са неща, които наистина съществуват. И защо да е осъдително да се показва тази лудост?

Помогна ли ви при справянето с ролята това, че сама сте майка?

Не. Държах децата си далеч от всичко това и не исках да мисля за тях. Чувствата на скръб, загуба и болка, които представям, са напълно измислени. Разбира се, човек винаги използва неща, през които е преминал сам и се обляга на опита си. Но исках да избягвам свързването на образи от собствения ми живот с тези чувства.

Но възможно ли е това наистина?

Да, то не е проблем. Докато правехме този филм за пръв път почувствах, че не е необходимо човек да се обляга на собствения си опит за определени сцени. Нещата идват от само себе си, несъзнателно, без да е необходимо да ги викате. Обикновено ми е много трудно да играя сцени, в които трябва да плача. Но този път, макар че през цялото време трябваше да плача, просто не се тревожех и разчитах изцяло на момента. Странно, но сълзите идват сами, ако сте честни със самите себе си.

Означава ли това, че ви е по-лесно да правите секс сцени, отколкото да плачете пред камерата?

Да, по-трудно е да отворите душата си, отколкото да покажете тялото си. Секс сцените са просто сцени с тела, при които може да се почувствате засрамени или притеснени от това, че трябва да покажете голото си тяло или да докосвате едно голо тяло, което не познавате. Но вие винаги осъзнавате, че това е нещо изкуствено и че то няма да ви докосне истински. Понякога хората са толкова притеснени, че то дори става смешно. Спомням си, че преди да започнем снимките, Ларс се съблече, а също и Уилям Дефо, Просто за да премахнем притеснението и да свършим с това. А аз не исках. Но след като веднъж сте пресекли тази граница, наистина не е толкова лошо.

Как се чувствате когато видите голото си тяло на екрана?

Не мисля, че съм красива, ако имате това пред вид. Прекалено слаба съм. Онова, което виждам, не е женско тяло. Но сега вече нещата са много по-добре, преди време мразех самата себе си. Междувременно съм приела тялото си, аз живея в него. И докато не е нужно да показвам гърдите си, нямам проблем с голи сцени. Мога да показвам задника си, това не е проблем. Дори сцената с мастурбацията не беше толкова трудна. Стори ми се забавно, че съм способна да стигна толкова далеч. Това наистина ми показа, че в края на краищата не е толкова лесно да бъда шокирана.

В най-екстремните сцени вместо вас играят дубльори, които са порно-актьори. Бихте ли могла да ги изиграете сама след всичко, през което сте преминала?

В никакъв случай! Тук стигнах до много ясна граница. В сценария Ларс описва всичко в огромни детайли. Как точно иска секс сцените, какво точно трябва да се вижда. Той настояваше да ги изследвам интензивно преди да започнем снимките, защото искаше да бъде сигурен, че знам в какво точно съм въвлечена. Искаше да знае, че няма да се оттегля накъде по средата на пътя.

Имаше ли моменти, които ви дойдоха прекалено много?

Имаше една сцена, която всъщност беше предвидена като преливане на кадри, където се вижда пенисът на един порно-актьор и моето лице зад него. Ларс ме попита дали ще снемаме както е било предвидено предварително, да заснемем двете сцени поотделно, а след това да ги слеем, или да направим всичко в един кадър. Аз си мислех, че мога да го направя. Защо би трябвало да се тревожа от снемането на сцена с някакъв порно-актьор? Но когато дойде момента изведнъж се почувствах много различно. Не съм особено свенлива, но изведнъж се почувствах в погрешен филм: това не беше Уилям Дефо, а този порно-актьор, който мастурбираше, защото пенисът ми трябваше да бъде възбуден за снимките. После Ларс ме попита дали можем да направим кадъра, в който смазвам гениталиите му с онова парче дърво. Всичко, което беше необходимо, бяха ръцете ми. Но това ми беше прекалено много. Просто не можех да направя порнографските сцени. Това е моята граница. Комична граница, ако се замислите …

Защо комична?

Нека просто да кажем, че търсех собствените си граници и че в началото не знаех къде са те. Никак не съм добра в представянето на нещата на теория. Но да лежите до някого, когото не познавате; някой, с когото не бихте искали да правите филма – това променя всичко. Това ме изненада и подразни в същото време – че не знаех преди това къде се намират границите ми. Не съм човек, който предварително казва: дотук, но не и по-нататък…

Което е напълно нормално…

Не. Някои хора имат принципи. Аз не съм от тях. А човек е по-раним, ако няма принципи. От друга страна, просто трябва да сте по-смели и да не оставяте хората да ви тъпчат и да ви крещят, когато не искате да отидете по-далеч.

Какви са впечатленията ви от Германия след като сте прекарали там два месеца в една тъмна гора и празен хотел?

Хотелът и гората бяха два отделни свята. Гората беше невъобразимо красива, но ми се стори и ужасно плашеща.

Това не звучи като обяснение в любов.

Нека да го кажем така: впечатленията ми не са толкова лоши, колкото си мислите.

Интервюто води Мартина Майстер.

Източник

Шарлот Генсбур е френска актриса и певица, дъщеря на Джейн Бъркин и Серж Генсбур. За ролята си във филма „Антихрист“ на Ларс фон Триер тя получи наградата за най-добра актриса на тазгодишния фестивал в Кан.

Самотата на Латинска Америка

Автор: Габриел Гарсия Маркес

Антонио Пигафета, един флорентински навигатор, който е придружавал Магелан по време на първото околосветско пътешествие, пише, обикаляйки нашите южни земи в Америка, едно напълно акуратно описание, което въпреки това прилича на набег в областта на фантазията. В него той записва, че е видял шопари, чиито пъпове се намирали по бутовете, птици без нокти, които снасят яйцата си на гърба на партньорите си, като и други, напомнящи пеликани без езици, с човки като лъжици. Пише, че е видял едно деформирано същество с глава и уши на муле, тяло на камила, крака на елен и цвилене като на кон. Той описва как първият туземец, срещнат в Патагония, за пръв път в живота си видял огледало, в резултат на което спокойният гигант буквално подлудял от ужас пред собствения си образ.

Тази кратка и очарователна книга, която още тогава е съдържала семената на съвременния роман, в никакъв случай не е най-смайващият разказ за нашата реалност от онази епоха. Хрониките на Индиите[18] са ни оставили безброй други. Елдорадо, нашата толкова жадно търсена и илюзорна страна, се е появявала по множество карти в продължение на много години, променяйки мястото и формата си, за да задоволява фантазиите на картографите. В търсене на извора на вечната младост, митичният Алвар Нунес Кабеса де Вака изследва северната част на Мексико в продължение на осем години, в една заблуждаваща експедиция, чиито членове се изяждат едни други, като накрая се завръщат само петима от шестстотинте, тръгнали на път. Една от многото неразгадани мистерии на това време е онази за единадесетте хиляди мулета, всяко натоварено със сто фунта злато, напуснали Куско един ден, за да се изплати откупа на Атахуалпа – и никога не достигнали целта си. По-късно, в колониалните времена, в Картахена де Индиас се продавали кокошки, отгледани на алувиална почва, чиито мелнички съдържали дребни парченца злато. Жаждата за злато на един от основателите ни преследваше доскоро. Чак в края на миналия век, една германска мисия, изпратена, за да изследва изграждането на междуокеанската железопътна линия през Панамския провлак стига до заключението, че проектът може да бъде изпълнен при едно условие: релсите да бъдат направени не от стомана, която е сравнително рядка в този регион, а от злато.

Но независимостта от испанската доминация не ни постави извън обсега на лудостта. Генерал Антонио Лопес де Сантана, три пъти диктатор на Мексико, организира пищно погребение на крака, който е изгубил в така наречената „Война на пастите“[19]. Генерал Габриел Грсия Морено управлява Еквадор в продължение на шестнадесет години като абсолютен монарх; по време на погребението му трупът е бил сложен да седи на президентското кресло, облечен в пълна униформа и под защитен пласт от медали. Генерал Максимилиано Хернандес Мартинес, теософският деспот на Ел Салвадор, който заповядва убийството на тридесет хиляди селяни в едно дивашко клане, изобретява едно махало, с чиято помощ да открива отрова в храната си, и заповядва уличните лампи да бъдат драпирани с червена хартия, за да се надвие една епидемия от скарлатина. Статуята на генерал Франсиско Мораз, издигната на главния площад в Тегусигалпа, всъщност е статуя на маршал Ней, купена в Париж в магазин за скулптури от втора ръка.

Преди единадесет години, чилиецът Пабло Неруда, един от изключителните поети на нашето време, просветли тази аудитория със словото си. Оттогава насам, европейците с добра воля – а понякога също и онези със зла – биват поразени, с все по-голяма мощ, от неземните новини, идещи откъм Латинска Америка, тази необятна земя на обсебени мъже и исторически жени, чието безкрайно твърдоглавие преминава в легенди. Ние не сме имали нито миг покой. Един прометеев президент, обграден в горящия си дворец, загина, биейки се срещу цяла армия, сам; а две подозрителни самолетни катастрофи, които все още чакат обяснение, съкратиха животите на друг един сърцат президент и един демократичен войник, който беше пробудил достойнството на народа си. Имаше пет войни и седемнадесет военни преврати; появи се един дяволски диктатор, който провежда в името на Бога първия в наше време етноцид в Латинска Америка. Междувременно, двадесет милиона латиноамерикански деца умряха, преди да станат на една година – повече, отколкото са били родени в Европа от 1970 насам. Броят на хората, изчезнали поради репресии, възлиза на почти сто и двадесет хиляди, което е същото, сякаш никой не би могъл да каже къде са изчезнали жителите на Упсала. Множество жени, арестувани, докато са били бременни, са родили децата си в аржентински затвори, но никой не може да каже къде са тези деца, тъй като те са били потайно осиновени или изпратени в сиропиталища по нареждане на военните власти. Понеже се опитваха да променят положението на нещата, почти двеста хиляди мъже и жени умряха по целия континент, а над сто хиляди изгубиха животите си в три малки и злощастни страни от Централна Америка: Никарагуа, Ел Салвадор и Гватемала. Ако това би се случило в Съединените щати, съответната цифра би била един милион и шестстотин хиляди насилствени смърти за четири години.

Един милион хора избягаха от Чили, една страна със силна традиция на гостоприемство – това са десет процента от населението. Уругвай, миниатюрна нация от два и половина милиона жители, която счита себе си за най-цивилизованата страна на континента, изгуби поради изгнаничество всеки свой пети жител. От 1979 насам, гражданската война в Ел Салвадор създава по един бежанец на почти всеки двадесет минути. Страната, която би могла да бъде създадена от всички бежанци и принудителни емигранти от Латинска Америка, би имала население, по-голямо от това на Норвегия.

Осмелявам се да мисля, че именно тази извънмерна реалност, а не само нейният литературен израз, е нещото, привлякло вниманието на Шведската академия на изкуствата. Една реалност не от хартия, а такава, която живее вътре в нас и определя всеки миг от нашите безбройни ежедневни смърти, и която подхранва един източник на ненаситна творческа сила, изпълнена от скръб и красота, на която този колумбиец е просто едно поредно проявление, предпочетено от съдбата. Поети и просяци, музиканти и пророци, воини и негодници, всички създания на тази необуздана реалност, ние не се нуждаем от особено силно въображение, защото нашият главен проблем е липсата на обичайни средства, с чиято помощ да направим животите си достоверни. Това, приятели мои, е същността на нашата самота.

И ако тези трудности, чиято същност ние споделяме, ни пречат, то сигурно става разбираемо, че рационалните таланти от тази страна на света, екзалтирани от съзерцанието на собствените си култури, не са успели да намерят валидни средства за нашето разбиране. Естествено е, че те се опитват да ни измерват с мярата, която използват за самите себе си, забравяйки, че опустошенията в живота не са едни и същи за всички, и че търсенето на собствената идентичност е за нас също толкова тежко и кърваво, колкото е било и за самите тях. Разбирането на нашата реалност чрез схеми, които не са наши, ни прави само още по-непознати, все по-малко свободни, все по-самотни. Почитаемата Европа може би ще бъде малко по-чувствителна, ако би се опитала да ни види в собственото си минало. Ако тя само би си припомнила, че на Лондон са били необходими триста години, за да построи първата си градска стена, и още триста години, за да получи епископ; че Рим се е трудил в тъмнина от несигурност в продължение на двадесет века, докато един етруски крал го е закотвил в историята; и че мирната Швейцария от наши дни, която ни радва с благите си сирена и апатични часовници, е заливала чрез наемниците си Европа с кръв чак до шестнадесети век. Дори в разцвета на Ренесанса, дванадесет хиляди ландскнехти, заплатени от имперските армии, превземат и опустошават Рим, предавайки осем хиляди от обитателите му на меча.

Не мисля да въплъщавам тук илюзиите на един Тонио Крьогер, чиито мечти за обединяване на непорочния север със страстния юг бяха възвеличени тук преди петдесет и три години от Томас Ман. Но вярвам, че онези прозорливи европейци, които се борят, и тук също, за една по-справедлива и хуманна родина, биха могли да ни помогнат много повече, ако биха се опитали да премислят отново начина, по който гледат на нас. Солидарността с нашите мечти няма да ни накара да се чувстваме по-малко самотни, докато не бъде превърната в конкретни актове на законна поддръжка за всички народи, които си позволяват илюзията да живеят свой собствен живот в разпределението на света.

Латинска Америка нито желае, нито пък има някакво основание, да бъде фигура без собствена воля; нито пък е израз на пожелателно мислене да се очаква, че нейното търсене на независимост и оригиналност може и трябва да стане западен приоритет. И все пак, навигационните успехи, които стесниха разстоянията между нашите Америки и Европа изглежда само са подчертали нашата културна отдалеченост. Защо оригиналността, която ни се гарантира с такава готовност в литературата, бива отричана с такова недоверие при трудните ни опити за социална промяна? Защо да се смята, че социалната справедливост, търсена от европейците за собствените им страни, не би могла да бъде нещо добро и за Латинска Америка, с различни методи при различни условия? Не: неизмеримото насилие и болка на нашата история са резултат от прастари неравенства и неизказани огорчения, а не конспирация, планирана на три хиляди километра от дома ни. Но множество европейски водачи и мислители са виждали нещата точно по този начин, с детинщината на ветерани, които са забравили плодотворните ексцеси на собствената си младост, сякаш е невъзможно да се намери някаква по-различна съдба, отколкото да се живее по милостта на двамата големи господари на света. Това, приятели мои, е мащабът на нашата самота.

И въпреки това, на потисничеството, грабежите и занемаряването, ние отговаряме с живот. Нито наводненията и бедствията, нито гладовете и катаклизмите, нито дори вечните войни на век след век, не са били способни да потиснат упорития напредък на живота над смъртта. Един напредък, който расте и се ускорява: всяка година има седемдесет и четири милиона повече раждания, отколкото смърти – достатъчен брой нови животи, за да се умножи, всяка година, населението на Ню Йорк седемкратно. Повечето от тези раждания се случват в страните с най-малко ресурси – включително и онези от Латинска Америка. От друга страна, най-богатите страни са успели да натрупат сили за разрушение, достатъчни, за да се унищожат стотици пъти не само всички човешки същества, които са съществували до днес, но също и съвкупността от всички живи същества, които някога са поемали дъх на тази нещастна планета.

В един ден като днешния, моят учител Уилям Фокнър каза: „Аз отказвам да приема края на човека.„ Не бих бил достоен да стоя на мястото, което е било негово, ако не осъзнавах напълно, че колосалната трагедия, която той отказваше да признае преди тридесет и две години, днес вече не е нищо повече от проста научна възможност – за пръв път, откак съществува човечеството. Изправени пред тази страховита реалност, която е изглеждала като утопия през цялото съществуване на човечеството, ние, изобретателите на истории, които могат да повярват във всичко, се чувстваме в правото си да вярваме, че все още не е твърде късно да се заемем със създаването на една противоположна утопия. Една нова и всеобхватна утопия на живота, където никой няма да бъде в състояние да решава вместо другите как те трябва да умират, където любовта ще се окаже истинска, а щастието – възможно, и където народите, осъдени на сто години самота ще получат, най-после и завинаги, един нов шанс на тази земя.

Източник

Габриел Гарсия Маркес е колумбийски писател, журналист, издател и общественик. Той често е сочен като най-известен представител на магическия реализъм в литературата.

Коментари (1)

- 12-11-2012|Don Pedro

Te abrazco, amigo!!! Muy gran escritor de todo el mundo!Viva!Como el nuestro poeta Jristo Botev!!!

Преди повече от 40 години Румен Стоянов преведе „Сто години самота“, последваха безброй прояви на един певъзходен преводачески екип, който ни направи съпричастни сK най-големите постижения на изящната словесност на ХХ век- Латинска Америка и старата родина Испания.Инклан беше факт за нас наедно с Борхес, Рулфо, Аугусто Роа Бастос, Карлос Фуентес, Хуан Рулфо, Мигел Астуриас, Марио Варгас Льоса, Сесар Калво,Пабло Неруда, Хорхе Гилен, Алехо Карпентиер, Хулио Кортасар, неповторимия Сесар Вайехо, а за този, който повлича крак и обновява цялата испаноговореща поезия, Рубен Дарио....многоточието говори повечко...Маркес идва в Родината ни, Рафаел Алберти също, Хуан Релфо и Сесар Калво бяха в София..... Пако де Лусия е рекъл при един от концертите си в НДК:“Та аз съм си у дома, първите десет реда говорят по-добре от мене испански!“...Благодарим от сърце на Пако де Лусия и дано той пък продума български! Габриел Гарсиа Маркес многократно е изтъквал, че най на сърце му е „El coronel no tiene que le escriba“(„Полковникът, няма си кой да му пише“),дребно опровержение на заглавието само по себе си-Всички ние ,четящи българи, имаме какво да Ви напишем ,чародеец на словото сеньор Габриел Гарсия Маркес, с най-голямо уважение спрямо Вас като личност и творец и голяма благодарност за неспирните препрочити на творбите Ви!Дон ПЕДРО

Пленените умове, тогава и сега

Автор: Тони Джуд

Преди няколко години посетих Красногруда, възстановената резиденция на Чеслав Милош близо до полско-литовската граница. Бях гост на Кшищоф Чичевски, директор на фондацията Borderland, занимаваща се с конфликтната памет в този регион и помиряването на местните населения. Беше дълбока зима и докъдето поглед стига се виждаха само покрити със сняг полета, тук-там прошарени от изгубени, сковани от лед групи дървета и стълбове, маркиращи националните граници.

Домакинът ми разказваше лирично за културния обмен, който бил планиран за фамилния дом на Милош. А аз бях потънал в собствените си мисли: на около седемдесет километра на север оттук, в Пилвискаи (Литва), беше живяла и умряла част от семейството на баща ми, носеща името Авигаил (някои – от ръцете на нацистите). Нашият братовчед Майер Лондон беше емигрирал през 1891 за Ню Йорк от едно от близките села; там през 1914 той беше избран като втори социалистически конгресмен, преди да бъде изтикан от една нечестна коалиция от богати нюйоркски евреи, обезпокоени от неговия социализъм, и американски ционисти, ужасени от всеизвестното му съмнение към техния проект.

За Милош, Красногруда – „червена земя“ – е бил негова „родина“ (Rodzinna Europa на оригиналния полски език, превеждано като „Родината Европа“ или „Европейско семейство“). Но за мен, човекът, вторачен в този скован бял пейзаж, той говореше по-скоро за Йедвабне, Катин и Бабий Яр – всички те не особено далеч. (Да не споменаваме пък мрачните спомени от по-близки места). Домакинът ми със сигурност знаеше за всичко това: всъщност той беше лично отговорен за спорната полска публикация на книгата на Ян Грос, занимаваща се с клането от Йедвабне. Но присъствието на най-големия полски поет от двадесети век се издигаше над всичко и някак облагородяваше трагедията, сковаваща този регион.

Милош е роден през 1911 в тогавашна руска Литва. Всъщност, като много други велики полски литературни фигури, той не е чист „поляк“ според географските измерения. Адам Загайевски, един от най-важните живи полски поети, е роден в Украйна; Йежи Гедройч – важна фигура сред емигрантската литература на двадесети век – е роден в Беларус, също като Адам Мицкевич, иконата на полското литературно възраждане от деветнадесети век. Литовският Вилнюс пък в особена степен е космополитно смешение от поляци, литовци, германци, руснаци и евреи (Исайа Бърлин, както и харвардската политическа философка Джудит Шклар, са родени в близката Рига).

Израснал в междувоенната Полска република, Милош преживява окупацията и вече е поет с известна значимост, когато бива изпратен в Париж като културно аташе на новата Народна република. Но през 1951 той забягва на Запад и две години по-късно публикува най-влиятелната си книга, Плененият ум. Без някога да е слизал от печат, това е далеч най-проницателният и с продължаващо въздействие анализ на привличането, което сталинизмът е упражнявал върху интелектуалците, както и, казано по-общо, на привлекателността на властта и авторитаризма за интелигенцията.

Милош изследва четирима от съвременниците си, както и самозаблудите, на които те стават жертва в пътуването от независимост към подчинение, подчертавайки онова, което той нарича нужда на интелектуалците от „усещане за принадлежност“. Двама от обектите му – Йежи Андрейевски и Тадеуш Боровски – може би ще са познати на англоезичните читатели. Андрейевски е автор на Пепел и диаманти (адаптиран за киното от Анджей Вайда), а Боровски е автор на един изгарящ мемоар за Аушвиц, Оттук към газта, дами и господа.

Но книгата се запомня най-силно чрез две метафори. Едната от тях е „хапчето от Мурти-Бинг“. Милош се среща с тази метафора в един полузабравен роман от Станислав Игнац Виткевич, Неутолимост (1927). В тази история, централно-европейците, изправени пред перспективата да бъдат прегазени от неизвестни азиатски орди, гълтат някакво мъничко хапче, което ги освобождава от страхове. Ободрени от ефекта му, те не само приемат новите си господари, но и са изключително щастливи да ги посрещнат.

Вторият образ е този на „Кетман„, заимстван от Религиите и философиите на Централна Азия от Артур де Гобино[20], в която френският пътешественик разказва за персийския феномен на избирателните идентичности. Онези, които са възприели начина на живот, наречен „Кетман“, са в състояние да говорят едно, а да мислят друго, като по този начин лесно се приспособяват към изискванията на управниците си, същевременно вярвайки, че са запазили някъде вътре в себе си независимостта на свободния мислител – или поне на мислителя, който по собствена воля е предпочел да се подчини на идеите и предписанията на други.

Кетманството, по думите на Милош, „носи със себе си известно удобство, подхранвайки мечтите за това какви биха могли да бъдат нещата, а ограждащият стобор позволява утехата на бленуването.“ Да се пише за собственото чекмедже се превръща в нещо, което е признак за вътрешна свобода. Поне читателите ще го вземат на сериозно, ако само биха могли да го прочетат, разбира се:

Страхът от безразличието, с което икономическата система на Запада третира своите артисти и учени е широко разпространен сред източните интелектуалци. Те казват, че е по-добре да си имаш работа с един интелигентен дявол, отколкото с добродушен идиот.

Между кетман и хапчето от Мурти-Бинг, Милош брилянтно анализира умонагласата на съвременника – заблудени идеалист, както и циничен слуга на времето. Неговото есе е по-изтънчено от Тъмнина по обед на Артур Кьостлер и по-малко неуморно-логично от Опиумът на интелектуалцитена Реймон Арон. В продължение на дълги години аз го преподавах в любимия си курс – един преглед на избрани есета и романи от централна и източна Европа, включващ произведения на Милан Кундера, Вацлав Хавел, Иво Андрич, Хеда Ковали, Паул Гома и други.

Но с течение на времето аз започнах да забелязвам, че докато романите на Кундера и Андрич, или мемоарите на Ковали и Евгения Гинсбург си остават достъпни на американските студенти, независимо от чуждия материал,Плененият ум често се сблъсква с неразбиране. Милош приема за естествено, че читателите му интуитивно ще разберат умонагласата на вярващия: мъжът или жената, които се идентифицират с историята и с ентусиазъм се присъединяват към една система, която им отрича свободата на изразяването. През 1951 той с основание допуска, че този феномен – независимо от това дали той е свързван с комунизъм, фашизъм или с която и да е друга форма на политическо потисничество – ще им бъде добре познат.

И действително, когато за пръв път представях книгата през 1970-те, аз прекарвах по-голямата част от времето, обяснявайки на уж-радикалните си студенти защо един „пленен ум“ е нещо лошо. Тридесет години по-късно, младата ми публика е просто слисана: защо някой човек би пожелал да продаде душата си на която и да е идея, а още по-малко на някоя потисническа такава? В началото на 21-ви век, малцина от моите североамерикански студенти са срещали някога през живота си жив марксист. Едно себеотрицателно обвързване с някаква секуларна вяра е нещо, намиращо се отвъд обхвата на тяхното въображение. Когато започвах, предизвикателството беше да обяснявам защо хората са се разочаровали от марксизма; днес непреодолимото препятствие се състои в това човек да обясни самата илюзия.

Сегашните студенти не разбират смисъла на книгата: цялото това упражнение им се струва напразно. Потисничеството, страданието, иронията, дори и религиозната вяра: това са неща, които те могат да разберат. Но идеологическа самоизмама? Посмъртните читатели на Милош неволно наподобяват онези западняци и емигранти, чието неразбиране той описва толкова добре: „Те не знаят с какво заплаща човекът – онези зад граница не го знаят. Те не знаят какво купува човек, и на каква цена.“

Може би. Но съществува повече от един вид пленничество. Нека си припомним Кетмановския транс на интелектуалците, които само допреди няколко години поддържаха истеричния военен напор на Джордж У. Буш. Малцина от тях биха признали, че са се възхищавали на президента, а още по-малко, че са споделяли неговия мироглед. Така че по правило те се подреждаха зад него, без съмнение запазвайки личните си съображения. А по-късно, когато стана ясно, че са направили грешка, те обвиниха за това некомпетентността на администрацията. С чисто кетмановска ловкост те гордо твърдят, че, всъщност, „ние бяхме прави да грешим“ – едно повторение на ехото на френските съвременници, настояващи, че е „по-добре да грешиш със Сартр, отколкото да си прав с Арон.“

Днес ние все още можем да доловим кънтящите отзвуци на опита за ново подпалване на Студената война около един кръстоносен поход срещу „ислямо-фашизма“. Но истинското мисловно пленничество на нашето време си остава в нещо друго. Настоящата ни вяра в „пазара“ усърдно върви по следите на своя двойник от деветнадесети век – неподлежащата на съмнение вяра в необходимостта, в прогреса и Историята. По същия начин, по който несретният британски лейбъристки канцлер от 1929–1931, Филип Шоудън, вдигна ръце пред лицето на Депресията и обяви, че няма смисъл човек да се бори против неизбежните закони на капитализма, така и днешните европейски лидери се спасяват чрез бюджетна строгост, за да умиротворят „пазарите“.

Но „пазарът“ – също като „диалектическия материализъм“ – е просто една абстракция: той е едновременно ултра-рационален (неговите аргументи бият всички останали), но и кулминация на неразумността (той не подлежи на дискусия). Той си има своите истински евангелисти – посредствени в сравнение с отците-основатели, но въпреки това влиятелни; своите спътници – които насаме може би се съмняват в постулатите на догмата, но не виждат смисъл да дават израз на съмненията си; както и своите жертви, мнозина от които особено в САЩ послушно са глътнали хапчето си и гордо прокламират добродетелите на една доктрина, ползата от която никога няма да видят.

Преди всичко друго, силата на хипнозата, в която една доктрина държи хората, се измерва най-добре чрез неспособността им да си представят някакви възможни алтернативи. Ние знаем много добре, че безграничната вяра в нерегулираните пазари убива: строгото прилагане на онова, което доскоро се наричаше „Вашингтонски консенсус“ в нестабилните развиващи се страни – с неговия акцент върху стисната фискална политика, приватизация, ниски митнически тарифи и дерегулация – е разрушило милиони екзистенции. Междувременно, задължителните „комерсиални условия“, при които се предоставят множество жизнено важни лекарства, драстично намалиха продължителността на живота на много места по света. Но според безсмъртната фраза на Маргарет Тачър, „алтернатива няма“.

Именно това беше начинът, по който комунизмът беше представян на своите ползватели в годините, следващи Втората световна война; и именно това, че Историята не позволяваше никаква алтернатива на едно Комунистическо бъдеще, беше причината за това, че толкова много от чуждестранните почитатели на Сталин бяха уловени в интелектуално пленничество. Но когато Милош публикува Плененият ум, западните интелектуалци все още дебатираха за избор между реално конкуриращи се социални модели – социал-демократически, социално-пазарни или регулирано-пазарни варианти на либералния капитализъм. Днес, въпреки протестите на старото Кейнсианство откъм по-долните редици, на власт се намира един твърд консенсус.

За Милош, „човекът от Изтока не може да вземе американците на сериозно, защото те никога не са минавали през опита, който показва на хората колко относителни са преценките и мисловните им навици.“ Това без съмнение е така и то обяснява продължаващия скептицизъм на източноевропееца пред лицето на западната невинност. Но няма нищо невинно в доброволната сервилност на западните (и източни) коментатори пред новата всеобща ортодоксия. Мнозина от тях, съвсем по кетмановски, отлично знаят какво означава това, но предпочитат да не надигат глава над парапета. И поне в този смисъл те имат нещо истински общо с интелектуалците от времето на комунизма. Сто години след рождението си, петдесет и седем години след публикуването на това основополагащо есе, присъдата на Милош над сервилния интелектуалец звучи по-истинно от всякога: „неговата основна характеристика е страхът му от самостоятелно мислене.“

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (12)

- 25-07-2010|Дончо Аврамов

Прецизно преведено, заглавието на книгата на Милош е“Каптираната мисъл“, а това е много далече от „Пленения ум“.Кетман е поведението на човек със запазен ум, но с привидно външно поведение не толкова от страх, колкото от интелектуаална стратегия. Кетман може да обясни поведението на полската интелигенция след Втората световна война – привидно просоциалистическо, но в името на личностно и национално съхранение.Нещо до което недораслата българска интелигенция не можеше изобщо да достигне – тя се отдаваше на марксическата илюзия до край, предимно от прагматизъм, като унищожаваше напълно личностното си мислене като ненужно. Справка – лица като Богомил Райнов, Любомир Левчев, дори Димитър Димов и т. н.Изобщо, като се чете мемоарната книга на Чиеслав Милош може болезнено да се открие огромната разлика между полското поведение на привидност в политическата конюнкура и българската стопроцентова отдаденост на властта в същия жесток исторически период. И с това дори да си обясниш значителната разлика в качеството на едната и другата литератури.

- 25-07-2010|Златко

Аферим, бай Дончо! Че ги каптираме сите, ти само малко време ни дай!

(Аз пък все си мислех, че каптирането било термин от водостроителната област. Глей само кви думички мога да си измислям, направо да си отхапеш!).

- 25-07-2010|Дончо Аврамов

В предшестващия отзив пиша „прецизно“, което не е „литературно“.Каптираната вода – ясно за всички, разбира се, не давам уроци – е прихваната и отведена в една посока вода. Мисля, че литературно точно заглавието на книгата на български би било „Подчинената мисъл“. Златко, да не би моята склонност към прецизиране да е дразнеща и ненужна? И дали играта с нарочно просташко изразяване е подходяща за едно издание със сериозна претенция каквото е „Либерален преглед“? Една от бедите на българския културен живот е неизлечимата склонност събеседникът да бъде иронизиран, дори подиграван – това сякаш доказва интелектуална мощ, а всъщност крие комплекси и обезмисля диалога.Твърди се, че в някогашните български буржоазни времена е имало една дума, която сякаш вече е изгубила значение – ТОНЪТ с който разговаря.Какво мислиш, Златко? А, може би и други биха се обадили.

- 25-07-2010|Златко

Имаш пълно право, Дончо. Аз сам хвърлям камъни в градината си когато говоря по този начин. Нещо хич не мога да се вчуствам в ролята на учител (или, да речем, пример някакъв, знам ли), та като ме досмешее, си пиша каквото ми скимне. Съжалявам, че се излагам така пред хората, но няма как, казана дума – хвърлен камък.

И все пак, Дончо – защо така се случва, че колкото пъти се обадиш тук, толкова пъти така ме избива на смях, та чак започвам да хълцам? Дали това идва от българското ми, или просто от нещата, дето ги пишеш?

(А инак, че се изложих – спор няма. Това не го отричам ни най-малко).

- 25-07-2010|Златко

Ах, да. Като сме взели да си приказваме така. Поне за едно нещо съм ти много благодарен, Дончо, и то е, че ме накара да се замисля и да стигна до нещо, което инак едва ли щях да достигна, без твоя помощ. Та така. Напоследък все по-често и по-често ми се случва да се смея на самия себе си. В смисъл такъв ... Идват тук хора, гледат го това място дето го градя, накипрено, наджиджано едно такова, все завъртени приказки из него. И неволно си мислят, сигурно немалко от тях, „брей, това чудо тук голям човек го прави“. А след това някои ми ги пишат тия неща. И тогава идва редът да се смея, Дончо, защото – вярно, вярно – поне толкова знам вече за себе си, та да мога да направя разлика между това дето го правя и собствената си персона. А истината тук, доколкото мога да я видя, е че човекът зад това място е доста нещо зевзек, бая големичък заядливец и нетърпеливец – все работи, дето нищо общо с големите хора нямат.

Така че – за да свършвам с този малко нещо опасен танец – и на теб, и на всички, дето сигурно се чудят понякога как така, аджеба, под един и същ покрив ...? От мене – само това: не чакайте неща за пример, уважаеми. Метър и шейсет човек съм, колкото и да се напъвам, по-голям от това няма да стана.

А зевзеклъкът? Ухаа – тук дал Господ колкото за двама по два метра. Тъй, че, хай сега със здраве!

- 26-07-2010|Гост

Златко, можеше да качиш нещо от книгата на Милош, както и да ѝ е заглавието, вместо този анализ на догматиката от птичи поглед, който е успял да открие, че догмата е догматична и затова е много догматично да следваш догми. Примери колко безсмислено занимание може да бъде философстването има достатъчно, включително и тук.

- 26-07-2010|Златко

М-да. Хубаво щеше да бъде ако можех да ви нахраня всичките, че и щастливи да ви направя на това отгоре, ама пусто, нито риба, нито хляб остана, за вяра пък хич да не говорим. Тъй че ще трябва да се задоволяваме едни с други, милички, вие с мен, и аз с вас, вплетени сме в една и съща съдба, щем не щем, и ще се търпим, ако и не непременно унесени в гореща прегръдка. То пак добре, че съм надалеч, ами инак, покрай тия изблици на ноктеста обич, току виж съм оставил и вас, и себе си на съдбата – а от това полза, колкото на съдрани гащи – нова дупка. Тъй че, любими мои – да благодарим на Господа, че се имаме едни други – и да си теглим юларчето колкото можем. Аз поне това ще правя. А вие – ваша си работа.

- 06-08-2010|yana g

Книгата на Милош е издадена на български през 1992 като „Поробеният разум“ в превод на Вера Деянова. Tony Judt е познат на български като Тони Джуд с книгата „След войната“ и множество статии в „Култура“ в превод на Зорница Христова. „Отците“, за които се говори в статията, предполагам, са the Founding Fathers, които не са никакви отци. Има прекрасни неща в списанието ви, но не става ясно кои са преводачите....

- 06-08-2010|Златко

Здравейте, Яна,

на всеки няколко месеца тук се появява поне по един подобен коментатор и – дали поради липса на информация или по липса на добра воля – започва да ме кастри все за едни и същи неща, на които съм отговарял вече десетки пъти. Все пак ви благодаря, тъй като тонът на вашия коментар е сдържан и обективен, а това е сравнителна рядкост в подобни случаи.

И така, по ред:

1. „Поробеният разум“ е прекрасен превод, мога само да съжалявам, че не съм знаел за него по-рано. Да променям сега превода си ми се струва ненужно, дори пресилено.

2. Тони Джад се произнася именно „Джад“, а не „Джуд“. Тъй като досега по този въпрос са ме гризали поне четири-пет души, аз всеки път обяснявам, че погрешното първоначално изписване не е за мен повод да го следвам. В Интернет има няколко видеоклипа, в които се чува как хората го заговарят с „Джад“, не „Джуд“. (Между другото, същото се отнася и до думи като „Вашингтон“ например – правилното изписване би било „Уошингтън“, тъй като приетата в българския език транскрипция е фонетическа. Това обаче има дълбоки исторически корени, докато при случая с „Джад“ става дума просто за нечие скорошно решение, което аз отказвам да приема като меродавно. Аз също съм българин, тоест доста дебелоглав, забележете).

3. Преводачът на сайта е само един, с изключение на случаите, в които това е изрично указано другояче. Това е написано черно на бяло в текста „За изданието“, най-вече защото ужасно ми е писнало да обяснявам, че да пиша под всеки текст „Превод: Златко Енев“ ми се струва глупаво, а и в такъв случай, без каквото и да било съмнение, нашенските кучета ще се разлаят здравичката. С право, може би.

Желая ви лек ден и, опитвайте се понякога, напук на българските рефлекси, да дарявате малко повече кредит на непознати хора и идеи, особено ако имате усещането, че може би в някои случаи „българското“ не е съвсем „българско“. Време е вече и сред нас да започнат да се появяват тези толкова редки за нашенско стоки, самочувствието и свързаното с него повишено доверие – и към себе си, и към хората наоколо.

- 06-08-2010|Златко

Ах, да – аз винаги превеждам the founding fathers като „отците-основатели“. Кое ви кара да мислите, че те не са „никакви отци“? В смисъл, че има припокриване със смисъла на „отец“ като „свещеник“ ли? Не мислите ли обаче, че хората са в състояние да направят разлика между тези две неща и без измисляне на някаква нова дума? Впрочем, как вие самата бихте превели „the fathers“ (както е в оригинала)?

- 19-08-2010|Майя Маркова – Прототипът на новия читател

Златко писа:

На всеки няколко месеца тук се появява поне по един подобен коментатор и – дали поради липса на информация или по липса на добра воля – започва да ме кастри все за едни и същи неща, на които съм отговарял вече десетки пъти. Все пак ви благодаря, тъй като тонът на вашия коментар е сдържан и обективен, а това е сравнителна рядкост в подобни случаи... Желая ви лек ден и, опитвайте се понякога, напук на българските рефлекси, да дарявате малко повече кредит на непознати хора и идеи.

Да се пукнеш от смях. Ето го „новия читател“, който иска книгите му да са безплатни. Не че в това има нещо странно или лошо (ако е за въпрос, както вече писах в дискусията за „новия читател“, всеки иска всичко да му е безплатно). Работата е там, че „новият читател“ мисли, че безплатните книги му се ПОЛАГАТ. Като човека-маса на Ортега-и-Гасет, който приема всички творения на цивилизацията като нещо паднало от небето, като свободни природни блага. И дори не ги приема с благодарност, ами има претенции, все едно авторът и преводачът са му длъжници. Впрочем читатели от този тип ценят труда на автора, преводача и издателя толкова, колкото прасето от баснята цени дъба като източник на жълъди.

Знам, че в някои религии преди или след хранене си длъжен да благодариш на Всевишния за храната на трапезата си. Аз поначало не си падам по религиите, но в това май има някакъв смисъл.

И в тоя ред на мисли – Златко, аз хич не си падам по тоя Тони Джад! Защо току ми пробутваш негови писания? Я вземи преведи нещо, което по ще ми легне на сърце!

(Това последното е майтап, разбира се.)

- 20-08-2010|yana g

сега видях, че има отговор на коментара ми. поласкана съм, че ми е отделено толкова място. не съм много наясно с форумната етика, но предполагам, че е редно да уточня:

– цитирах българското издание на Милош не само, заради превода, а защото ми се струва очевидно да се препрати към български превод, когато има такъв;

– прав сте за Judt – имате право да си избирате;

– бащите-основатели е разпространеният на български превод (като „бащи на нацията“, а и защото не казваме „татко“ на свещеника);

– давам „кредит“ на списанието, като го чета редовно. Не на личности, а на продукт. Приемете за комплимент предположението ми, че списанието е повече от one man show и работи с екип от преводачи и редактори.

също, „българско“ и „нашенско“ не са категории, които ни помагат, когато става дума за превод и критерии за професионализъм.

Всичко това, разбира се, е съвсем неважно, на фона на смъртта на Tony Judt ...

70 Million by Hold your Horses

Опитайте се да разпознаете картините, представяни в този музикален клип. Хайде да ги изброим заедно.

https://www.youtube.com/watch?v=rtPxlr6LDN0

Гринго

Автор: Мàри

Кикучио замахна с меча катана, но твърде силно, спъна се и падна. Публиката се разсмя сърдечно. Усилието на обикновения човек с подправен акт за раждане да мине за самурай създаваше много комични моменти във филма. Но зрителите подразбираха, че този смях е катарзисен и в него няма истинска насмешка над героя, игран от великия Мифуне. Дълбокото послание на режисьора беше, че кастите и социалният ред са ограничение само за слабите духом. Ако човешкият дух желае да се въздигне до сана на самурай, то той вече е станал такъв. Кикучио ще ви го докаже, само потърпете до края на филма.

Тази история започна както много други истории като стечение на случайности.Краси и Георги отишли в Сошана на сватба. След като яли и пили цял ден и цяла нощ, те стигнали до мъдрата идея да останат в града до края на лятото, да се къпят на плажа в Бани, да правят преходи из Балкана чак до Тетевен, да влязат в Съевата дупка и да изкачат Големия близнак. Е, бре, курорте! Понеже нямали пари за своя план и защото били в церебрален подем, им хрумнала друга ценна мисъл – да се цанят в домостроителния комбинат. Ще изкарват пари за пиене и ядене и ще живеят в работническите общежития безплатно.

В комбината ги назначили без много въпроси, тъй като изглежда много желаещи нямало, дали им работни дрехи и стая в общежитието.

– Има една подробност – казал им домакинът Ерик. – Там вече живее един съкафезник. Той е малко особен, обаче не е лош човек. – И след кратка пауза неохотно добавил: – Ако се наложи, ще ви преместим, но вие ми изглеждате умни момчета, вярвам, ще се оправите.

Вече в общежитието, двамата авантюристи намерили стаята, почукали и когато никой не им отговорил, отключили с единствения ключ, който им дал домакинът. Влезли в стаята, която смятали, че е празна, и с учудване забелязали в очертанията на прозореца, на фона на пурпурния здрач, слабата фигура на мъж, стоящ с ръце на хълбоците. След кратко търсене Георги открил електрическия ключ и светнал. Мъжът, озарен от мижавата жълта крушка, носел черно кожено елече върху карираната си риза, а на гърдите му висяло като вратовръзка кожено ремъче, прихванато с метална брошка във формата на кравешки череп. Лицето му било бледо и изпито, обрамченo от двете страни с внимателно подрязана къса брада, наподобяваща котва.

– Жестоко! – (такъв бил жаргонът тогава) възкликнал Краси, чиято мисъл продължила да работи с превишена скорост.

Георги, който винаги бил по-склонен към провинциални благороднически формалности, се обърнал към новия им съквартирант:

– Добър ден, господине, ние сме Георги и Краси от София! Май са ни изпратили в тая стая по погрешка.

– Наричат ме Гринго – със сериозен и достолепен израз се представил човекът. – Джулиано Джема е Оригиналът в света, а аз съм Оригиналът в България! – внесъл яснота той, като видял недоверчивите им погледи.

Свидетелство за обърканото душевно състояние на двамата пътешественици в онзи момент е, че след тази интродукция те останали да делят стая с Гринго за следващите два месеца. Но никога не съжалили за решението си, защото така се сдобили с история, която да разказват по купони с години, неизменно предизвиквайки интерес, а понякога мислели за нея дори когато са сами. Гаврил също я бе чувал поне два пъти с известни изменения и доукрашения.

Гринго бил нелош съкафезник, който почиствал масата след себе си и си оправял леглото, покрито с чаршаф и кафяво одеяло, подпечатани с големи лилави букви „Собственост на ДСК“. Той давал на новите си колеги доста полезни съвети. Например учел ги как да увиват краката си с найлон под сините работни панталони, за да избягват белите гнойници, причинявани от отровните изпарения от нагорещената панелна платформа. В столовата ги насочвал при коя лелка да минат, за да вземат по-добри порции. Казвал им кога докарват топъл хляб и пилешки кренвирши на лавката. Краси и Георги вече били решили, че слуховете за странностите на Гринго са силно преувеличени, когато една вечер той ги попитал:

– Искате ли да ви покажа нещо?

Разбира се, съгласили се те веднага. Любопитството им било щедро възнаградено с демонстрацията на най-добрия каубойски костюм на Оригинала в България – кожена риза с ресни на ръкавите и гърба, кожени панталони за езда, остри ботуши с шпори и два пистолета с капси в красиво орнаментирани кожени кобури. Тогава, на бутилка наливно червено вино, те научили историята на Гринго, който самият не пиел алкохол.

Гринго кара автобус между Гомотарци и Садомово. На междинната спирка в Ново село, докато пътниците слизат от рейса, Гринго се покатерва на покрива, разкрачва се, вади пистолетчетата с капси и започва да стреля по бандитите, които според неговия сценарий се крият из нависналите с още зелено грозде лозя. Селяните и бабите с бохчите се смеят и ръкопляскат.

– Браво, Гринго, дай им да се разберат! Изтепай ги, дейбамааим бандити с бандитите!

Окуражен от ентусиазирания прием и насърченията, Гринго започва да включва нови каскади в репертоара си. По време на курса си понякога организира преследване с дилижанси, като догонва и задминава в прахта конски каруци, карани от роми със състезателен дух. Много слабо познава Гринго човешката природа извън Дивия запад и колко лесно „Осанна!“ може да се обърне в „Разпни го!“

Оригиналът в България замисля своя коронен номер, каскадата с главно „К“. На това място е справедливо да се поспрем за малко и да отбележим, че той не е просто имитатор на Оригинала в света. Гринго има своите идеи как да се подобрят позите, диалозите или сцените с престрелки и преследвания. Дори за някого това да изглежда просто като размесване на клишета, заимствани от разни уестърни, по своя скромен начин той се чувства творец.

Една вечер Гринго е готов да приведе новия си план в действие. Уморените гомотарчани не подозират, че неволно са получили места в ложата на историята на кинореалитито. Те гледат как новоселският път се вие край стръмния бряг на Дунава и размишляват как нивото на реката в сантиметри е спаднало тази есен и е оголило едни неприветливи и обезпокоителни камънаци.

Наближават Тринайсетия километър, където пътят прави остър завой, под който има отвесен склон. Гринго е възбуден, но лицето му е маска. Както пише в едно киносписание, той има само две изражения – с шапка и без шапка – и сега носи онова с шапката.

Минута преди да навлезе в опасния завой, Гринго загася фаровете на автобуса и светлините в кабината и натиска газта. Гумите свистят и буксуват в тъмнината на вечерта, а Гринго прави острия завой по памет или според шестото си чувство. („Използвай Силата, Люк!“ – вметва Краси на това място.) Пътниците не вярват на късмета си, когато шофьорът кинозвезда запалва светлините и те са още цели и невредими. Приглушените писъци прерастват в разнопосочни викове на гняв и възмущение. Когато пристигат в Брегово, пътниците се нахвърлят да бият Гринго и към тях се присъединяват посрещачи и просто зяпачи. Оригиналът в България е толкова объркан и недоумяващ от тази проява на неблагодарност и враждебност, че е парализиран и дори през ум не му минава да се пази. Нали той е доставил силните усещания, които те така желаят и обичат? Тълпата млати здраво и иска кръв, но в мелето линчуващите по-често се удрят един друг, отколкото смаяната си жертва.

– Граждани, я спрете тая саморазправа! Милицията за какво е тука!? – опитва се да надвика джангъра един старшина.

И наистина, в панделата блюстителите бият Гринго професионално, без страст, но ефективно – без много видими ефекти, но с максимални поражения за вътрешните му органи. И това дотук беше историята на Гринго, пренесена и разпространена от двамата авантюристични студенти. Оттук нататък тя ставаше историята на слушателите и коментаторите на Гринго. Някои от тях, включително самият Георги, казваха, че точно след този побой нашият въжделяващ актьор-фантазьор истински превърта. Други твърдяха, че той винаги си е бил луд, защото кой нормален човек ще си въобрази, че е Гринго и ще прави такива клоунади със сериозно изражение на лицето. Трети, прогресивни интелектуалци с широки възгледи, заявяваха, че това не е вярно, Гринго никога не е бил луд, а е просто наивен и трагичен младеж, в конфликт с времето и месторождението си, преследващ невъзможна мечта – и то двойно невъзможна. Как би могло едно момче от незначително селско семейство да премине бруталната конкуренция на играчите с връзки – децата на народни дейци на културата и подобни тузари и да стане актьор? Към това се добавяше и преградата, че уестърни тук не се снимаха, защото бяха идеологически оръжия на врага. Затова той правеше единственото, което беше по възможностите му – опитваше се да общува директно с публиката си. Когато това завърши с гомотарския провал, разочарован от изменчивостта на тълпата, той просто се бе затворил в себе си и не се разкриваше пред другите освен пред най-близките си. Една стара позната подхрани тези теории с разказа си, че била видяла Оригинала в България на прожекция на „Планината Броукбек“ просълзен. Гринго се бил оженил и видимо бил скъсал с младежкото си поведение. Това правеше историята архетипична – юношата става мъж, когато най-накрая разбира, че не той ще промени света, а светът ще промени него, макар в случая да е с едно-две десетилетия закъснение.

Слушателите, включително тези с широките възгледи и без предразсъдъци, бяха доволни и облекчени от този завършек на историята. Гринго беше станал нормален като всички нас, в последна сметка бе изоставил безплодната мечта и се бе обърнал към сериозни неща като работата, ипотеката и децата. Един маркер колко те са се отдалечили от свободата на юношеството изчезна, изпари се е и нямаше да ги безпокои в сънищата им. И след зает безсмислен ден само да можеха да изгонят от съня си и онази меланхолична песен...

Много мило е да мислите за мен

и макар че аз живея още тук,

да ми показвате, че аз не съм оттук.

Не знаех, че луната е уголемена

и не знаех, че луната е опечалена,

обувките навън изхвърлихте ми лесно

и също лесно ме загърнахте в червено,

и се чудя кой ли пише тази песен,

и за това, че тук морето не е зелено,

и за това, че миналото е сменено.

Кажете ми какво по-точно е мечтата?

Кажете ми какво по-точно е шегата?

(Теодор Славев – „Подменен“)

Гавраил бавно влиза през полуотворената врата на апартамента. Гринго стои пред отворения прозорец. Шапката я няма, вятърът развява черната му коса на фона на червения залез. Някъде от долните етажи подпийнала компания празнува победата на своя футболен тим. Гавраил протяга десницата си и привлича един бял облак. Разстила го като памучна постеля. Гринго се отпуска назад върху въздушните къдели и гледа ширналото се около него небе с боязън и възхищение.

– Сбогом, Гринго! – пошепва Гавраил.

– Сбогом, Човече без име! – пошепва каубоят в отговор.

За Гринго два филма са се срещнали.

МÀРИ

Мàри (Марио Паскалев) е български писател, който – като много други – пише най-вече за собствено удоволствие и удовлетворение.

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 6

Автор: Красимир Дамянов

6. ЗАЩО ЗЕЛЕТО ТРЯБВА ДА СЕ ПРЕТАКА

„Приказки за злояди деца“ не са приказки за злояди деца. Те са приказки за разяждане, които се разказват или четат на злояди деца. Напълно безвредни и за останалите, могат спокойно да бъдат използвани и от родители. Както от любопитство какво мисли по въпроса едно бившо дете, така и докато чакат злоядите да се нахранят. Апетитът идва с четенето! Само авторът на тази книга никога не го е губил. Напротив, когато беше малък, съседите го наемаха да разяжда децата им. Някои от тях днес са влиятелни хора.

От незапомнени времена жителите на Земята приготовляват кисело зеле. Според първите книги – глинените плочки – най-напред започнали производството му в Мъртво море, което, както знаете, е най-удобно за целта: първо, е безотточно и, второ – страшно солено! Да солят зеле в Мъртво море идели хора чак от Египет, а жителите на древна Юдея, Самария и Галилея – околните земи – за по-лесно направо обръщали каруците си със зеле в река Йордан, която се влива в него.

Жителите на Хеброн бележели зелките си, цепейки кочана на кръст – както моята баба; любителите на туршии от Назарет дълбаели отзад зелката в конус – като тъща ми; а гражданите от Тир и Сидон, които живеели по-нагоре, нито ги обрязвали, нито ги цепели, ами ги пущали по потоците на Ливанските планини цели. Зелките се въртели няколко дни в Тибериадското езеро, поомеквали на слънцето, но в крайна сметка пак стигали по река Йордан в Мъртво море – в общата туршия на близкоизточните племена и народи.

Завидял дяволът на тяхното разбирателство. „Не виждаш ли – рекъл на господ – какво става? Усмърдяха ти с това зеле земята! За чистотата на резиденцията ти изобщо нехаят!“

По това време земният рай се намирал по-надолу, между реките Тигър и Ефрат в местността Едем; и действително, когато подухвал мистралът, лек дъх на зеле достигал до градината. Дяволът бил нает тук да се занимава със стопанските работи и чистотата на околната среда наистина влизала в обязаностите му, но господ не придирял чак толкова много. Сам той обичал зеленце, отглеждал в градината три вида – обикновено, цветно и холандско – и дори пращал по някоя и друга каруца през пустинята до Мъртво море, да му го засолят и на него.

– Сещам се защо мирише – сбърчил нос дяволът.

– Защо? – обърнал се господ.

– Ами не го претакат. И не мият бъчвата! Покрай тяхното и нашето ще иде…

– Е и какво да направя? – рекъл господ. – Да взема да им го преточа аз ли? Ти за какво си назначен, нали за това си тука!

– Вярно! – казал дяволът, а очите му светнали. – Ти само ми нареди, аз лично ще я умия тая гнила каца! Качи се на небето да пуснеш водата…

– Да не направиш някоя пакост? – поколебал се господ. – Зер не си много стока!

– Мъртво море колко е – докато го отточа, докато го преточа. докато го умия и го напълня отново, и няма и да усетиш! И без това се е засушило…

– И на мен сухо ми се струва – вдигнал поглед господ. – Отивам да пусна водата.

А дяволът туй и чакал. Заприщил яко реките, отвъртял крановете докрая, водата сладко зашуртяла, а господ в това време легнал да си почине, ромолът го унесъл.

Изсипал се невиждан дъжд! Валяло дни и нощи, реките се препълнили, разплискали се езерата, подгизнали дървесата, в скоро време вече нямало сухо място да се стъпи. Гърмяло и трещяло, бесували ветровете, небето вдигнало водата на всички океани и я изсипало на едно място. Зелките в Мъртво море се заблъскали в планините, развоняли се страшно – на влага, на водорасли и гнилоч! Като видял накъде отиват нещата, един ангел, който бдял над съня на всевишния, решил да го събуди. Изключено, рекли другарите му, да не си посмял! Ще види какво става и на нас ще си го изкара. По-добре да поспи, водите ще спаднат и всичко ще се оправи, ами ти бягай предупреди хората! Виж там, намери някой по-праведен, да вземе от всички живи твари по две, да си направи ковчег и да се спасяват! Като паднат водите, ще ги развъдим отново. Прави каквото ти казват!

Грабнал се ангелът и потеглил надолу, паднал като камък на земята и направил каквото трябвало. Намерил един човек, Ной се казвал, и му обяснил всичко. Вдигнал се Ной и събрал по две от всички земни твари – животни, птици, насекоми; едноклетъчни и многоклетъчни, с изключение на рибите, които можели да плуват. Взел семка от всяко нещо и луковица от всяко цвете, натоварил семейството си в един непромокаем ковчег, който стъкмил надве-натри, и в това време водата вече стигнала до колене. Ковчегът кротко заплувал по вълните, понесъл се бавно на север, където се подавала все още старата планина Арарат, а от райската градина, благословената местност Едем, и помен не останал – всичко отишло под водата: райските дървета, райските поляни, райските градини, които дядо господ с толкова труд отгледал!

Уплашил се дяволът от стореното и се скрил под земята, не се показал, докато слънцето пак не огряло и водата не спаднала напълно. А като се събудил господ и видял цялата поразия, хванал се за главата и си заскубал косата. „Боже, боже! – горестно извикал. – Какво направих! Заради една бъчва зеле затрих земята! Къде е оня какаванин!“

Но къде ти, скрил се бил дълбоко – подал си оставката с крайчеца на опашката и се наврял още по-надолу. Ной успял благополучно да слезе на суша с хората си и всички животни, та скоро се разселили отново, но господ за всеки случай наредил да се изкорени зелето от тая част на земята и никой да не използува повече Мъртво море за каца. В случая не били виновни хората, а сам той се лишил от едно благо, но за по-сигурно забранил зелето в Азия, Африка и Европа, околните континенти. Спасили се само зелките в Америка, та след пет или шест хиляди години, подобно картофите и доматите, хората пак ги пренесли през океана. Около Мъртво море избухнали размирици, които продължават и до днес, така че никому не му ее до зеле там, а по нашия край хората си солят вкъщи. Е, не е толкова вкусно както райското, но и това, което се намира, не е лошо. Във всеки случай по-вкусно е от онова в магазина – за свинско го бива, но за сарми… нали ме разбирате? Там май като в Мъртво море го правят – не го претакат редовно, не му слагат речен камък да го затиснат, нито хрян, нито царевица, нито кромид, а и водата му не се пие. Дори, струва ми се, не му правят и дупка в кочана, нито го цепят на кръст, както баба ми, ами го хвърлят като жителите на Тир и Сидон в каците сякаш направо от Ливанските планини в Тибериадското езеро!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (20)

- 24-07-2010|Красимира Янъкова – Приказка за лакоми деца

Мистралът е един вятър, който надува бузи и духа само! по течението на р. Рона и в Лионския залив /Франция/, драги господин Дамянов.

Колкото до вонливата Ви приказка за зелето,тя е нещо като..., е да, да. Ама и не. Мисля си, че може да я напише всеки, тръгнал сънен след думите, които – иначе – умеете да водите.

С добро поведени чувства,

Красимира Янъкова

- 25-07-2010|Господ – Корекция

Права сте. Грешката е съшествена. Моля да ни извините. Предполагам, че е свързана с изместването на земната ос. Сама разбирате, много време мина оттогава...

Ще го имаме предвид при следващия потоп!

- 25-07-2010|Красимира Янъкова – Бог помози!

Господи,

помилуй Коректорите, когато решиш да върнеш на правилното й място земната ос. Защото проблемът на това махмурливо авторско безсилие е по-умопомрачителен и от мистрал.

Из „Приказка за лакоми деца“.

- 25-07-2010|Златко

Господи, ако си мислиш, че си по-велик от Красимира, тук заслужено си получаваш поучението! Така де, всеки да си знае мястото, нали така? (Само дето аз не си знам моето).

- 25-07-2010|Господ – корекция 2

Разбрано. ще я имаме предвид, ако не при потопа, при следващата национална катастрофа. Чувството и за хумор е достойно да я оглави!

- 26-07-2010|Красимира Янъкова – Second but last chance

В подобен „стил“ артикулира само обзаведената с евтино чене

посредственост.

Останалото е мълчание.t

- 26-07-2010|Илиян Ангелов – Gib dem Schlawiner noch einen in die Fresse

Предполагам, че искаш да направиш точно това с мълчанието си, Красимира.

Затрито от администраторO!

А ако Златко запази домакинско мълчание по въпросО, ще му благодарим отделно.

- 26-07-2010|Златко – re: Gib dеm Schlavine Gib dem Schlawiner noch ei

Илиян Ангелов писа:

Предполагам, че искаш да направиш точно това с мълчанието си, Красимира.

Затрито от администраторO!

А ако Златко запази домакинско мълчание по въпросО, ще му благодарим отделно.

Ще ми се и на мен, братко Илияне, ама няма как! Просто от вчера насам (пък и през немалка част от ТОЯ живот) все на такива като теб ми върви и толерантността ми вече се спуска не към нулата, ами далеч под нея. Тъй че, хай сполай ти, ходи да изливаш жлъчните сокове на друго място. Тук повече няма да можеш.

- 26-07-2010|Златко

Ах, да, още нещо: „Schlawiner“, независимо от това дали го знаеш или не, в немския език е производно от „славянин“ (словенец, славонин), така че – освен ако междувременно си престанал да се считаш за славянин – ти блъскаш по собствената си Fresse, щастливецо. С придъх на непрани чорапи и невежество. Пфуй, колко познато!

- 26-07-2010|Екатерина Михайлова

Въпрос към автора и изследователя Дамянов: защо немеца, който е изобретил киселото зеле и е открил свинския шницел не е успял да достигне до създаването на „свинско със зеле“? Защо същият този немец е оставил армеята неоползотворена? Не би ли могъл Дамянов да разкаже притчово, тъй както само той умее за тези две загадъчни и необяснени и досега обстоятелства? Благодаря му предварително.

- 26-07-2010|Венелин Илиев – До „Нелиберален преглед“

Чиста проба комунистическа цензура!

Но хубавото на „дискусията е, че се самоизвежда бавно от мрачната килия на тъжния кандидат за „Господ“ Кр. Дамянов.

Иначе нищо ново.

А аз си мислех, че г-н Енев не държи ключовете за ада в скъсаните си емигрантски джобове. Или не са толкова скъсани, господин Объркана Глава?

Направихме Ви напълно неочаквано чудесна реклама, няма що!

Какво блажено невежество е обаче, дами и господа, да повярваш на един розов български либерал.

Сбогом!

- 26-07-2010|Златко

Е, Краси, ако не друго, то поне накарахме някой и друг човек да прочете приказките ти. Гледай само как се развихриха защитниците на свободата, щото не им разрешавам да пишат, че искали да ти забият един в носа.

Дръж се ламьо, Пандо иде!

Ама весело стана, а?

(Упс, ама той защищавал семейната чест бе! Чак сега виждам, че пише от същия адрес като Красимира. Що не кажеш по-рано бе, човек, та да не се дърлим повече? Той Краси Дамянов в приказките си има пред вид зелето, а не нещата, от които се обиждаш ти. Тъй че, извинявай, грешка е станало нещо.)

- 26-07-2010|Екатерина Михайлова

Златко, съобщи на абонатите си когато прецениш, че цикълът ти на оглупяване е приключил.

- 26-07-2010|Златко

Ей, ама вярно от вчера насам на маймунек се обърнах тука, да се кевря и надприказвам с разни образи странни, да ги питаш кой вятър ги е довял насам. Но пък трудно ми е, че дори и непосилно, като зачета подобни коментари – стръвни като конски мухи, и почти толкова интелигентни – да се ширят тук необезпокоявани, ще рече човек, че е най-нормалното нещо на тоя свят да влезеш в нечия къща и да се изплюеш на пода. И ги гоня, фарисеите, не смогвам да издържа на изпитанието, но то това полза – на геврек дупката, братя и сестри, ако ви има.

А инак лошо няма. Само да можеше от време на време и по някой по-така, по-необременен човек да се обажда, с малко по-леко сърце, или по-бистра глава. Или искам прекалено много, а, дружина непозната?

- 27-07-2010|маринчо – и аз имам едно мнение

Чичо Златко, аз искам да стана писател като тебе и чичкото от Барсилона защото съм фен на отбора Барса. Искам да те питам защо пишете такива глупости за тоя разказ на чичкото оттам като е толкова един особен искам да кажа слаб. за такова нещо госпожата по български Михова щеше да ми завърти една тройка най многото. Изинявай щото ако

мама разбере че ти пиша от службата и ще ми купи новите маратонки на кукуво лято Ако искаш пиши ми и тида се запознам и да ти пращам мои разкази и стихотворения за вбъдеще. Аз в пети клас и госпожа михова ми каза че много ми знае балалайката. Можеш лида ми обясниш какво значи това щото не е похвала и ще си имам ядове вкъщи

чао

- 27-07-2010|Златко

Ами гледай сега, моето момче, ако ти даде Господ по някое време да пораснеш (щото това не става автоматично, Маринчо, напук на всичко, което ти наливат с фунията), та, АКО, казвам, то някой ден може и да прогледнеш, че най-важните неща на тоя свят не с очите, а със сърцето се виждат, моето момче. А инак ти си пиши и си казвай мнението, в това лошо няма, пък и дава едно такова хубаво усещане за значимост и равенство, а пък тия неща у нас – и за хубаво, и за лошо – много са на почит, Маринчо. Само дето един чичко, Бъртанд Ръсел се казва и не е от наше село, едно време беше казал, че ако истината се определеше от мнозинството, то на тоя свят нямаше да има друга истина освен тая на мравките. Не че ние всички сме нещо чак толкова по-различно от мравките де ...

Или може би греша, а, Маринчо?

- 27-07-2010|Маринчо – пак съм аз маринчо

здравeй чичо Златко

Мама и другитe тарикати отидоха да обядват при Сержо той е един италиански папагал ама не е мафиот ами може да рисува коне и всичките са с отрязани опашки и тати вика дано са само опашкитe. ти ми харесваш щото ми отговори като на голям човек, ама много неща не разбрах и като се прибера в къщи ще видя кой е този Ръсил с мравките в енциклопедията на тати, той е ециклопедис, защото никой от проятелите му няма такова нещо.Сега слушай какво. Ония колегите на мама дето ги наричам тарикати са направо дебели задници, щото само плюскат пица и мазноо болонезе.Това са спагете, ако не знаеш. Някой идва, свършам , а той е сбъркал вратата. Трябвадасвършвам можеш ли да кажеш на чичото от Барсилона да ми прати една снимка на стоичков ама да е от порано щото сега направо е станал да не можеш да се похалиш с него пред хората, много е остарял. прилича на дядо ми. Значи ако мама ме сгащи тука спукана ми е работата, ти не им пиши на тия задни части казва Севдалин Пачата моя приятел от детинство дето не може да напише и два свясни реда по английски.Ако ми вярваш пиши ми дали да стана писател умирам да пиша и сега не зам кога да свърша даже, но тряба да свършвам, щото и аз ще ходя в пицарията .Много здраве на чичко Красимир и му кажи да се смее повече не самода разсмива будалите тука и навсякъде. И да мисли за снимката на Камата но да е рядка а не напудрена както си пудрибръчките някоя баба.

да си жив и здрав обичам те, Маринчо

- 27-07-2010|Златко

Благодаря ти, Маринчо, откривам в приказките ти непозната до тоя момент лекота, и на мен ми е хубаво да се подбъзикваме така едни други, щото вземем ли да се вземаме прекалено на сериозно, отиде коньо у ряката. Само едно ме смущава, Маринчо – адресът, от който ми пишеш, който май някъде откъм шведско идва, точно оттам, откъдето ми писаха вчера всичките апапи, женски и мъжки. Кво става там при вас – надумвате ли се или става тук дума за поредната космическа случайност?

- 27-07-2010|Господ – Проклятие.

Оттеглям се от дискусията поради зловонието й до второ пришествие!Оправяйте се сами!

- 29-07-2010|Майя – re:

Златко писа:

Един чичко, Бъртанд Ръсел се казва и не е от наше село, едно време беше казал, че ако истината се определеше от мнозинството, то на тоя свят нямаше да има друга истина освен тая на мравките.

Чудесно!

Безсилието на фактите

Автор: Джо Кохейн

Една от основополагащите предпоставки, лежащи в разбирането за съвременната демокрация е, че информираното гражданство е за предпочитане пред неинформираното. „Навсякъде, където хората са добре информирани, може да им се повери собствено управление“, писа Томас Джеферсън през 1789. Тази идея, поддържана в течение на вековете, лежи в основата на всичко – от скромните политически памфлети до президентските дебати, та чак до самата идея за свободната преса. Човечеството може и да е криво дърво, както беше казал Кант – уникално податливо на невежество и дезинформация – но основополагащо разбиране е, че знанието е най-доброто лекарство против това. Ако хората получат достъп до фактите, те ще мислят по-ясно и ще бъдат по-добри граждани. Ако са невежи, фактите ще ги просветлят. Ако грешат, фактите ще им помогнат да се поправят.

В края на краищата, истината излиза наяве. Не е ли така?

Може би не. Наскоро политолозите започват да откриват една човешка склонност, дълбоко разколебаваща вярата в силата на информацията. А тя е следната: фактите не притежават силата непременно да променят нашето мислене. Понякога точно обратно. В една поредица от изследвания, проведени през 2005 и 2006, изследователи от Университета Мичиган са открили, че когато на зле информирани хора, особено такива със силни политически пристрастия, бъдат предоставени коректните факти в новинарски статии, те рядко променят разбиранията си. Всъщност нерядко те стават още по-упорити в убежденията си. Фактите, оказва се, не са непременно лечение за погрешна информация. Подобно на недостатъчно силните антибиотици, понякога фактите могат дори да засилятубежденията, породени от погрешна информация.

Това не предвещава нищо добро за демокрацията, защото повечето гласоподаватели – хората, вземащи решенията относно начина, по който бива управлявана страната им – не са просто празни листове. Те имат собствени убеждения и набор от факти, твърдо установени в умовете им. Проблемът се състои в това, че понякога нещата, в които те вярват, са обективно, проверимо погрешни. А когато им бъде предоставена правилна информация, тези хора реагират доста по-различно от онези, които са просто неинформирани. Вместо да променят разбиранията си в съгласие с коригираната информация, те се окопават още по-дълбоко в разбиранията си.

„Основната идея е, че за вас е абсолютна заплаха да признаете, че може и да грешите“, казва политологът Брендан Найън, водещият изследовател в Мичиган. Феноменът – известен под името „обратен огън“ – е „естествен защитен механизъм, предназначен да се избегне състоянието на познавателен дисонанс[21]„.

Тези открития дават основания за подновяването на един стар спор, отнасящ се до политическото невежество на американските граждани по някои по-общи въпроси като например взаимодействието между човешката природа и нашите демократични идеали. Повечето от нас биха искали да вярват, че собствените ни мнения са се оформили в продължение на дълго време чрез внимателно, рационално разглеждане на факти и идеи, и че следователно решенията, вземани въз основа на тези мнения, са основателни и интелигентни. В действителност ние често основаваме мненията си на онова, което вярваме, и което може да се намира в много неудобно положение спрямо фактите. И вместо фактите да диктуват вярванията ни, често вярванията ни диктуват кои факти ще изберем да приемем. Вярванията могат да ни накарат да изкривим фактите по такъв начин, че те да съответстват по-добре на предварителните ни представи. И, което е най-лошо от всичко, те могат да ни накарат да приемаме безкритично лоша информация, просто защото тя засилва собствените ни вярвания. Това подсилване ни кара да се чувстваме още по-уверени, че имаме право, и още по-малко склонни да приемаме нова информация. А след това ние гласуваме.

Този ефект само се засилва от информационното претоварване, което предлага – заедно с безпрецедентното количество добра информация – безкрайно много слухове, погрешни информации и съмнителни интерпретации на истината. С други думи, още никога не е било толкова лесно да грешим, и същевременно да се чувстваме толкова сигурни в собствената правота.

„Човек от Сан Франциско страстно защищава собствената си представа за конституцията„, се чете в едно скорошно заглавие на хумористичния сайт The Onion. По правилата на добрата сатира, това малко злобно бижу предизвиква първо смях, който бързо бива заглушен от неприятното усещане за разпознаване. Последните пет десетилетия на политически науки показват определено, че съвременните американци не притежават дори най-елементарни познания относно това как точно функционира страната им. През 1996 Лари М. Бартелс от Принстън твърдеше, че „политическото невежество на американския гласоподавател е един от най-добре документираните факти в политологията“.

Взето само по себе си, това може би не е чак такъв проблем: хората, не познаващи фактите, могат да предпочетат просто да не гласуват. Вместо това обаче се оказва, че зле информираните хора често са ония, които притежават най-силни политически убеждения. Един от най-впечатляващите примери за това от по-ново време беше изследването, проведено през 2000 година от учени от Университета Илинойс, начело с Джеймс Куклински. В този впечатляващ експеримент на повече от 1000 души бяха зададени въпроси, свързани със социалните помощи в САЩ (какъв е процентът от федералния бюджет, който правителството харчи за социални помощи, какъв е броят на хората, получаващи помощи, процентът на чернокожите сред тях, както и средната помощна сума, която се изплаща). Повече от половината участници заявяват, че са сигурни в правотата на отговорите си, но в действителност само 3 процента от тях дават правилни отговори на повече от половината въпроси. Може би още по смущаващо е това, че ония, които санай-сигурни, че имат право, са по правило хората, знаещи най-малко по въпроса. (Повечето от тях поддържат мнения, рязко противопоставящи се на идеята за социални помощи).

Изследванията на други учени отбелязват подобни феномени по въпроси на образованието, реформата на здравеопазването, имиграцията, насърчителната политика, контролът над притежаването на оръжия и други въпроси, които обикновено предизвикват силно полярни мнения. Куклински нарича този вид отговор синдромът-“Аз знам, че имам право“, и го смята за „потенциално гигантски проблем“ в една демократична система. „Това означава не само, че повечето хора ще се противопоставят на коригирането на фактическите си убеждения“, пише той, „но и че именно хората, които най-силно се нуждаят от корекции, ще ги направят с най-малка вероятност“.

Но какво всъщност става? Как е възможно да грешим толкова тежко, и същевременно да сме така уверени, че имаме право? По правило хората инстинктивно търсят последователност. Налице е значителен обем от психологически изследвания, показващи, че хората са склонни да интерпретират информацията винаги с оглед на предварително съществуващите си убеждения. Ако ние вярваме нещо относно света, много вероятно е, че пасивно ще приемаме като истина всяка информация, която потвърждава вярванията ни, и активно ще отхвърляме информацията, която не го прави. Този феномен е известен под името „мотивирано разсъждаване“. Независимо от това дали информацията е правилна, ние можем да я приемем като факт, като потвърждение на собствените си вярвания. Това ни прави по-уверени в убежденията си и още по-малко склонни да приемаме факти, които не се съгласуват с тях.

Нови изследвания, публикувани миналия месец в списанието PoliticalBehavior, дават основания да се смята, че щом само веднъж тези факти – или „факти“ – биват интернализирани, те стават много трудни за променяне. В 2005, сред все по-рязкото настояване за по-добра проверка на фактите, представяни от медиите около войната в Ирак, Найън и един друг негов колега от Мичиган са измислили експеримент, при който на участниците се предлагат фабрикувани новинарски статии, всяка от които съдържа доказуемо фалшиви, но въпреки това широко разпространени твърдения, правени от някакви политически фигури: че в Ирак са открити оръжия за масово унищожение (такива нямаше), че данъчните намаления на Буш са увеличили правителствените постъпления (постъпленията всъщност спаднаха) и че администрацията на Буш е наложила тотална забрана върху изследванията на стволови клетки (всъщност бяха съкратени само някои правителствени програми). Найън е включил на края на всяка статия по едно ясно и директно опровержение, а след това е измерил реакциите на участниците, за да провери дали опровержението функционира.

В повечето случаи това не става. Участниците, които се самоопределяли като консервативни, са изразили дори още по-силна вяра в наличието на оръжия за масово унищожение и повишаването на правителствени постъпления чрез намаляването на данъците, отколкото преди да прочетат корекцията. При тези два въпроса, колкото по-силни са убежденията на участниците – един фактор, известен под името очебийност – толкова по-силна е съпротивата им срещу фактите. Ефектът е малко по-различен сред ония, които се идентифицират като либерали: когато прочитат опроверженията по въпроса за стволовите клетки, те не се съпротивяват, но все пак предпочитат да игнорират неудобния за убежденията им факт, че ограниченията, наложени от администрацията на Буш, не са били тотални.

Все още не е съвсем ясно какво точно предизвиква това поведение – причините могат да варират от проста защитна реакция до усилена мисловна работа в защита на предварителните убеждения – но, както сухо се изразява Найън „трудно е човек да бъде оптимист по въпроса за проверката на фактите“.

Би било успокоително, ако можехме да мислим, че политолозите и психолозите са изнамерили някакъв способ за противопоставяне на този проблем, но за съжаление за това е още много рано. Упоритостта на политически мотивираните неразбирания все още е една много нова изследователска област. „Всичко е все още във въздуха“, казва Найън.

Но изследователите работят по това. Една от възможните посоки може би е свързана със самоуважението. Найън е работил по едно изследване, чрез което се показва, че хората, на които е било зададено упражнение, повишаващо самоуважението им, са били по-склонни да приемат нова информация, отколкото ония, които не са. С други думи, ако имате добро усещане за самите себе си, ще се вслушвате, а ако се чувствате неуверени или заплашени – няма. Колкото по-заплашени се чувстват хората, толкова по-малко вероятно е да се вслушват в мнения, различни от собствените си – и толкова по-лесно е да бъдат контролирани.

Има и случаи, в които директността функционира. Изследването на Куклински за социалните помощи показва, че хората наистина могат да променят разбиранията си, ако бъдат „улучени между очите“ с директно представени, обективни факти, които противоречат на предварителните им идеи. Той е запитал една група от участниците какъв според тях е процентът, който правителството отделя за социални помощи и какъв е процентът, който според тях то трябва да отделя. На друга група бил зададен същия въпрос, но тук незабавно бил представен коректния процент, който правителството отделя (1 процент). След това те били запитани, вече при налична коректна информация, колко би трябвало да харчи правителството. Независимо от това колко погрешни са били отговорите им преди да получат информацията, членовете на втората група все пак се опитали да приближат отговора си до коректния факт.

Изследването на Куклински обаче включва ситуация, при която участниците получават информацията в директна комуникация с изследователите. Когато Найън се опитал да предостави корекцията по начин, по-близък до реалността, под формата на новинарска статия, се получил обратен ефект. Дори и ако хората приемат новата информация, тя може да не се задържи в паметта им в дългосрочен план, или просто може и да няма никакъв ефект върху мненията им. В едно изследване от 2007 двама калифорнийски учени се опитват да установят дали даването на коректна информация относно броя на имигрантите сред населението на САЩ ще промени убежденията им относно имиграцията. Отговорът е ясно НЕ.

И ако вие се придържате към идеята, че решението се състои в повече образование и по-високо ниво на политическа информираност сред избирателите – да, това е добро начало, но то все още не е решение. Както показва едно изследване от 2006, политически изкушените мислители се оказали дори още по-малко отворени за нова информация, отколкото по-неизкушените. Тези хора може и да имат право в 90 процента от случаите, но самоувереността им прави почти невъзможно коригирането на мненията им в останалите 10 процента, където те грешат.

В един идеален свят гражданите може би ще бъдат в състояние да упражняват постоянна бдителност, проверявайки както информацията, която получават, така и начина, по който мозъците им я преработват. Но справянето с новините изисква време и усилия, а непрекъснатото себе-съмнение, както показват философите от векове насам, може да бъде много изтощително. Нашите мозъци са устроени така, че да избират познавателни съкращения – подразбиране, интуиция и т. н. – за да се избегне именно този вид неудобство, когато се опитваме да се справяме с ежедневния наплив от информация. Без тези съкращения ние не можем да свършим почти нищо. За съжаление обаче, чрез тях ние ставаме лесна жертва на политически предразсъдъци.

В края на краищата Найън предлага един обратен подход. Вместо да се съсредоточаваме върху гражданите и консуматорите на фалшива информация, той предлага да се обърнем към източниците. Ако се увеличи „репутационната стойност“ на подаването на погрешна информация, смята той, хората могат да бъдат обезкуражени да го правят прекалено често. Ако бъдете уловени, че говорите неверни неща прекалено често, вие сигурно ще се замислите следващия път.

За съжаление, това основаващо се на срама решение може да бъде доста неприложимо, колкото и смислено да звучи. Приказливите политически брамини днес са се издигнали до нивото на изключително доходното публично развлечение, докато професионалните, проверяващи фактите такива, често си остават в неизвестност. Да се накара някой политически говорител да твърди най-сериозно, че 11 септември всъщност е заговор на американското правителство, или че Барак Обама е кулминация на специален кенийски заговор с цел разрушаване на Съединените щати – това е лесно. Да се накарат същите хора да се засрамят? Това вече не е.

Източник

Джо Кохейн е американски журналист, сътрудник на Boston Globe.

Коментари (22)

- 24-07-2010|Златко

От факта, че повечето хора (аз, вие, преобладаващото мнозинство от нас) се нуждаят от доста време, за да стигнат до поведенчески и мирогледни промени (някои не ги достигат никога)... та, от този факт до генералното съмнение в ползата от просвещението и образованието, което ми се струва, че откривам в тази статия, има наистина доста голямо разстояние.

И все пак тя ме кара да се замислям. Колко често ми се случва да запушвам уши още преди този или онзи да е започнал да говори ... И без това знам какво ще кажат. И без това знам.

„И без това“, оказва се, май е доста здравичък капан.

- 25-07-2010|Борис Луканов – Отлична статия

Много добра статия, макар че темата сама по себе си не е нова. Елизабет Ноел-Нойман в „Спирала на мълчанието“ също я изследва...НО все пак тези, неинформираните, с твърдите убеждения, които не искат да ги променят дори при наличието на ясни факти, че грещат...те нали по някакъв начин са си ги създали тези убеждения, естествено пак на базата на някаква информация...т.е. те не са съвсем лишени от възможност да я приемат и обработват...

- 29-07-2010|Майя Маркова – Лечителю, излекувай първо себе си...

Една от причините хората да са толкова трудно убедими чрез „факти“ е, че твърде много хора знаят склонността на някои убедители да засекретяват, замъгляват, изкривяват или направо да подменят фактите в момента, в който тези факти престанат да им изнасят. Един чудесен пример е цитираният тук дял на социалните помощи в бюджета на САЩ – 1%. Понеже интуитивно съм убедена, че само с 1% няма как да се създадат и поддържат невероятните клоаки на мизерия, които Златко е описал другаде на този сайт, се поразходих до Уикипедия:

http://en.wikipedia.org/wiki/Government_spending

Там дават следните числа за бюджета на САЩ през 2006 година:

разходи общо – 4704,1 млрд. долара, социални помощи – 411,4 млрд. долара, което прави почти 9%.

- 29-07-2010|Златко – С удоволствие...

Та, за да „уточним“ само за момент цифрите и данните си: според сайта

http://www.usgovernmentspending.com/

бюджетът на американското правителство за 210 г. възлиза на 6413 милиарда долара, а помощите за безработни – на 150 милиарда долара. Според моя калкулатор това означава 2,3 процента, което все още е доста повече от указаното в статията, но, както всички знаем, при различни начини на пресмятане се появяват различни резултати. Във всеки случай, уважаема Майа, това, което аз превеждам и предлагам на този сайт, не са точно партизански текстове (този например идва от Boston Globe), така че ми е трудно да си обясня непрекъснатото ти „няма пък!™“ с нещо друго, освен с нашенската дебелина на черепа. Не че съм тръгнал да я намалявам де. На тоя свят има немалко неща, за които – вярно! – лечение май няма.

- 30-07-2010|Майя – re: С удоволствие...

Златко писа:

Във всеки случай, уважаема Майа... ми е трудно да си обясня непрекъснатото ти „няма пък!™“ с нещо друго, освен с нашенската дебелина на черепа. Не че съм тръгнал да я намалявам де. На тоя свят има немалко неща, за които – вярно! – лечение май няма.

Хайде, хайде, ти другаде беше писал, че я харесваш и дори се надяваш децата ти да я имат, макар да не говорят български. А поначало аз обикновено коментирам, когато не съм съгласна; коментарите в дух „много хубаво“ обикновено са чиста скука, така че не виждам смисъл да ги пиша.

- 30-07-2010|Майя – аз видях друго

Златко, като отворих твоя линк, първото, което виждам, е представяне на разходите за 2010 чрез графика тип торта, на която си пише: Welfare – 12%!

- 30-07-2010|Златко – re: аз видях друго

Майя писа:

Златко, като отворих твоя линк, първото, което виждам, е представяне на разходите за 2010 чрез графика тип торта, на която си пише: Welfare – 12%!

Предполагам, че точно тука е проблема. „Welfare“ и „unemployment“ са две различни неща. Welfare, което включва всичко, свързано със социалното подпомагане, е далеч по-широко понятие от „безработица“. Като се разровиш малко из данните и веднага ще откриеш, че welfare включва шест различни категории, само една от които е unemployment (впрочем, точната цифра за 2010 възлиза на 600 милиарда, така че пак не излизат 12% – на ти една статистика!).

А за дебелината на черепа – то човек от което живее, от това и умира. Прочети отново тази статия. Аз за такива като тебе и мене я превеждам.

- 30-07-2010|Златко

Между другото, колкото пъти отвориш, толкова пъти различни данни намираш. Ето, на тази страница например (част от същия сайт):

http://www.usgovernmentspending.com/ us_welfare_spending_40.html#usgs30240,

цифрата за помощи за безработни е дадена като 194 милиарда. (150 милиарда получаваш когато щракнеш върху „welfare“ и след това избереш от пулдаун менюто само „unemployment“).

Принципният въпрос според мен е тоя за доверието и съмнението (включително и съмнението в собствените разбирания). Мога ли да имам доверие на нещата, които научавам, и ако те противоречат на онова „понеже интуитивно не вярвам...“, то трябва ли да се размисля върху евентуална корекция на интуитивните си вярвания? В известен смисъл нашият си тук разговор е великолепна илюстрация към горния текст, Майа. Не от десет, и от сто кладенеца вода да ти донеса, ти пак ще викаш „не може да бъде!“. Не че при мен психологическите механизми са по-различни, нито пък при по-голямата част от всички ни. Но ако чакаме така психологията сама да се пооправи и да ни доведе до повече знание, май далеч няма да стигнем. Не е приятно, но човек трябва да се слага на кантара и да гледа към стрелката, а не зад гърба си.

(А инак данните тук може и наистина да са погрешни, знам ли? Но дали това е най-важното? Ако ни прочете тук разговора, авторът сигурно ще си умре от смях)

И още нещо: когато човек си има работа не с един, не с двама, ами с 90% читатели, които са напълно неспособни на нещо друго освен неща като „не може да бъде“, „тъпо е“, „не е вярно“ и изобщо, само НЕ, НЕ, НЕ, то закалката на нервите понякога става може би мъничко прекалено гореща. Така че, опитвай се да мислиш за това, когато пишеш НЕ-тата си.

- 31-07-2010|Кентафър – one! (1)

Ми да.

Нещата са толкова прости, защото ги няма.

Решаваме, че ги има, защото такава е матрицата, която ни държи живи.

Светът е единен, математиката и физиката създадоха схдни формули, химията също, философията, логиката, „религията“ ... това са все точни науки (възраженията са си Ваш проблем) и те описват света като единен. Едно действие-състояние ...

И това знание е открито достояние на човека (доказуемо поне откак има писмени паметници). А защо милиони поколения се самовпрягат в юлара на мелницата на абсурда.

Джо Кохейн Ви обясни защо.

Наистина темата не е нова ... философия на познанието, на езика, изледвания на пространствени (статични и двигателни), графични, писмени, цветови, музикални и др. символи – всички те го казват в прав текст, обаче НЕ! – всички (които) четат „текста“, виждат само собствената си парадигма ...

Такива са си хората! Психолозите му викат личностна съпротива ... като си дефрагментнеш гещалтите и ставаш „никой“.

Затова: дръжте се яко за догмите;

крепете си измислиците;

вярвайте и се кълнете в измислените символи (пък те всички са измислени де), пейте нацио химни (и стойте прави с ръка на лявата торакална клетка, моля), целувайте знамена;

робувайте на структури;

самоопределете се като националност, пол, раса, махала, футболен или др. отбор, биологичен вид дори ... и да! това Ви държи живи, това и Ви мори!, както Златко го каза ...

Туйто! Факт.

... а дда видим сег колко от Вас ще го приемат ;р

- 31-07-2010|Златко – Възпявам кентафърското тяло!

Не че съм по-различен от всички други тук (и моята закваска кисела, та оцет), но все пак ми е мноооого драго, когато от време на време се почувствам поддържан (или си го въобразя, което е едно и също).

Благодаря ти, Кентафре!

(Ей, вие сега да не се юрнете всички с положителни коментари! Че ми развалите изданието, аман!)

- 08-08-2010|Майя – Кой е илюстрация?

Златко, според мен ти си илюстрация за невъзможността човек да бъде убеден чрез факти. Решил си веднъж завинаги, че (1) невероятната мизерия в американските гета, която изобщо не прилича на тази в (примерно) френските гета, се дължи на американския див капитализъм и липсата на социални помощи; (2) „Бостън Глоуб“ и Джо Кохейн са велики, дори да напишат, че Земята е плоска, а дебелоглавите провинциалисти, останали в България, не могат да мислят правилно. Затова носиш вода от девет сухи дерета да изкараш някакво число, що-годе близко до посочения от Кохейн 1%. Защо цитираш данни за unemployment, когато в оригинала е написано точно welfare? Специално се поразходих дотам и се уверих, че Кохейн и заглавие като света не е турил (твоето е много по-добро). И в това хората да са против welfare, а не unemployment benefits, си има логика, но хайде да не се впускам в нея, защото знам, че по този въпрос няма да се разберем.

Никак не обичам, когато авторитетен източник от сорта на „Бостън Глоуб“ изръси нещо в публичното пространство, та после хорица като мен трябва да ходят подире с лопатка и пликче да чистят, че и да обират презрението, което мнозина пазят за чистачките.

- 08-08-2010|Майя – още едно твое подобрение

Освен заглавието забелязах още едно твое подобрение на статията:

(превод) „Повечето от тях поддържат мнения, рязко противопоставящи се на идеята за социални помощи.“

Смятам, че това е вярно и добре казано и никой не би го оспорил.

(оригинал) „Most of these participants expressed views that suggested a strong antiwelfare bias.“

Т.е. авторът въз основа на незнайно какви критерии е отсъдил, че да не одобряваш социалните помощи е bias. Макар че понякога и аз очерням опонента си чрез „нехайно“ вмъкване на емоционално натоварени думички, по принцип не одобрявам похвата.

- 08-08-2010|Златко

Ок, Майа. Приемам критиката.

- 08-08-2010|Златко

Само това за bias-а не го разбрах. Какво точно имаш против този израз? Точният превод вероятно би бил „Повечето от тези участници изразяват мнения, говорещи за силна склонност към противопоставяне на идеята за социални помощи“, което ми звучи доста усукано, поради което предпочетох другия, по-прост превод. Къде обаче е проблемът? И двете неща според мен означават едно и също. Или може би греша?

- 08-08-2010|Златко

Така. Никой не обича да го обвиняват в изкривяване на фактите и аз не правя изключение. Ситуацията тук се нуждае от малко по-подробно разглеждане, защото в нея има доста и различни неща, които не следват задължително едно от друго и това ми се струва важно за изясняване.

Нека започнем с очевидните неща. Майа има пълно право, доколкото „защитата“, която се опитах да направя на този един процент, ме доведе до ситуация на пълна некомпетентност: бидейки удивен от едно толкова очевидно опровержение, аз се почувствах предизвикан и реших, че това е въпрос най-вероятно на по-подробно разчепкване на източниците. След известни – и доста безплодни – опити да се представя като компетентен в неща, в които не съм (статистика и икономика), аз заслужено изпадам в доста неудобна ситуация. Ха, ха – видяхме те колко си учен!

Дотук всичко е просто и ясно. Честният отговор още от самото начало би бил, че не знам какво има пред вид авторът, когато говори за този един процент (но и не мисля, че той би тръгнал да лъже хората по толкова елементарен начин). Простият поглед към статистиките говори нещо друго. И именно тук започват нещата, които вече не са ЧАК толкова очевидни. Значи, нека разгледаме ситуацията отново от гледна точка именно на онова, за което става дума в тази статия: казва ни се, че всички ние сме безкрайно склонни да тълкуваме НОВА информация според СТАРИ умонагласи. Майа казва: ами разбира се, след като по-голямата част от информацията е предварително нагласена? Я погледнете тук – с един поглед става ясно, че този лъже?

И тук вече опираме до истински сериозния според мен въпрос: какъв е критерият, според който можем да се доверим на някаква информация, дори и ако тя противоречи на неща, в които предварително сме убедени? Майя казва: ти си предубеден против Америка, защото казваш, че си видял там мизерия. Може, само че според мен това е нищожна част от картинката. В Америка видях много неща и единственото, в което се убедих е, че тази страна не трябва да се идеализира. С други думи: Америка не е равно на АМЕРИКА. Това е всичко. По този повод съм писал немалко, понякога дори и доста сериозни неща, за разлика от коментара под статията за Ранд, който Майа е избрала като мащаб за преценка на моите разбирания за Америка (между другото, тук на сайта има доста дълга статия, в която се опитвам да правя някакво сравнение между Америка и Европа в ценностен план; за хората, които се опитват да четат това издание без предубеждения, сигурно е малко по-очевидно, че не съм чак такъв противник на Америка и американските ценности).

Но нека се върнем към важния въпрос: и така, как мога да имам доверие на нещата, които научавам? И на кои от тях? Общо взето, тук стигаме – щем не щем – до въпроса за авторитетите и това доколко те заслужават авторитета си. В тази статия – както и в повечето неща, които превеждам и публикувам тук – се цитират източници, зад които стоят някакви вече утвърдени неща. Не става дума само за имената на изданията, а също и за съдържанието на текстовете. Ето тук например се цитират доста имена и проекти, зад които стоят някакви университети, някакви изследователи. Дали това е достатъчно? Разбира се, че всеки сам решава как да отговори на този въпрос. Но комичната и доста излагателна за мен ситуация изведнъж изглежда постави нещата със замах на боклука – общо взето стигнахме до извода „да ви таковам на науката, вие на маймуна ли ще ме правите бе? Че аз не виждам ли, че ...“ След което идва информацията, намерена с две щраквания на мишката в мрежата.

Хубаво, но тук у мен изведнъж се появяват едни такива съмнения. Добре де, аз че се хванах на едно хорo, дето не мога да го играя, хванах се. Но това означава ли, че то по принцип е измама за глупаци? Хм, че как така никой не му казва на тоя умник „Абе, мой човек ...“ Отидох значи аз и, пришпорван от гнева и от срама, разрових коментарите под статията (270 на брой). Пишат най-различни хора, не може да се чете всичко, аз просто търсех думата „процент“. И действително попаднах на един коментар, който звучи досущ като този на Майа, само че там човекът казва следното:

Цитат:

Fact: „Welfare“ is not funded by the federal budget. It is paid for on a county level. Did you ever notice property tax varies from county to county? Also, „welfare“ cash payments are only one portion public assistance. Did the author factor in Section 8 housing (federal), ADC (Aid to Dependent Children--50% state, 50% county), food stamps, SSI (which is federal), subsidized home heating, other regional assistance programs (such as LINK cards in Illinois), etc?

Дори и тук не става дума за директно опровержение, по-скоро за това, че нещата са сложни.

Е добре – имаме статията, която твърди, че се опира на научни източници, имаме и 270 мнения под нея, където за този ЕДИН процент, кой знае защо,не се говори. Имаме и нашето си мнение, че всичко това е лъжа и измама.

Добре, но тъй като вече се уморявам здраво, пък и не ми подхожда някак, след тази излагация, да въртя и суча, то нека си задам накрая само въпроса, който ми се щеше да задам още от самото начало: „Ма верно, а – значи всички са маскари, мама му стара! Е че за какво тогава да се блъскаме и да търсим истини и нам кви други неща по далечни места, като и без това всички са като нас?“

Хайде, толкова за днес. Уморен съм, тъпо ми е, боли ме и врата, и главата, че и отвътре нещо. Аз пък си мислех, че имало и такива, дето не са маскари. А то, гледай каква излезе накрая работа. Срам, срам за мене!

(Ах, да – а то вярно излезе, че в края на краищата ние това дето си го знаем отпреди, никой не може ни го бутне. Ей го на – и тоя автор го изловихме в крачка, че и Златко след него, перкото му с перко! Хе, на нас ли тия бе?)

- 09-08-2010|Майя – вземам си думите назад – и за bias

Златко, благодаря ти и с удоволствие си вземам назад думите, че не се поддаваш на убеждаване чрез факти!

Думата „bias“ в обикновения език се превежда като „предубеждение“. Веднъж спорих с човек, според когото образованието е неотменимо право на всеки. Понеже аз казах, че според мен хора с ограничени умствени способности не бива да се допускат да следват медицина, той ме упрекна в „strong bias“.

В науката и статистиката bias означава насочена грешка при обработката на данни. Например, ако от многото изходни наблюдения вземеш предвид само тези, които потвърждават твоята хипотеза, ти проявяваш confirmation bias. Доколкото знам, добър превод на bias в научната реч все още няма; чувала съм специалисти да го наричат „отклонение“ или „уклон“, като прибавят и английската дума, за да е ясно какво имат предвид.

Накратко, да имаш bias значи да мислиш погрешно и да риташ срещу неща, по които всички разумни хора са стигнали до обосновано съгласие.

- 09-08-2010|Златко

Аз също ти благодаря, Майа, но като човек, който си изкарва хляба с думи, мога да кажа само, че всяка дума означава това, което означава в конкретния и точен контекст на използването си. Нищо в това изречение според мен не дава повод bias да се преведе като „предубеждение“. Това би означавало да слагаме в устата на човека нещо, което не е там. Ей това вече, ако искаш, може да се нарече bias.

- 09-08-2010|Майя – няма защо да се срамуваш

Според мен няма защо да се срамуваш. Ти пръв отбеляза, че авторът на практика отрича просвещението – а това не е възглед на човек, който обича истината. Освен това си имал волята да прехвърлиш набързо всичките 270 коментара. (Аз отворих първата страница от тях, видях, че са безкритични, отчаях се и не продължих.)

Сигурно си чел „Държавата“ от Платон или „Отвореното общество и неговите врагове“ от Попър, който критикува Платон (а вероятно и двете книги). Можеш да си спомниш как в началото на „Държавата“ философът „Сократ“ (т.е. Платон) защитава справедливостта срещу опонент, който я хули. Читателят от все сърце застава на страната на „Сократ“ и остава там дори когато по-късно прочита какво точно „Сократ“ има предвид под справедливост – а именно управникът да управлява, работникът да работи, а робът да робува.

Кохейн използва същия силен реторичен похват. В първия откъс от „Безсилието на фактите“ той заявява всеотдайна подкрепа за демокрацията, свободата и истината. Читателят е спечелен и е готов да го следва навсякъде. Ако по-честен автор беше дал единия процент, бих допуснала, че грешката е неволна (тя е почти точно десеторна, което навежда на мисълта за пропусната нула). Не харесвам такива майстори-манипулатори, макар да съзнавам, че имат роля в обществото – нали все някой трябва да ръководи рекламните и предизборните кампании.

- 09-08-2010|Златко

Аз пък продължавам да си мисля, че зад бързото „разкриване“ на манипулацията се крие грешка от моя и твоя страна. Както става ясно от коментара, който цитирам, социалните помощи в Щатите се изплащат не на правителствено, а на щатско ниво (с други думи, напълно възможно е федералното правителство действително да плаща само един процент, а останалите да идват от щатските нива, например). Статистиките, които ние обаче четем, не казват дали става дума за правителствено, щатско или и двете нива, едновременно. Всичко това е спекулация, разбира се – този път не претендирам да разбирам неща, които не разбирам – но просто живея в цивилизована страна и не съм свикнал да приемам така лесно мисълта, че от толкова видно място могат да ме лъжат в очите като маймуна. Не вярвам, че това се случва и в Щатите. Ако един вестник като Бостън Глоуб би могъл да си позволи да напечата подобна глупост (вместо 10 – 1 процент), и ако никой не ги излавя начаса, то цялата идея за някаква си свободна и сериозна преса отива на кино (да оставим настрана това, че оригиналната информация за статията идва от американски университетски програми и изследвания, които пак на бърза ръка „изловихме“ в мошеничество). Съжалявам, но за мен това звучи по-малко вероятно, отколкото мисълта, че една лекарка (и един философ, под натиска на собственото си незнание) – и двамата хабер нямащи от икономика и статистика – са „изловили“ американците в груба лъжа. Ще си позволя да кажа дори нещо повече, без да настоявам за каквато и да било правота: според мен мисълта, че, видите ли, в Америка тия публикуват каквото им скимне и никой копче не може да им каже, може да се породи само в място като България, където няма никакво доверие на никой към никого и където мисълта, че всички, абсолютно всички – преса, политици, абе всички – са пълни маскари, не предизвиква никакво учудване. Съжалявам, но аз не мога да приема това, ако и да не съм в състояние да опровергая твърденията ти, поради липса на знания. Просто мисля, че светът не функционира по тоя начин, не и на северозапад от Будапеща. Може и да греша, но аз все още вярвам в глупости като функционираща преса и демокрация, поне в зрелите общества. А това, че не мога да го докажа вече е друг въпрос. То не знам дали изобщо някакво нещо от този мащаб може да бъде доказвано. Обикновено не се хващам на подобно хоро и не се опитвам да убеждавам никого в нищо, оставяйки нещата на времето. Този път ще ми е за обица на ухото, надявам се. Човек трябва да си знае мястото, ако не иска други хора да го поставят на него.

- 09-08-2010|Златко

Хм, Майа, не знам дали тази информация тук ще успее най-после да убеди един от двама ни в каквото и да е. Факт е обаче, че в мрежата може да се намери не само тази статия, ами и оригиналното изследване на Джеймс Куклински и колеги, публикувано в The Journal of Politics, Vol. 62, No. 3. (Aug., 2000), pp. 790-816, под заглавие Misinformation and the Currency of Democratic Citizenship. Ето тук линка, всеки може да го намери и прочете.

http://www.google.de/url? sa=t&source=web&cd=5&ved=0CCgQFjAE&url=http%3A%2F% 2Fwww.uvm.edu%2F~dguber%2FPOLS234%2Farticles% 2Fkuklinski.pdf&rct=j&q=James%20Kuklinski% 20welfare&ei=QnxfTOzZKJShOLDs6bwJ&usg=AFQjCNGvQDaf 76lakIrVkBdH0wgYY5MVdw&cad=rja

Та така. Като отиде там човек на страница 9, в диаграма 1d, стои отново позорната цифра 1%, черно на бяло, в научно списание. Сега, много ще те помоля да ме извиниш, но след всичките ядове, които ми се наложи да преглътна в течение на тази дискусия, тук просто ти казвам: хайде сега, уважаема, да признаеш на свой ред, че човек трябва да спори и се дърли най-вече по неща, дето ги разбира, и че разравянето на Уикипедия за две минути може би не е напълно сериозен аргумент, когато идва от устата на неспециалист. Може и тия от Journal of Politics да са маскари, но не ми се сърди, ако тук сега цитирам собствените ти думи:

Майа писа:

дебелоглавите провинциалисти, останали в България, не могат да мислят правилно

С едно уточнение, разбира се: не че не могат, просто не искат. За което и става дума в тази статия.

- 09-08-2010|Златко

Така. Утрото, казват хората, било по-мъдро от вечерта. Казват още, че лудият изяждал и пет зелника, ама по-луд, който му ги плати. Така че, Майа, оттук нататък: ти на една страна, аз – на друга. Чак толкова много енергия за хабене нямам.

Човек все трябва да научава нещо от собствената си глупост.

- 19-08-2010|Майя – Добре!

Добре, съгласна съм – всеки да си върви по пътя.

Само не разбрах как д-р Куклински и рецензентите му могат да превръщат 10% в 1%. Защо да вярваме повече на едно научно списание, отколкото на преките данни за бюджета?

Че ако американското правителство лъжеше официално и десетократно за раздаваните социални помощи, досега да е станал скандал, по-голям от този със Саддамовите оръжия за масово поразяване.

(Аз между другото не съм лекарка, а биоложка.)

Понеже не бях наясно къде точно Кохейн го стяга чепикът, а също за да спазя принципа читател да не произнася присъда над автор въз основа на един-единствен текст, намерих още една негова статия. Не помня заглавието й, но беше за статистиката за престъпността в САЩ. Защо хората си мислят, че престъпността расте, докато в действителност тя намалява.

Така се очерта общ лайтмотив на двата текста: обществото се дели на плебс, който не знае истината и му е много трудно да я научи, и елит, който знае цялата истина и благородно и безкористно се опитва да посвети в нея плебса, макар и засега без голям успех.

Не бих казала, че съм съгласна с тази постановка.

Август 2010

Политиката и английският език

Автор: Джордж Оруел

Повечето хора, които изобщо се интересуват от тази тема, ще признаят, че английският език върви в погрешна посока, но обикновено се приема, че ние не сме в състояние да положим някакви съзнателни усилия против това. Нашата цивилизация е декадентска и езикът ни – така върви тезата – по неизбежност трябва да споделя този всеобщ колапс. От това следва, че всяка борба срещу злоупотребите с езика е сантиментален архаизъм, нещо като предпочитане на свещи пред електричество или на файтони пред самолети. Под всичко това лежи полуосъзнатата идея, че езикът е някакво естествено образувание, а не инструмент, който ние оформяме сами, за собствените си цели.

Сега, ясно е, че упадъкът на езика в края на краищата трябва да има политически и икономически причини: той се дължи не просто на лошото влияние на този или онзи писател. Но едно следствие може да се превърне и в причина, подсилваща първоначалната причина и водеща отново до същото следствие в още по-интензивна форма – и така нататък, до безкрайност. Един човек може да започне да пие, защото се чувства неудачник, а след това да пропадне още по-окончателно, защото пие. Долу-горе това се случва и с английския език. Той става грозен и неточен, защото нашите мисли са глупави, но немарливостта на езика прави още по-лесно за самите нас да имаме глупави мисли. Мисълта ми е, че този процес е обратим. Модерният английски език, особено писменият английски, е пълен с лоши употреби, които се разпространяват чрез имитация и които могат да бъдат избегнати, ако човек е склонен да положи необходимите усилия. Ако се освободи от тези навици, човек може да мисли по-ясно, а по-ясното мислене е необходимата първа крачка към възстановяването, така че борбата срещу лошия английски език не е нещо измислено и не е задача единствено на професионалните писатели. Ще се върна към това след малко, надявайки се, че значението на онова, което се опитвам да кажа тук, е станало малко по-ясно. Междувременно, ето тук пет примери за английския език такъв, какъвто той обикновено се пише в наши дни:

Тези примери са избрани не поради това, че са особено лоши – бих могъл да цитирам далеч по-грозни от избраните неща – а защото те илюстрират няколко от мисловните пороци, от които ние страдаме в момента. Те са малко под средното ниво, но като примери са доста представителни. Тук съм ги номерирал, така че да мога да се обръщам към тях, когато е необходимо:

1. Аз не съм, всъщност, сигурен дали не е вярно да се каже, че Милтън, който някога е изглеждал не съвсем различен от един Шели на седемнадесети век, не е ставал – поради все по-горчивия опит, с всяка изминала година – още по-чужд [sic] на основателя на онази йезуитска секта, която нищо на света не е било в състояние да го накара да понася.

Професор Харолд Ласки (Есе отСвободата на словото)

2. Преди всичко, ние не можем да си играем на шикалки с една такава естествена сбирка от идиоми, които предписват подобни въпиющи подредби от слова, като например базисното да се примиря вместо толерирам, или да доведа до пълно объркване вместоозадачавам.

Професор Ланселот Хогбън (Interglossia)

3. От една страна ние имаме свободната личност: по дефиниция тя не е невротична, защото няма нито конфликти, нито мечти. Желанията й, такива, каквито са, са прозрачни, защото те са точно онова, което институционното одобрение държи на преден план в съзнанието; друг институционен модел би променил техния брой и интензивност; в тях има само малко неща, които са естествени, несводими до нещо по-просто или културно опасни. Но, от друга страна, самата социална връзка не е нищо друго освен взаимното отражение на тези самоподдържащи се целокупности. Припомнете си определението на любовта. Не е ли това самият образ на един дребен учен? Къде в тази огледална зала има място за личност или братство?

Есе за психологията в Политика (Ню Йорк)

4. Всички „най-добри хора“ от джентълменските клубове, както и всички неистови фашистки капитани, обединени от общата омраза към социализма и животинския страх пред масовото революционно движение, се обърнаха към актове на провокация, та чак до отвратително подстрекателство, до средновековни легенди за отровени кладенци, за да легализират собственото си разрушение на пролетарските организации, и да подбудят обезпокоената дребна буржоазия към шовинистки плам в полза на борбата против революционния път, водещ вън от кризата.

Комунистически памфлет

5. Ако на тази страна трябва да се вдъхне някакъв нов дух, то трябва да се осъществи една трънлива и спорна реформа, и това е хуманизацията и галванизацията на B.B.C. Боязливостта в това отношение би свидетелствала единствено за гангрена и атрофия на душата. Сърцето на Великобритания може и да е здраво, и със силен пулс, например, но ревът на английския лъв в момента е като онзи на Задника от Сън в лятна нощ – нежен като на жълтоклюно пиле. Една енергична нова Великобритания не може да бъде очерняна до безконечност в очите, или по-точно в ушите, на света, чрез изтощената апатия на Langham Place, безсрамно маскираща се като „стандартен английски“. Когато в девет часа се чува Гласът на Великобритания, далеч по-добре и безкрайно по-малко нелепо е да се чуват честно пропуснати „Х“-та[22], отколкото сегашните педантични, раздути, потиснати, школско-мадамски архи-ревове на безукорни стеснителни мяукащи девици!

Писмо до Tribune

Всеки от тези пасажи си има собствени слабости, но – освен напълно избежната грозота – на всички тях са присъщи две черти. Първата е шаблонността на образите, а втората – липсата на прецизност. Писателят или мисли за някакво значение, но не може да го изрази, или без да иска казва нещо друго, или му е почти безразлично дали думите му имат някакъв смисъл. Тази смесица от неяснота и чиста некомпетентност е най-забележителната черта на съвременната английска проза, и особено на всички видове политически писания. Щом само бъдат засегнати определени теми, конкретното се претопява в абстрактно и изглежда вече никой не е в състояние да мисли за изразни средства, лишени от баналност: прозата се състои все по-малко и по-малко от думи, избрани заради смисъла им, и все повече и повече от фрази, подредени едни след други като частите на фабрично произведен кокошарник. По-долу изреждам, със забележки и примери, различните трикове, с чиято помощ се избягва работата, необходима за създаването на добра проза.

МЪРТВИ МЕТАФОРИ. Една новоизмислена метафора помага на мисълта да породи някакъв зрителен образ, докато метафората, която е технически „мъртва“ (например „желязна решителност“) всъщност вече се е превърнала в обикновена дума и по принцип може да бъде използвана без загуба на живост. Но между тези две категории се намира едно огромно сметище от изтъркани метафори, които са изгубили всякаква пораждаща сила и продължават да се използват само защото спестяват на хората труда сами да си измислят фрази. Примери за това са: повтаря и потретва, прихваща под мишниците, (не) прекрачва границите, забива шпори, застава рамо до рамо с, попада в лапите на, налива вода в мелницата на, лови риба в мътни води, по призива на времето, ахилесова пета, лебедова песен, разсадник на пороци. Много от тях се използват без да се познава смисъла им (какво например е „разкол“?), а несъвместими метафори често биват смесвани едни с други – ясен признак за това, че авторът не се интересува особено от онова, което казва. Някои метафори, днес обичайни, са измъкнати от оригиналното си значение, без пишещият дори да подозира за това. Например, преклонена главица понякога се пише като прекалена главица[23]. Друг пример е наковалня или чук, днес винаги използвано в смисъл, че наковалнята получава боя. В реалния живот винаги наковалнята е онази, която троши чука, никога обратното: един писател, който би се замислил дори за миг, сигурно би избегнал изкривяването на оригиналната фраза.

ОПЕРАТОРИ ИЛИ СЛОВЕСНИ ПРОТЕЗИ. Тези пък спестяват труда да се търсят подходящи глаголи и съществителни, и в същото време попълват изречението с допълнителни срички, които му придават вид на симетрия. Характерни фрази тук са: вади от строя, воюва против, влиза в контакт с, бива подложен на, довежда до резултат, дава основания за, има ефект на, играе водеща роля в (при), позволява да се почувства, влиза в сила, демонстрира тенденция към (за), служи за целите на, и т. н. Ключът тук е елиминирането на простите глаголи. Вместо да се използва само една дума, като чупя, спирам, развалям, поправям, убивам, глаголът се превръща въвфраза, съставена от съществително и прилагателно, прикачени към някакъв общ глагол като доказвам, служа, формирам, играя, изпълнявам. Освен това, винаги когато е възможно, се предпочита страдателния залог пред деятелния, а вместо причастия се използват конструкции от съществителни (чрез изследване на вместо изследвайки). Обхватът на глаголите се съкращава допълнително чрез формации от типа на -изира или де-, а на банални изказвания се придава вид на задълбоченост чрез използването на изрази като не без или нелишен от. Прости съюзи и предлози биват замествани от фрази като с оглед на, имайки пред вид, фактически, по силата на, пред вид на, в интерес на, базирайки се на; реалните завършеци на изреченията пък се спестяват чрез спадове и кънтящи баналности от рода на: силно желателно, не може да се остави извън внимание, развитие, което може да се очаква в близко бъдеще, заслужаващ сериозно внимание, доведен до задоволителен край, и прочие, и прочие.

ПРЕТЕНЦИОЗНА ДИКЦИЯ. Думи като феномен, елемент, индивид, обективен, категоричен, ефективен, виртуален, базисен, първичен, насърчава, конституира, демонстрира, елиминира, ликвидира, се използват, за да се нагизди едно изказване и да му се придаде вид на научна безпристрастност (при действително пристрастни съждения). Прилагателни като епохален, епичен, исторически, незабравим, триумфален, прастар, неизбежен, неумолим, същински, се използват за облагородяване на жалките процеси от международната политика, докато писанията, стремящи се да облагородят войната, обикновено получават едно архаично оцветяване, като характерните думи в случая са: империя, трон, колесница, железен юмрук, тризъбец, меч, щит, защитник, флаг, ботуш, боен зов.Чужди думи и изрази като cul de sac, ancien regime, deus ex machina, mutatis mutandis, status quo, gleichschaltung, weltanschauung, се използват, за да се придаде на казаното вид на култура и елегантност. Освен полезните съкращения като i. e., e. g. and etc.,[24] няма реална нужда от стотиците чужди фрази, днес обичайни в английския език. Слабите писатели, и особено научните, политически и социологически писатели, почти винаги са преследвани от усещането, че латинските и гръцки думи са по-велики от саксонските, и излишни думи като експедитивен, амелиоративен, екстериорен и стотици други, постоянно изместват англосаксонските[25]. Жаргонът, типичен за марксистките писания (хиена, палач, канибал, дребнобуржоазен, господстващ, лакей, белогвардейски, и пр.), се състои най-вече от думи, заимствани от руски, немски или френски език, а нормалният начин за създаване на някаква нова дума е да се използва гръцки или латински корен заедно с подходяща наставка, плюс, ако е необходимо, формация за размер. Често е по-лесно да се създават думи от този род (генерализация, дезинтеграция, финализация, демитологизация и т. н.), отколкото да се измислят английски думи, които да покрият мисленото значение. Резултатът, в края на краищата, е нарастване на немарливостта и неяснотата.

БЕЗСМИСЛЕНИ ДУМИ. В някои видове писане, особено в художествената и литературна критика, е нормално да се срещнат пасажи, които са почти напълно лишени от смисъл[26]. Думи като романтичен, пластичен, ценности, човешки, мъртъв, сантиментален, естествен, жизненост, така както се използват в критиката, са напълно безсмислени, в смисъл, че те не само не указват никакъв познаваем обект, но и подобно нещо почти не се очаква от страна на читателя. Когато някой критик пише: „Забележителната черта на творбата на Мр. Х е нейната жизненост“, докато друг пише „Незабавно впечатляващото нещо относно творбата на Мр. Х е нейната особена безжизненост“, читателят възприема това като обикновена разлика в мненията. Ако би ставало дума за думи като черно и бяло вместо жаргонните думи безжизнен и жизнен, той веднага би забелязал, че езикът се използва по неподходящ начин. С множество политически думи се злоупотребява по същия начин. Думата фашизъм днес няма никакво значение, освен това, че обозначава „нещо нежелателно“. Думитедемокрация, социализъм, свобода, патриотичен, реалистичен, справедливост имат, взети отделно, по няколко значения, които не могат да бъдат помирени едно с друго. В случая с една дума като демокрация, то не само липсва някакво общоприето определение, но и опитът да се предложи такова се посреща с отпор от всички страни. Почти навсякъде се живее с усещането, че когато наричаме една страна демократична, ние я хвалим: като следствие от това защитниците на който и да е режим твърдят, че той е демокрация и се страхуват, че може би ще им се наложи да престанат да използват думата, ако тя би била обвързана с някакво по-конкретно значение. Думи като тази често биват използвани по един съзнателно нечестен начин. Казано другояче, човекът, който ги използва, си има свое собствено определение, но позволява на слушателя да си мисли, че има пред вид нещо съвсем различно. Изрази като Маршал Петен[27] беше истински патриот, Съветската преса е най-свободната на света, Католическата църква се противопоставя на преследванията, почти винаги се правят с измамни намерения. Други думи, използвани в различни значения, най-често повече или по-малко нечестно, са: класа, тоталитарен, наука, прогресивен, реакционен, буржоазен, равенство.

Сега, след като направих този каталог на мошеничества и изопачения, позволете ми да дам друг пример за вида писане, до който те водят. Този път, по самата си природа, това трябва да бъде един въображаем пример. Ще преведа тук един пасаж, написан на добър английски език, в модерен английски от най-лошия вид. Ето тук един добре познат стих отЕклисиаста:

„Обърнах се, и видях под слънцето, че надтичването не е на леките, нито боят на силните, нито хлябът на мъдрите, нито богатството на разумните, нито благоволението на изкусните; Но на всичките се случва според времето и случая.“

А ето го тук на модерен английски език:

„Обективното разглеждане на съвременните явления води до несъмненото заключение, че успехът или неуспехът в конкурентните дейности не проявява тенденция към съизмеримост с вродените способности, а по-скоро, че трябва да се взема пред вид един значителен елемент на непредсказуемост.“

Това е пародия, но не пресилена. Пример (3) по-горе, например, съдържа няколко пасажа със същия този вид английски. Може да се отбележи, че не съм направил пълен превод. Началото и краят на изречението следват първоначалното значение доста близко, но конкретните примери в средата – надтичване, бой, хляб – се размиват в неясната фраза „успех или неуспех в конкурентните дейности“. Това трябва да бъде така, защото никой съвременен писател от вида, който разглеждам – никой, който е способен да използва фрази от вида на „обективно разглеждане на съвременните явления“ – не би подредил мислите си по такъв прецизен и подробен начин. Цялата насоченост на съвременната проза е в посока, далечна от конкретността. Нека сега анализираме тези две изречения малко по-подробно. Първото съдържа четиридесет и девет думи, но само шестдесет срички, и всички негови думи идват от ежедневието. Второто съдържа тридесет и осем думи с деветдесет срички: осемнадесет от тези думи са от латински корен, а една – от гръцки[28]. Първото изречение съдържа шест живи образа и само една фраза („времето и случая“), която би могла да бъде наречена неясна. Второто не съдържа нито една-единствена свежа, впечатляваща фраза, и въпреки деветдесетте си срички то предава само една съкратена версия на смисъла, съдържащ се в първата. Но без всякакво съмнение именно изреченията от този втори вид печелят успехи в съвременния английски език. Не искам да преувеличавам. Този вид писане все още не е всеобщоразпространено, и отделни кълнове на простота се появяват тук-там и по най-зле написаните страници. И все пак, ако от вас или от мен биха били поискани няколко реда, касаещи несигурността на човешката съдба, то резултатите вероятно ще бъдат по-близки до моето въображаемо изречение, отколкото до онова от Еклисиаста.

Както се опитах да посоча, в най-лошия си вид съвременното писане се състои не от подбор на думи заради тяхното значение (и измисляне на образи, за да се поясни това значение). То се състои от прилепяне едни към други на дълги редици от думи, вече подредени от някой друг преди това, и придаване приличен вид на резултатите с помощта на чиста измама. Привлекателността на този вид писане е в това, че то е лесно. По-лесно е – и дори по-бързо, след като сте му свикнали – да се каже по мое мнение, не е неоправдано да се допусне, че отколкото да се каже аз мисля. Ако използвате полуфабрикатни фрази, вие не само си спестявате усилието да търсите думите; освен това няма нужда да се безпокоите и за ритъма на изречението си, тъй като по правило тези фрази са подредени така, че да бъдат повече или по-малко мелодични. Когато съчинявате набързо – например когато диктувате на стенограф(ка), или държите публична реч – то е някак естествено да изпаднете в един претенциозен, латинизиран стил. Баналности като съображение, което би било добре да имаме пред вид илизаключение, което повечето от нас биха приели с готовност могат да спасят немалко изречения от пропадане в празното. Използвайки увехнали метафори, сравнения и идиоми, вие си спестявате много умствени усилия, с цената на замъгляване на смисъла – не само за читателя, но и за самите вас. Показателни в това отношение са смесените метафори. Единствената цел на една метафора е да пробуди някакъв зрителен образ. Когато тези образи се сблъскват едни с други – както при фашисткият октопод изпя лебедовата си песен или железният ботуш трябва да се захвърли в топилния тигел – то може да се приеме за сигурно, че писателят няма пред очи никакъв мисловен образ на предметите, които споменава; с други думи, той всъщност не мисли. Погледнете отново примерите, които давам в началото на това есе. Професор Ласки (1) използва три отрицания в петдесет и три думи. Едното от тях е излишно и превръща цялата фраза в безсмислица, освен това е налице и директна грешка – по-чужд вместо по-близък – увеличаваща безсмислието още повече, плюс няколко напълно предотвратими несръчности, засилващи още повече усещането за неяснота. Професор Хогбън (2) си играе на шикалки с една сбирка, която е в състояние да прави предписания и, отхвърляйки ежедневната фраза да се примиря, същевременно не е в състояние да отвори речника и да провери какво означава въпиющ. Пример (3), ако човек го разглежда безкомпромисно, е просто безсмислен: човек евентуално би могъл да извлече смисъла му чрез прочитане на цялата статия, в която той се намира. В (4) писателят повече или по-малко знае какво иска да каже, но поредицата от увехнали фрази го задавя, подобно на чаени листа, затлачващи кухненска мивка. В (5) думите и смисълът почти са се разделили едни от други. Хората, пишещи по този начин, обикновено имат на ум някакъв общ емоционален смисъл – те не харесват едно определено нещо и изразяват солидарност с нещо друго – но не се интересуват от подробностите на онова, което казват. Един съвестен автор би си задал поне четири въпроса по отношение на онова, което пише: Какво се опитвам да кажа? Какви думи ще могат да го изразят? Какъв образ или идиом ще го поясни? Достатъчно свеж ли е този образ, за да има въздействие? А освен тези той вероятно ще си зададе и още два: Мога ли да го кажа по-накратко? Казал ли съм нещо, което е предотвратимо грозно? Но вие не сте задължени да си давате целия този труд. Вие можете да изклинчите, като просто разтворите широко мисълта си и пуснете вътре полуфабрикатните фрази, витаещи наоколо. Те ще конструират изреченията вместо вас – до известна степен те дори ще мислят мислите ви вместо вас – и при нужда ще ви окажат важната услуга да скрият отчасти смисъла на казаното дори и от самите вас. Именно тук специалната връзка между политиката и развалата на езика започва да става ясна.

В наше време, като цяло, политическото писане е лошо писане. Там, където това не е вярно, обикновено ще откриете, че пишещият е някакъв вид бунтовник, изразяващ собствени мнения, а не „партийна линия“. Ортодоксалността от всеки възможен цвят изглежда изисква един безжизнен, имитаторски стил. Политическите диалекти, които се откриват из памфлети, водещи статии, манифести, правителствени доклади и речи на заместник-министри, се различават, разбира се, от партия до партия – но всички те си приличат, доколкото човек почти никога не може да открие в тях някаква свежа, жива, домашно приготвена форма на реч. Когато наблюдаваме как някой уморен тип от платформата механично повтаря познатите фрази – животински, зверства, желязна пета, оплескана с кръв тирания, свободните хора по света, заставаме рамо до рамо – ние често изпитваме любопитното усещане, че наблюдаваме не живо човешко същество, а някакъв вид манекен: едно усещане, което се засилва внезапно в моментите, в които светлината се отразява в очилата на оратора и ги превръща в празни дискове, зад които сякаш липсват човешки очи. И това съвсем не е просто фантазия. Един оратор, който използва този вид фразеология, вече е изминал определено разстояние по пътя, който го превръща от човек в машина. От гръкляна му излизат подходящите звуци, но мозъкът му не взема участие, както би било, ако той би подбирал думите си самостоятелно. Ако речта, която се произнася, е от вида, който той е свикнал да държи отново и отново, то той може и да не осъзнава напълно какво точно говори, също както човек произнася отговорите в църква. А това намалено състояние на съзнателност, ако не и задължително, е във всеки случай изключително благоприятно за политическия конформизъм.

В наше време политическата реч и писмо са преди всичко нещо като защита на незащитимото. Неща като продължаващото английското управление в Индия, руските чистки и изселвания, хвърлянето на атомната бомба над Япония, могат действително да бъдат защитени, но само чрез аргументи, които са прекалено брутални, за да могат да бъдат приети от повечето хора, и които не се съгласуват със заявяваните цели на политическите партии. Ето защо политическият език трябва да се състои преди всичко от евфемизми, логически празноти и просто мъглява неяснота. Беззащитни села биват бомбардирани от въздуха, жителите им прогонени, добитъкът – застрелян с автомати, колибите подпалени със запалителни патрони: това се наричаумиротворяване. Милиони селяни губят фермите си и биват запокитени по пътищата само с толкова, колкото могат да носят: това се нарича трансфер на население или изправяне на границите. Хората биват хвърлени за дълги години в затвор без съд, застреляни изотзад, или изпратени да умират от скорбут в арктическите дърводобивни лагери: това се нарича елиминиране на ненадеждните елементи. Такава фразеология е необходима само в случай, че човек желае да назове нещата, без да пробужда никакви умствени образи. Нека например разгледаме някой доволен английски професор, защищаващ руския тоталитаризъм. Той не може да каже направо: „Аз вярвам, че е правилно да се убиват опонентите, когато чрез това могат да се постигнат добри резултати“. Вероятно в такъв случай той ще каже нещо от рода на:

„Макар и свободно признавайки, че съветският режим демонстрира известни черти, които хуманитаристът може би ще бъде склонен да осъжда, ние трябва, струва ми се, да се съгласим, че известно ограничаване на правото на политическа опозиция е неизбежен спътник на преходните периоди, и че тежестите, които руският народ е принуден да понася, биват обилно оправдани в сферата на конкретните постижения.“

Раздутият стил сам по себе си е вече евфемизъм. Масата от латински думи се сипе върху фактите като нежен сняг, размивайки контурите и прикривайки всички подробности. Големият враг на ясния език е неискреността. Когато между нечии реални и заявявани цели има празнота, то човекът инстинктивно се обръща към дълги думи и изтощени идиоми, подобно на сепия, разпръскваща около себе си мастило. В наше време няма такова нещо като „държане настрана от политиката“. Всички въпроси са политически въпроси, а самата политика е маса от лъжи, извъртания, глупост, омраза и шизофрения. Когато всеобщата атмосфера е отровена, езикът страда по необходимост. Предполагам – и това е предположение, за чието доказване ми липсват достатъчно познания – че немският, руски и италиански езици са пострадали силно през последните десет или петнадесет години, в резултат на диктатурата.

Но ако мисълта корумпира езика, то езикът също може да корумпира мисълта. Лошите употреби на езика могат да се разпространяват чрез традиции и имитации дори и сред хора, които би трябвало да са над такива неща. Разваленият език, за който говоря тук, е в известен смисъл много удобен. Фрази като небезоснователно предположение, може още много да се желае, не служи на никаква цел, съображение, което би трябвало да имаме пред вид, са постоянно изкушение; те са пакетче аспирин, което постоянно се намира под ръка. Прегледайте отново това есе, и със сигурност ще установите, че аз отново и отново съм допускал именно слабостите, срещу които протестирам. С днешната утринна поща получих един памфлет, занимаващ се с обстановката в Германия. Авторът ми казва, че се е „чувствал задължен“ да го напише. Разгръщам го наслуки и ето тук почти първото изречение, което виждам: „[Съюзниците] имат възможност да постигнат не само една радикална трансформация на германската социална и политическа структура по начин, чрез който да се избегне една националистическа реакция в самата Германия, но същевременно и да положат основите на една сътрудничеща си, обединена Европа.“ Вие виждате, че той се „чувства задължен“ да пише – чувства, вероятно, че има нещо ново за казване – и все пак думите му, подобно на кавалерийски коне, реагиращи на сигналната тръба, автоматично се подреждат по познатия нерадостен шаблон. Това нахлуване на полуфабрикатни фрази в мисълта (да положат основите, да постигнат радикална трансформация) може да бъде предотвратено само ако човек е непрекъснато нащрек, а всяка такава фраза анестезира част от мозъка ни.

По-рано казах, че упадъкът на езика вероятно е излечим. Онези, които отричат това, биха твърдели – ако изобщо успеят да поднесат някакви аргументи – че езикът просто отразява съществуващите социални условия, и че ние не можем да повлияем на развитието му чрез някакво директно бърникане из думите и езиковите конструкции. Що се отнася до общия тон и дух на един език, това може и да е вярно, но то не е вярно в подробностите. Глупавите думи и изрази често са изчезвали, не чрез някакви еволюционни процеси, а поради съзнателните действия на някакво малцинство. Два скорошни примера са да се опитат всички възможни пътища и да не се остави камък непреобърнат, които бяха премахнати благодарение на подигравките на няколко журналисти. Има дълъг лист от наплюти от мухите метафори, от които бихме могли да се освободим по подобен начин, стига само достатъчно хора да се заинтересуват от това; по същия начин би било възможно да се освободим и от изрази като не без-[29], да намалим количеството на латиници и гърцизми в обикновените изречения, да прогоним чуждиците и изгубените тук-там научни думи, както и – като цяло – да направим претенциозността не-модна. Но всичко това са по-маловажни неща. Защитата на английския език предполага нещо повече от това, и може би е по-добре да се започне с изреждане на онова, което тя не предполага.

Нека започнем с това, че тя няма нищо общо с архаизма, със спасяването на остарели думи и изрази, нито пък с установяването на някакъв „стандартен английски“, от който никога не може да има отклонения. Напротив, тя е особено заинтересувана от изхвърлянето на всяка дума или идиом, които са надживели времето на полезността си. Тя няма нищо общо и с коректната граматика и синтаксис, които са без значение докато човек е в състояние да направи смисъла си ясен; нито пък с избягването на американизми или с онова, което се нарича „добър прозаичен стил“. От друга страна, тя няма нищо общо и с някаква фалшива простота или пък с опитите да се направи писмения английски език подобен на разговорния. Тя не предполага и всеобщо предпочитане на саксонските думи пред латинските, макар че предполага използването на възможно най-малко и най-кратки думи, чрез които да се разкрие мисленото значение. Онова, което е необходимо преди всичко, е да се остави значението да подбере думите си, а не обратно. Когато си мислите за някакъв конкретен обект, вие мислите без думи, а след това, ако искате да опишете нещото, вие вероятно търсите, докато намерите думите, които изглежда го описват най-точно. Когато мислите за нещо абстрактно, вие сте по-склонни да използвате думи още от самото начало и – освен ако не положите съзнателни усилия, за да избегнете точно това – съществуващият начин на изразяване ще се втурне и ще свърши работата вместо вас, с цената на размиването, или дори промяната, на онова, което сте имали пред вид. Може би е най-добре да се отложи използването на думи толкова дълго, колкото е възможно, и първо да се изясни смисъла чрез използване на образи и усещания. По-късно човек може да избере – не просто да приеме – фразите, които най-добре ще изразят този смисъл, а след това да размени ролите и да се опита да разбере какво впечатление ще направят собствените думи върху един друг човек. Това последно умствено усилие премахва всички изхабени и смесени образи, всички предварително фабрикувани фрази, ненужни повторения, както и – общо казано – неистинността и неяснотата. Но човек често може да изпадне в съмнения относно въздействието на някоя дума или фраза, и тогава са необходими правила, на които да можем да се опрем когато инстинктите не могат да помогнат. Струва ми се, че следващите няколко правила ще покрият повечето случаи:

1. Никога не използвайте някоя метафора, сравнение или друго изразно средство, което сте свикнали да виждате в пресата.

2. Никога не използвайте дълга дума там, където една къса може да свърши работа.

3. Ако е възможно да зачеркнете някоя дума, винаги я зачерквайте.

4. Никога не използвайте страдателен залог там, където можете да използвате деятелен.

5. Никога не използвайте чужда фраза, научна или жаргонна дума, ако можете да намерите неин английски еквивалент.

6. Нарушавайте всяко от тези правила винаги, когато рискувате да кажете нещо директно варварско.

Тези правила звучат елементарно – и са такива – но те изискват дълбока промяна на поведението у всеки, който е свикнал да пише в модния днес стил. Човек може да се придържа стриктно към тях и все пак да пише лош английски, но не е възможно да се пишат неща като ония, които цитирах в петте примера в началото на тази статия.

Тук аз се занимавах не с литературното използване на езика, а само с езика като инструмент за изразяване, а не прикриване или предотвратяване на мисълта. Стюарт Чейс[30] и други стигнаха почти до там да твърдят, че всички абстрактни думи са безсмислени, и използваха това като претекст за защита на един вид политически квиетизъм[31]. Тъй като не се знае какво точно е фашизмът, то как е възможно тогава да се борим против фашизма? Не е необходимо човек да поглъща абсурди като този, но е нужно да се разбере, че настоящият политически хаос има връзка с упадъка на езика и че вероятно е възможно човек да постигне някакво подобрение, започвайки откъм вербалния край. Ако опростите собствения си английски език, вие ще се освободите от най-тежките глупости на ортодоксията. Тогава няма да бъдете в състояние да говорите на който и да било от общоприетите диалекти и ако направите някаква глупава забележка, глупостта й ще бъде очевидна дори и за самите вас. Политическият език – а, с известни вариации, това важи за всички политически партии, от консерваторите до анархистите – е направен така, че да направи лъжите да звучат като истина, а убийството – като нещо достойно за уважение, както и да придаде стабилен изглед на чистата вятърничавост. Човек не може да промени всичко това само за броени мигове, но поне е възможно да промени собствените си навици, та дори и да изпрати – с подобаваща доза присмех – и по някоя изтъркана, безполезна фраза – някой железен ботуш, ахилесова пета, развъдник, топилен тигел, лакмусова проба, истински ад, и други подобни вербални остатъци – на боклука, където им е мястото.

1946

Източник

Джордж Оруел е литературният псевдоним на Ерик Артър Блеър (1903–1950) – един от най-влиятелните британски писатели, критици и политически коментатори на 20-ти век. Той е най-известен с двете си книги, критикуващи тоталитаризма изобщо (1984) и Сталинизма конкретно (Фермата на животните), които пише и публикува към края на живота си.

Коментари (8)

- 07-08-2010|Златко

Докато превеждах този текст през главата ми преминаха много и различни неща – и понеже не притежавам дисциплината да сядам и да ги записвам докато са живи, много от тях по-късно се оказват безвъзвратно загубени (о, каква загуба!).

И все пак: онова, което важи за Господ, очевидно важи и за Хасан, та по силата на тази логика всичко, казано от Оруел за английския език, ми се струва директно валидно и приложимо също и за нашата, уж далеч от чак пък такива тънежи, родна реч. Прочетете това есе внимателно, много внимателно. Няма значение дали ще го направите от любопитство, скука, снобизъм или, да речем, просто защото нямате нищо друго за правене. Прочетете го и не се учудвайте, ако по някое време нещата, казани в него, започнат да ви звучат някак много познато. Защото българският език, особено в днешното си най-видимо амплоа на жълто прес-папие, страда от недъзите, описвани тук, сигурно в не по-малка степен, отколкото го е правил английският от времето на Оруел – или в наши дни, ако щете (срещу тези неща очевидно ваксина не е изобретена). Кой знае – може пък и да стане така, че неколцина сред нас, по каквато и да е причина, да вземат на сериозно предписанията на автора и да се опитат – по какъвто и да е начин – да направят нещо за изчистването и обогатяването на собствения си език. Казва ли ти някой как се върти тоя свят?

Ах, да, и още нещо – в трите години на съществуването си това тук място се превърна в някакъв, какъвто и да е, център на внимание, на което аз гледам като на успех. И понеже от време на време и сам се питам какво ли, аджеба, е нещото, което кара хората да идват тук (доскоро все без да успявам да намеря отговор), днес с толкова по-голямо задоволство ви споделям онова, което преди няколко дни ми каза един от вас: аз идвам на този сайт, защото той е едно от малкото места, където човек може да чете не обичайните бози, а нормален, понякога дори елегантен, български език.

Хм, в края на краищата май наистина ще излезе, че и от пръднята боя става, а? Ако човек не го мързи, и продължава да се опитва. Във всеки език, на всяко място, при всякакви обстоятелства.

Или пък не? Какво ще кажете (или какво ще премълчите, за да бъда реалист, да ме прощавате)?

- 07-08-2010|без значение

Чудесен класически текст! Благодарности!

Езикът е магия. Направих си малък експеримент, преведох за себе си първия абзац от текста на Оруел и го сравних с превода на Златко и Мартин Вълков. Целта ми беше не да търся грешки в превода (не съм експерт по английски език и подобен мотив би бил глупав), а да сравня как всеки от нас е възприел и пресъздал един и същи текст и идея. Интересно, трите превода на този кратък пасаж разкриват различни индивидуалности, с различни истории и образование, различна среда и моментно състояние. Един от най-интересните примери – аз преведох belief като „вяра,“ Злако е предпочел „идея,“ а Мартин Вълков „убеждение.“

Ето оригинала:

Оригиналът: „Most people who bother with the matter at all would admit that the English language is in a bad way, but it is generally assumed that we cannot by conscious action do anything about it. Our civilization is decadent and our language -- so the argument runs -- must inevitably share in the general collapse. It follows that any struggle against the abuse of language is a sentimental archaism, like preferring candles to electric light or hansom cabs to aeroplanes. Underneath this lies the half-conscious belief that language is a natural growth and not an instrument which we shape for our own purposes.“

Ето преводите:

Езикът на Златко:“Повечето хора, които изобщо се интересуват от тази тема, ще признаят, че английският език върви в погрешна посока, но обикновено се приема, че ние не сме в състояние да положим някакви съзнателни усилия против това. Нашата цивилизация е декадентска и езикът ни – така върви тезата – по неизбежност трябва да споделя този всеобщ колапс. От това следва, че всяка борба срещу злоупотребите с езика е сантиментален архаизъм, нещо като предпочитане на свещи пред електричество или на файтони пред самолети. Под всичко това лежи полуосъзнатата идея, че езикът е някакво естествено образувание, а не инструмент, който ние оформяме сами, за собствените си цели.“

Езикът на Мартин: „Повечето хора, които изобщо се интересуват от въпроса, ще признаят, че английският език е в лошо състояние, но е всеобщо убеждението, че не можем да направим нищо в това отношение със съзнателни действия. Нашата цивилизация е упадъчна и езикът ни – така гласи доводът – трябва неминуемо да сподели всеобщата разруха. Следователно всяка борба срещу злоупотребата с езика е сантиментална отживелица, като предпочитането на свещта пред електрическата крушка или на файтона пред самолета. Под това се крие полусъзнателното убеждение, че езикът е естествен продукт, а не инструмент, който ние оформяме за своите собствени цели.“

Моят език: „Повечето хора, ако въобще се интересуват от темата, биха признали, че английският език е в лошо състояние, но е общоприето, че ние не можем да направим съзнателно нищо против това. Нашата цивилизация е в упадъчно състояние и езикът ни – така продължава твърдението – трябва неизбежно да следва общия упадък. Следователно всяка битка срещу злоупотребата с езика е сантиментален архаизъм, като да предпочетеш свещи пред електрическа светлина или файтона пред самолета. Под това лежи полу-съзнателната вяра, че езикът се развива естествено и не е инструмент, който ние оформяме според нашите собствени цели.“

Всеки може да направи есперимент е да преведе за себе си текста, после да сравни своят език с този на останалите и тук магията се случва – от всички взети заедно се получава това невероятно нещо – словото!

- 08-08-2010|Punchy – (едно) мнение

Мисля. че повечко неща е искал да ни каже преводачът с този текст(ето ви една от глупавите паразитни и нищо не значещи любими думи), отколкото да ни засвидетеслтвува само своето разбиране за него.

Лично аз, след прочитане на първите пет пример се чувствам развълнуван, че най-сетне нашият език е достигнал до пълнозвучието и богатството на английския и че вековни различия са заличени, оставайки да ни дели някакъв откъслек от петдесетина години, които бързо ще прескочим в развитието си, макар и примери за подобно пустословие да съм срещал и преди двадесет и тридесет години. Ами че те звучат толкова съвременно и да ме прощава авторът във възхвалата на Либерален Преглед като обител на словесна яснота, много често съм си блъскал главата в някои коментари от почти подобен характер. Както и да е.

В едно бърка Оруел: не голвмите диктатури, а новите демокрации след тях доведоха до стински взрив на езиковото осакатяване във всички сфери – от журналистиката до сериозната литератъра.

Всичко започва от преподаването на езика от вкъщи, детската градина и училището. Кои стават днес учители? Тези, които не могат да влязат никъде другаде и им предават хора, за които писането и говоренето по този начин е на-висше умение въпрос на професионална чест. Професията, която някога е била призвание днес е последно убежище на интелигенциата. Помията,която ни залива от пресата не намира своя естествена преграда. Моята учителка по български я няма, за да попита с усмивка, когато някои от известните ни ни преводачи напише „той е един човек, който... / ами защо не „два“,господин Костурков. а? – и той да сведе виновно глава пред дъската, разбрал, че е написал глупост...

Как да се борим като и аз почнах да викам поради краткост пиар? Не съм стигнал до там да кажа, че еди кой си „си направил пиар“ наистина (което е определена тъпотия – вместо реклама или „четка“ сам)но натам вървя... Истинска магия!

- 08-08-2010|Гост

Много добре е написано! Дори заслужава някакво по-сериозно определение от лековатото „есе“! Ама определено тук стои малко като „Моята борба“ в сайта на израелското правителство, колкото и Златко да е открил преди няколко дни обратното. :D

П.П. А преводът пак е пълен с грешки и неточности, някой по желание да ги изброи! ; )

- 08-08-2010|Златко – re:

Гост писа:

П.П. А преводът пак е пълен с грешки и неточности, някой по желание да ги изброи! ; )

Ами хайде де, дай някакъв пример, уважаеми. Защо така само като бездомно куче препикаваш дувара и бързаш да се измъкнеш, докато не те е намерил някой камък?

(Не че преводите ми са геомилевски, да речем, но едно е дискусия, а друго е влачене на мърша).

- 08-08-2010|Tatyana Angelova – благодаря за превода на този текст

Текстът на Дж. Оруел ме накара да се замисля за много неща. Благодаря на господин Енев, че го е превел. Заради такива текстове чета „Либерален преглед“

- 26-06-2014|Манол Глишев – Наистина важи и за българския :)

Интересно, чувал съм такива неща за страдателния залог и у нас. Страхотен текс, жалко че линкът към източника май вече не е активен.

- 26-06-2014|Златко

Вярно, че англичаните са затрили линка (предполагам, че семейство Оруел си защищава правата). Ами да го сменим тогава с нов, откъм земята на братушките...

Технологиите и романът

Автор: Том Макарти

В Дон Кихот има една сцена, в която замъгленият уж-рицар слуша звука на някакви водни мелници. Това не е прочутата сцена с вятърните мелници: в онази машините са ясно видими; тази сцена, напротив, се случва в пълна тъмнина. Кихот, поразен от ритмичното метално тракане на мелниците, се предумва, че това са неразчленените стонове и ревове на чудовища. Той греши, разбира се: те са мелници. Но от друга стана, може би – по начина, който само лудите понякога владеят – той има право. Може би, едва доловимо, в повтарящите се вериги на прекъснати срички, в несъразмерната стъпка на сложни фонеми, той долавя едно послание, един слаб сигнал, оформящ се сред статичния шум на времето: едно известие, предназначено за ония, притежаващи достатъчно изтънчен слух, за да го чуят – известието за една чудовищна епоха на механизирана индустрия, дебнеща откъм нощта на бъдещето.

В продължение на векове литературата е била обсебена от технологиите. Когато Блейк потръпва в боязливо страхопочитание пред тигъра, не се оставяйте да бъдете подведени, че той размишлява върху природата. Онова, което животното всъщност представлява – продукт на „чук“, „верига“, „пещ“ и „наковалня“ – е индустриалната революция. Блейк, също като Кихот, се бори с мрачни сатанински мелници. Съвременничката му Мери Шели също създава чудовища от машини: нейният Франкенщайн, най-устойчивата метафора в културата ни за машини, излезли извън контрол, е написан най-вече в отговор на замяната на работниците в текстилните фабрики от автоматични тъкачни станове, и последвалото опожаряване на тъкачниците от армии на Лудити, съставени от новите безработни. Отново мелници:[32] може би не е просто съвпадение това, че те се появяват толкова често. Възникващи в пресечната точка, при която природните стихии (вятър, вода) биват запрегнати в сбруята на човека и прикачени директно към неговата енергийна мрежа, те се представят пред литературната мисъл като символи на технологията в нейната най-концентрирана форма: нейното раждане, нейната архитектура, цялата нейна логика. Нека да наречем това технологика.

Мелвил е написал цял разказ за една фабрика: Преизподнята на девойките. Разказвачът, търговец на семе за посев, нуждаещ се от добър доставчик на хартиени чували, посещава една фабрика за хартия и се взира „със странен ужас“ в колелата и цилиндрите на „непреклонното желязно животно“, шокиран от „металната необходимост, непоклатимата фаталност, които го управляват… самовластната изкусност на машината“. При женитбата между човечеството и индустриалните машинарии вече е ясно кой носи панталоните:

„Машинарията – този възхваляван роб на човечеството – стоеше тук, обслужван лакейски от човешки същества, които слугуваха също толкова мълчаливо и раболепно, колкото робът служи на султана. Момичетата изглеждаха не толкова като допълнителни колела към общата машинария, колкото прости зъбци в колелата.“

Ясно е освен това, че Мелвил разсъждава не просто върху възхода на машинната култура в обществото като цяло. Прорязвайки си път на гърба на коня си, Блек, през покритата със сняг долина, в която лежи фабриката, и дивейки се на несметното количество адвокатски писма, докторски предписания, молитви и пр., които ще бъдат надраскани с мастило по купищата празна хартия, които се изсипват от валяците, разказвачът е носител на един по-авторефлексивен страх – един страх, занимаващ се със самото естество на писането. Ако самовластието на човека, неговият гений, способността му за съзидание, са преминали към машината, и ако пулповидната, материална основа на фините и абстрактни мисли и емоции, които четем в книгите, ни бъде разкрита, то как тогава бихме могли да разбираме поезията или прозата като върховна форма на себеизразяване на независимите, възвишени индивиди? Отговорът на Мелвил е също толкова очевиден, колкото и въпроса му: ние не можем, вече не.

Ако технологиката започва да се размърдва у Сервантес, да набухва у Блейк и Шели и да достига апогея си у Мелвил, то моментът, в който тя си пробива път и залива целия естетически ландшафт може да бъде проследен чак до точния ден. На 20 февруари 1909 Филипо Томазо Маринети публикува на челната страница на Le Figaro своя подстрекателски „Манифест на футуризма„. Увит в описанието на една автомобилна катастрофа, която Маринети действително е преживял (и която той възпява тук, по един пред-балардовски[33] начин, като епизод на почти трансцендентна метална красота), манифестът обявява новата, висша естетика на машината. „Една състезателна кола“, четем в четвъртия абзац на манифеста, „чиято каросерия е украсена с грамадни ауспуси, подобни на змии с експлозивен дъх – една гръмотевична кола, която изглежда се захранва от картеч – е по-красива отНике от Самотраки.“ И докато диагностичното движение – признаването на възхода на машината както в изкуството, така и в индустрията – може и да е същото като при Мелвил, то отношението едва ли може да бъде по-различно: там, където разказвачът на Мелвил потрепва от отвращение, от началото до края на Преизподнята на девойките, в своя Манифест Маринети вибрира от огнен ентусиазъм, който се доближава до екстаз. „Ние ще възпеем“, четем в единадесетия абзац, „вибриращия нощен зной на арсеналите и корабостроителниците, ослепителни с електрическите си луни; ненаситните железопътни гари, поглъщащи обвити в дим звии; фабриките, окачени по облаците чрез разкривените контури на дима си; мостовете, разкрачени над реките като огромни гимнастици, просветващи на слънцето с блясъка на ножове; безразсъдните параходи, помирисващи хоризонта; локомотивите с дълбоки гърди, чиито колела потропват по релсите като копитата на гигантски стоманени коне, обюздени в тръби; и елегантния полет на самолети, чиито пропелери плющят на вятъра като знамена, сякаш ликуват като възторжена тълпа.“

Обявил технологиката си по този начин, Маринети събира около себе си множество художници, поети и драматурзи, произвеждайки манифест след манифест, докато движението му печели сила. Хореографите, обявява той в „Манифест на футуристичния танц“, не трябва да се ограничават до възпяване на мускулните способности на човешкото тяло; вместо това те трябва да имитират грандиозните движения на бутала и лостове, наподобявайки „умноженото тяло на мотора“. Ораторите, решава той в „Динамична и синоптична декламация“, трябва да се дехуманизират по подобен начин: футуристичният декламатор трябва да „метализира, втечнява, съживява, вкаменява и наелектризира гласа си“ и да „жестикулира геометрично, придавайки по този начин на ръцете си острата скованост на семафорни стрелки и лъчи на маяк, да обозначава направлението на сили, на бутала и колела“. Рисуването, обяснява той в „Манифест на аеро-художеството“, се прави най-добре от самолет: по този начин ограниченията на перспективата биват преодолени, небето и пейзажа положени едни върху други и запокитени в движение, като еластичните им кресчендо и диминуендо пораждат нови прогресии от форми и цветове. Някъде в средата на този манифест той повече или по-малко се отказва да размисля върху това как всъщност би могло да изглежда рисуването от самолет, осъзнавайки, че самият факт на летенето със самолет вече представлява една радикална, динамична форма на изкуство, една „аероскулптура“, оформена чрез „хармонична и представителна хармония от цветни пушеци, предлагани на четките на зазоряването и здрача, както и дълги, трептящи лъчи от електрическа светлина.“

Рисуване – или писане. Отново, както при траекторията на мелвиловия Блек през бялата страница на снега, онова, от което всъщност се интересува Маринели тук, е процесът на оставяне на следи, надписването на един празен лист небе. Въпреки че издава директиви към последователите си във всички медии, основателят и манифестаторът на футуризма си остава писател – и може би именно в тази насока увещанията му са най-интересни. Обяснявайки концепцията си за „думи на свобода“, той се обръща към „лиричната инициатива“ на електричеството:

„Нищо не е по-красиво от една величествено бръмчаща централна електрическа станция, която съдържа хидравличното налягане на планинска верига и електрическата сила на огромен хоризонт, синтезирани в мраморни разпределителни панели, настръхнали от циферблати, клавиатури и блестящи комуникатори. Тези панели са нашите единствени модели за писането на поезия.“

Тук бихме могли да се окажем отново на хълма заедно с Кихот, слушащ своите чудовища – защото, какво друго е една електростанция, ако не една мелница от 20 век, чието потракване е модулирало в някакъв вид постоянно и изкусително бучене. Тук, както и при Сервантес, ние виждаме литературната чувствителност изправена срещу машината – само че при Маринети машината е изплувала от тъмнината, за да заблести в цялата си прецизно настроена, свързана с мрежата, нюансирана потенциалност. Тя, а не човекът, който я наблюдава, въплъщава в най-висша степен възможностите на литературата. Тя е, във всички смисли на тази дума, генератор.

За мен най-интересният аспект от писанията на Маринети е не толкова множеството поеми, картини и представления, които те вдъхновяват чрез близките му последователи, а по-скоро начинът, по който те назовават една тенденция, оформяща творчествата на писатели, които никога не биха считали самите себе си за „футуристи“. Да вземем например Кафка: в романите и разказите си той се разкрива като обсебен от нещо, което вече би трябвало да виждаме като тристранно противостоене, или ménage à trois, между човека, технологиите и писането. „В наказателната колония“ – един разказ за жесток наказателен ритуал в някаква (може би не чак толкова) далечна страна – ни se представя един осъден човек, овързан в някаква гигантска наказателна машинария, която, с все по-голяма жестокост, ръководена от механична програма, врязва словото на закона в собствената му кожа. В недовършената книга Америка ние четем едно разточително описание на писмената маса на Карл – огромна машина, голяма и сложна колкото наказателния апарат: тя притежава „регулираща“ скала, която повдига някои от панелите и смъква други, напомняйки на Карл за механичните Коледни играчки, които е гледал като дете. По-късно той получава работа в хотел, който функционира като гигантско информационно реле, с момчета, тичащи от един етаж към друг, за да носят съобщения, които са били продиктувани по телефонни линии, записани и проверявани в счетоводни книги, към и от които други момчета непрекъснато тичат – накратко, метафорична смесица от компютър и роман, който се пише в момента. Получавайки задачата да се грижи за асансьора, Карл с тъга осъзнава, че никога няма да разбере напълно начина, по който той функционира: другото момче, поддържащо асансьора, въпреки че е на този пост от шест месеца насам, „още никога не е виждало със собствените си очи нито динамото в мазето, нито вътрешния механизъм на асансьора, макар че, както казва само, това много би му се харесало.“

Технологията при Кафка (както и самото писане) е позитивно-гностическа: винаги на ръба на откриването на някакво велико, универсално чудо – и винаги отдръпваща откровението, точно когато е щяла да го разкрие. Погледнете този зашеметяващ абзац от Замъкът, в който К, затворен в скромната си страноприемница, притиска ухо към телефона, свързващ го с централата в замъка, да влезе в който той толкова много копнее:

„Беше като шума на безброй много детски гласове – впрочем, не токова шума, колкото ехото на гласове, пеещи на безкрайно далечно разстояние – превърнат от чистата невъзможност във висок, резонантен звук, който вибрираше в ухото така, сякаш се опитваше да проникне отвъд границата на самия слух.“

Тук отново – бръмчаща, звънтяща, резонираща на границата на песента и понятността – е машината за поезия на Маринети. Но този път ликуването на Маринети е отстъпило на усещане за меланхолия. К, разбира се, никога няма да бъде допуснат в замъка; а технологията, чрез поврати, които са едновременно много красиви и много заплашителни, се превръща преди всичко друго в самата форма и схема на всичко, което му липсва.

Технология и меланхолия: странна комбинация, би могъл да си помисли човек. И все пак тя притежава дълбоки концептуални корени. За Фройд, всяка технология е протеза: телефонът (първоначално замислен като слухов апарат) – изкуствено ухо; камерата – изкуствено око, и т. н. Опасвайки протезните си органи, както Фройд пише в Цивилизацията и нейнитенедостатъци, човекът става нещо велико, „един вид Бог с изкуствени крайници“ – „но“ (продължава той) „тези органи не са се сраснали с него и от време на време те все още му създават много неприятности“. Казано другояче: всяка технологическа придобивка, до голяма степен, въплъщава една липса, една загуба. Както перифразира това литературният критик Лорънс Рикелс, поставяйки особена тежест (както го прави и самият Кафка) върху комуникационната технология: „всяка точка на контакт между едно тяло и неговите медийни удължения отбелязва мястото на едно тайно погребение.“

За Рикелс, връзката между технологиите и траура не е просто фройдистка и спекулативна, но също и солидно обоснована в историята. В отличната си книга Изкривявания на траура: надписи по немски крипти, той отбелязва появата на звукозаписните средства като фонографи и грамофони – още преди детската смъртност, дори и сред по-богатите, да е била намалена чрез масови ваксинации. Много родители от средната класа, следвайки модата по записване гласа на децата си, след това са ги губили, а плочата или цилиндъра, на които гласовете на малките Август или Матилда са били записани, ги надживяват, при което се превръщат в един вид гробница. „Мъртвите деца“, пише Рикелс, „обитават гробниците на техническите медии, които ги създават.“ Тежката загуба се превръща в ядро на технологиката; онова, което комуникационната технология освещава, всъщност се оказва един култ към траура – Рикелс дори предлага думата „траур“ да се замени с „аудио- и видеозаписите на неправилни погребения“. А литературата, която се появява в епохата на комуникациите – модернистката литература – е израз на този култ, негово Свето писание.

Изследвайки собствения си роман С, чието действие протича именно в този период на появяване, аз открих навсякъде свидетелства, подкрепящи твърденията на Рикелс. Телефонът, оказва се, дължи изобретяването си на нещо повече от експерименти по подпомагане на слуха. Александър Бел, който е израсъл в игри с механични приспособления за говорене (баща му е бил директор на училище за глухи деца), е изгубил един брат през юношеството си. В резултат на това той направил с другия си брат следното споразумение: ако още един от тях умре, оставащият ще се опита да изобрети устройство, способно да приема сигнали от отвъдното – ако се окаже, че такива сигнали съществуват. Но и вторият брат действително умира; Александър, разбира се, изобретява телефона. Той вероятно е щял да го изобрети и без това, и всъщност си е оставал скептичен и рационален човек през целия си живот – но само защото брат му никога не се обадил: желанието все пак е било налице, вградено право в слушалката, така че самият телефон изглежда малко като един обитаван от духове апарат.

Една подобна, но по-колективна история, се разказва и за радиото. Бидейки в началото на 20 век просто странен механизъм за предаване на новини от кораби до брега, от който се интересували само шепа млади „безжични откачалки“, медиумът избухва в публичното съзнание с катастрофата на Титаник. Корабът успява да изпрати SOS сигнал преди да потъне, в резултат на което стотици пасажери биват спасени – всъщност ранните вестникарски статии подчертават този факт по-силно, отколкото загубата на останалите животи. Изобретателят на радиото Гулиелмо Маркони, който по време на катастрофата сам се намира на кораб посред Атлантика, бива посрещнат в Ню Йорк като велик спасител, а цената на акциите на компанията му подскача до небето. Но, както посочва един друг литературен критик, Джефри Сконс, в книгата си Обитаваните от духове медии, в резултат на този катастрофа-последвана-от-чудо, изобретението на Маркони ще бъде оттук нататък неразривно свързано с „образа на нещастните души, разпилени из ледената празнота на Атлантика“. Когато, няколко години по-късно, радиото намира приложение в Първата световна война, тази връзка се засилва още повече. Както пише Сконс:

„Оркестриран и представян по радиото, отвратителният спектакъл на окопната война впримчи медията в друга празнина на модерността, опустошените простори на това, което започна да се нарича Ничия Земя. Има дори една книга от този период, от Грейс Дафи Бойлан, на име Твоят син живее, в която един загинал радио оператор предава от етера до майка си.“

Книгата на Бойлан може и да е причудлива, но увереността, че радиовълните си чаткат с мъртвите остава широко разпространена, дори и сред рационалистите. Ако, както модернистите вече знаеха, нашата „душа“ – онова, което ни прави живи – е набор от електрически импулси, то не е ли някак разбиращо се от само себе си, че те трябва да минават през пространството и да бъдат по някакъв начин доловими, „приемаеми“ чрез радиото? Оливър Лодж, изтъкнат физик и чест лектор в Кралската институция – не някаква побъркана дупка, а самото седалище на Британското научно изследване – е мислел точно така. Той пише цяла книга за „комуникациите“, които е имал – чрез физически „оператори“ – със сина си Реймънд, загинал във войната. Сеансите стават все по-популярни (в края на краищата, милиони други са загубили своите собствени Реймъндовци) и „обновяват“ речника си: там, където медиумите от 19 век са използвали думи като „духове“, новите вече говорят за „честоти“, „сигнали“ и „приемане“.

Действието на С се развива между 1898 и 1922. Тези дати не са случайни: те маркират периода между експериментите на Маркони с радиосеанси на късо разстояние и основаването на онзи централизиран държавен предавател за развлечения, новини и пропаганда, който ние все още познаваме под името ВВС. През 1922 Великобритания изгражда в колониалната си територия Египет първите кули за предавания на дълги разстояния от планираната имперска безжична верига – и тъкмо тогава губи Египет, който получава независимост през февруари същата година. За древните египтяни „пилоните“ са врати към подземния свят: тези нови и модерни пилони се превръщат в символи на тежка загуба за цялата нация. През ноември, също в Египет, Хауърд Картър[34] изкопава онова, което ще се окаже най-прочутата семейна крипта на всички времена. 1922 е и онази annus mirabilis, годината-чудо на модернизма, в която се публикува Пустата земя, в която гласове, диалози и дори прогнози за времето се носят в и извън обсега на чуваемостта, докато техният автор-оператор си играе с литературната радиоскàла – както и Улис, огромна текстова централа, в която темите на смъртта и медиите са прикачени една към друга отново и отново. Когато Леополд Блум се носи от телеграфната до пощенската станция, покрай рекламни стендове до вестникарска будка, той посещава едно погребение и размишлява върху възможността за поставяне на грамофони в гробовете, така че мъртвите да могат да бъдат възкресени чрез звука:

„Включи бедния пра-прадядо. Краааах! Алоалоалоало многосерадвам краааах многосердавамдасевидимотново алоалоало многосе крпшшш…

Самият Блум е изгубил един син, още на детска възраст. Независимо дали в литературата или в живота, една меланхолична технологика протича през целия период, а тези сцепления – пилони-гробници, мъртвешки гласове, кънтящи от етера или запечатани в резките на звукозаписите – продължават да изникват с упоритост, граничеща с обсебеността.

Върхът на литературния модернизъм, неговото най-изтънчено и изключително постижение, е последният роман на Джойс, Бдение над Финеган, публикуван 17 години след Улис, когато светът се намира на ръба на една нова оргия от технология и смърт. Невъзможен за обобщаване в едно изречение, Бдението е бил интерпретиран най-различно – като бръщолевене, носещо се из главата на един сънуващ; изследване по историята на света; същото на литературата; пророчески набор от руни за нашата епоха; есхатологически трактат, толкова нецензурен, че е трябвало да бъде кодиран, за да избегне цензурата, сполетяла предишния роман на Джойс. Но както и да го чете човек, две неща са сигурни: първо, че (както се внушава още от думата „бдение“), това е Книга на мъртвите, изпъстрена от гробници и ритуали на скръбта; второ, че технологическите медии го населяват на всяко ниво – телефони и грамофони, филми и телевизия и, преди всичко друго, радио. Ние имаме „високомерни маркониевски мачти“, излъчващи „открити неуморни сигнали… към слушащите сестрински пръчки в Нова Шотландия“; имаме „контактен мост от… шестдесет радиолуминиеви линии… където Централната пощенска служба е център“ (Радио Ейриън се е помещавало в пощенската служба); имаме „онзи лъвски рев във въздуха отново, онова зуухуухуу на Котката, която се Обажда“; имаме дори безплътни гласове, крещящи си едни на други „махни ми се от етера!“. Според поетесата и изследователка на Джойс, Джейн Люти, съавторка наПредаването на модернизма, „Бдението може да бъде разбрано най-добре като дълъг радиосеанс, при който героят се включва в гласовете на мъртвите с помощта на радиоприемник до леглото си, или може би вътре в главата си.“ А може би тя би се съгласила – ако мога да продължа мисълта й още малко – че „героят“ е самият радиоприемник.

Слушайки в тъмното мъртвешки гласове, от момента на Дон Кихот, стоящ на хълма, насам, технологиката предлага на ония, които желаят да слушат предаванията й, един нов, динамичен начин за разбиране на литературата – тоест, за разбиране на това какво трябва да се пише, кой (или какво) пише, и как да се чете написаното. Там, където либерално-хуманистичната чувствителност винаги е разбирала литературното творчество като форма на себеизразяване, като педантично скулптиране на мислите и чувствата на една изолирана личност, овладяла своята поетическа сила, една технологически образована чувствителност може да го види по напълно различен начин: като набор от трансмисии, филтрирани през субекти, които технологията и живият свят са разкъсали, разчупили, направили способни за приемане. Аз знам на чия страна съм: колкото повече книги пиша, толкова повече се убеждавам, че онова, което срещаме в романите, са не Азове, а мрежи; че онова, което чуваме в поемите е (за да използвам езика на комуникационната технология) не сигнал, а шум. Германският поет Рилке е имал дума за това: Geräusch, попукването на вселената; ангели, танцуващи в статично електричество.

Източник

Том Маккарти (род. 1969) е английски романист и концептуален артист.

Коментари (1)

- 06-08-2012|no blonde

Великолепна статия!

Кривата на промените

Автор: Иън Бремър

На 10 февруари 2005 севернокорейското радио Пхенян информира аудиторията си, че президентът на Съединените щати е създал план за потопяване на света в пламъци и за постигане господство над планетата чрез насилствено налагане на свобода. В акт на самозащита, продължи говорителят, Северна Корея се е видяла принудена да създаде свои собствени атомни оръжия.

Същата вечер, Рик Нийман от холандската телевизия RTL помоли държавния секретар на САЩ Кондолиза Райс да даде отговор на пхенянското твърдение, че Севрна Корея се нуждае от атомни оръжия, за да се противопостави на „все по-ясната политика на администрацията на Буш, насочена към изолация на Народна Република Корея“. Райс отговори по следния начин: „Това е държава, която е била изолирана в продължение на цялата си история … Ние им казахме ясно, че те просто трябва да вземат решение … да се откажат от атомните оръжия и атомната си програма, да ги премахнат по проверим и необратим начин, след което пред тях ще бъде отворен един напълно нов път… Така че севернокорейците ще трябва да размислят по този въпрос и да се опитат сами да приключат изолацията си.“

Това е официалната американска политика по отношение на Северна Корея: ако тя се подчини на искането за пълно, проверимо и необратимо прекратяване на атомната си програма, Вашингтон ще прекрати изолацията и ще подкрепи интеграцията на режима в международната общност. Ако обаче тя продължава да развива атомните си капацитети, Вашингтон ще „продължи да задълбочава изолацията й“.

За много хора тази политика се основава на здрав разум. Ако Северна Корея започне да се държи по начина, който изисква от нея Вашингтон, Съединените Щати трябва да наградят режима. Ако не, Вашингтон трябва да я изолира още повече.

Ако тази политика бъде приложена правилно – така продължава този начин на мислене – посланието ще бъде получено и разбрано далеч отвъд Северна Корея. Здравият разум изисква Вашингтон да демонстрира, че Америка е твърдо решена да постигне целите на своята външна политика с помощта на най-сладките награди и най-тежките наказания. Така функционира това мислене.

Но този подход не помага на Вашингтон да постигне целите си в Северна Корея. Всъщност, той води до ответни политики, които са буквално противоположни на очаквания ефект. Разбира се, американските външни политики, които водят до резултати, противоположни на желаните, не са ограничени нито до Северна Корея, нито само до правителството на Джордж У. Буш. Политическите провали в продължение на множество десетилетия в Ирак, Иран, Куба, Русия и много други страни, показват, че създателите на тези политики се нуждаят от една напълно нова геополитическа ориентация – една ориентация, която разбира начините, по които водачите в тези страни вземат решения и въз основа на които те правят изборите си. Освен това тя би трябвало да даде ориентири за начините, по които могат да се формулират по-ефективни американски политики.

Между стабилността и отвореността на една страна е налице едно не съвсем интуитивно отношение, валидно както за влиянието на външния свят върху страната, така и за процесите в собствените й граници. Някои страни като Северна Корея, Бирма, Беларус и Зимбабве, са много стабилни именно защото са затворени. И най-малкото влияние върху гражданите им от страна на външния свят би могло да ги доведе до най-опасна нестабилност. Ако половината от хората на Северна Корея биха могли да гледат 20 минути CNN (или Ал Джазира, ако щете), то може би немалко от тях биха започнали да се колебаят относно нещата, които собственото правителство им разказва за живота отвъд стените. А това разбиране би могло да предизвика широко социално недоволство. И най-малкото подобрение в начините, по които гражданите комуникират едни с други – въвеждането на телефони, Е-мейл, СМС в една авторитарна страна – може да подкопае държавния монопол върху информацията.

Други страни – САЩ, Япония, Швеция – са стабилни, защото са подкрепяни от силите на глобализацията. Тези държави са в състояние да удържат на политическите конфликти, защото техните граждани – и международни инвеститори – знаят, че политическите и социални проблеми при тях ще бъдат разрешени мирно от институции, независими едни от други, и че електоратът ще приеме тези решения като легитимни. Институциите, а не личностите, са важни в една такава държава.

Обаче, за да може една страна, която е „стабилна, защото е затворена“, да се превърне в страна, която е „стабилна, защото е отворена“, тя трябва да премине през един преходен период на много опасна нестабилност. Някои страни, като Южна Африка, оцеляват в този преход. Други, като Югославия, се срутват. Днес повече от всякога е изключително важно да се разбират опасностите, свързани с тези процеси. В един свят на мигновени бягства на капитали, социално неспокойствие, оръжия за масово унищожение и международен тероризъм, тези трансформации са проблеми на всекиго.

Кривата J е инструмент, чието предназначение е да подпомогне политиците при създаването на по-далновидни и ефективни външни политики. Тя може да помогне на инвеститорите да разберат рисковете при правенето на чуждестранни инвестиции. Освен това тя може да помогне на всеки човек, който би желал да разбере как водачите вземат решения и какво е влиянието на тези решения върху глобалния ред. Като модел на политическия риск, кривата J може да ни помогне да предсказваме как отделните страни ще реагират на политически и икономически шокове, да ни покаже къде се намират техните слаби места, докато глобализацията подкопава стабилността на авторитарните държави.

Но какво представлява кривата J? Представете си една диаграма, чиято вертикална ос измерва стабилността, а хоризонталната – политическата и икономическа отвореност на една страна към външния свят. Всяка нация, чието ниво на стабилност и отвореност бихме искали да измерим, се появява като точка някъде в координатната система на диаграмата. Взети заедно, всички тези точки създават кривата J. Страните, намиращи се наляво от долната точка на J са по-малко отворени; онези отдясно – повече. Страните, намиращи се високо в диаграмата са по-стабилни; ония, които са по-долу, са по-малко стабилни.

Общо взето, стабилността в страните от лявата страна на кривата зависи от индивидуалните им водачи – Сталин, Мао, Иди Амин. Стабилността на страните от дясната страна на кривата зависи от институции – парламенти, независими от изпълнителната власт; съдебна система, независима и от двете; неправителствени организации, професионални съюзи, граждански групи. Движението отляво надясно по кривата J показва, че една страна, която е стабилна, защото е затворена, трябва да премине през един период на опасна нестабилност, докато се отваря към външния свят. По този път не съществуват кратки пътища, защото авторитарните елити не могат да бъдат заменени бързо с институции, чиято легитимност е широко приета.

„Отвореността“ е мярка за степента, до която една страна е в хармония с теченията на глобализацията – процесите, при които хора, идеи, информация, стоки и услуги пресичат националните граници с безпрецедентна скорост. Колко книги, написани на чужди езици, биват превеждани на местния език? Какъв процент от гражданите на страната имат достъп до медийни съдържания, чиито сигнали идват от места извън техните граници? Колко от тях могат да правят международни телефонни обаждания? Колко директни контакти имат местните хора с чужденци? Колко свободно могат те да пътуват в чужбина? Колко директни чужди инвестиции има в страната? Какъв е обемът на външната търговия? Има още много такива въпроси.

Но отвореността се отнася и до потока на информация и идеи вътре в границите на една страна. Свободни ли са гражданите да комуникират едни с други? Имат ли те достъп до информация за събития в други региони на страната? Установена ли е законно свободата на речта и събранията? Колко прозрачни са процесите на местното и националното управление? Има ли свобода на търговията вътре в страната? Имат ли гражданите достъп и влияние до процесите на управление?

„Стабилността“ има два основни компонента: способността на държавата да издържа на шокове, но също и способността да избегне тяхната поява. Една нация е нестабилна само ако липсват и двата компонента. Саудитска Арабия си остава стабилна, защото, макар и да е създала множество шокове през последното десетилетие, тя успява да удържи на шоковите вълни. Династията Сауд вероятно ще продължи да абсорбира политически шокове без сериозни увреждания в течение на поне следващите няколко години. Казахстан е стабилен точно по противоположната причина: способността му да издържи на някакво сериозно политическо сътресение е доста съмнителна, но в продължение на петнадесетгодишната си история като суверенна държава той все още не е създал свои собствени политически кризи. Как Казахстан би издържал на един скорошен политически шок, ако такъв се случи, е далеч по-неясно отколкото в Саудитска Арабия, където реалните предизвикателства пред стабилността са много по-дългосрочни.

За да илюстрираме начина, по който страни с различни нива на стабилност реагират на подобни шокове, нека разгледаме следната ситуация: провеждат се избори за глава на държавата. Обявява се победител – при обстоятелства, отхвърляни от голям брой от гласоподавателите. Най-висшето юридическо тяло на страната само засилва спора, с решение за ново преброяване на бюлетините. Това се случи в Тайван през 2003 и Украйна през 2004. Улиците бяха претъпкани от демонстранти, надвисна заплаха от гражданско насилие, местните икономики пострадаха тежко, а международните наблюдатели спекулираха относно надеждността и на двете правителства. Разбира се, същото нещо се случи и в Съединените щати през 2000 г., но без каквито и да е значителни последствия за стабилността на страната или нейните финансови пазари.

Стабилността е способността за абсорбиране на такива шокове. Всеки може да почувства разликата между пътуване в кола с добри ресори и такава без. Стабилността засилва способността на една нация да се съпротивява на политически, икономически и социални сътресения. Стабилността помага на една нация да си остане нация.

Нива на стабилност

Една много стабилна страна е поддържана от зрели държавни институции. Социалните напрежения в една такава страна са управляеми: грижите за сигурността се развиват вътре в очаквани параметри и създават разходи, които са предвидими. Франция може да издържи серия от стачки в обществения сектор, които парализират страната в продължение на няколко седмици. Но когато тези стачки се случат, никой не се безпокои, че страната може да се откаже от обвързаността си с неща като демокрация и отворено общество. Нито пък някой се безпокои, че тези шокове могат да предизвикат намеса от сили извън страната. Никой не мисли, че политическите битки във Франция биха изкушили Германия да я нападне – както го е правила вече на три пъти между 1870 и 1940.

Страните с умерена стабилност имат икономически структури, които им позволяват да функционират сравнително ефективно; но пред ефективното управление съществуват и неопределими предизвикателства. Когато Жанг Земин предаде ръководството на китайското правителство, китайската комунистическата партия и Народната освободителна армия на Ху Джинтао, само малцина вътре в Китай оспориха легитимността на това действие. Ако биха го направили – ако китайските работници биха излезли на улиците както често го правят французите – държавата бързо би се намесила, за да прекрати демонстрациите. Дали скованата китайска структура може да оцелява до безкрайност в лицето на все по-засилващите се социални размествания, предизвикани от експлозивния икономически растеж, е съвсем друг въпрос.

Страните с ниска стабилност все пак функционират – те са в състояние да наложат съществуващите закони и властта им е повече или по-малко приета. Но те изпитват големи трудности при осъществяването на ефективни политики или пък при промените в политическата насока на страната. Тези страни не са добре подготвени за справяне с внезапни шокове. Като петролодобивна страна, Нигерия печели много от високите енергийни цени. Но централното й правителство е неспособно да наложи закона в региона около делтата на река Нигер, където се намира по-голямата част от нигерийския петрол. Една група, наречена Доброволни сили на хората от делтата на Нигер, многократно заплашва с „тотална война“ срещу централното правителство, ако то не даде на региона „самоуправление“. Бунтовниците прекратиха 40 процента от добива на петрол в страната през 2003 и принудиха президента Олусегун Обасанджо да преговаря с тях. Проблемът се появи отново през 2005 и 2006.

Една държава без никаква стабилност е пропаднала държава; тя не може нито да осъществи, нито да наложи някаква правителствена политика. Една такава държава може да се разпадне, да бъде превзета от външни сили или да изпадне в хаос. Сомалия се разпадна през 1991, когато няколко племенни милиции обединиха силите си, за да свалят държавния диктатор, а след това се нахвърлиха едни върху други. Оттогава насам, военни лидери държат под контрол по-голямата част от територията на страната. Съперничествата между тях доведоха до смъртта на половин милион души и превърнаха в бежанци други 750.000. Повече от десет различни опити за възстановяване на реда, повечето то тях поддържани от западни сили, пропаднаха. Всеки сомалийски лидер, който възнамерява да възстанови властта на Могадишу над цялата страна, ще трябва да разоръжи десетки хиляди бандити, да прекрати постоянния поток от трафик на оръжие, да постави в сила една функционираща съдебна система и да съживи една пропаднала икономика. Междувременно там има военни лидери, екстремисти, контрабандисти и терористи с ясни интереси за саботиране на процеса. И докато политическите конфликти във Франция не насърчават Германия да я нападне, налице са ясни заплахи за бъдещето на Сомалия директно отвъд границата. Една от малкото африкански страни, предлагащи да изпратят умиротворителни войски за възстановяване на гражданския ред в Сомалия е Етиопия – съсед с дълга история на създаване на безредици тук. Пристигането на каквито и да е чужди войски, особено на етиопци, може отново да разпали гражданската война в Сомалия.

Демокрация и стабилност

Демокрацията не е единственият – или дори най-важният – фактор, определящ стабилността на една страна. За да дадем пример, нека отново разгледаме президентските избори в САЩ от 2000. Дали Америка успя да преплува през политическата буря само с нищожни увреждания на политическите институции, просто защото е демокрация? Тайван също е демокрация, макар и по-малко зряла, но жителите й почувстваха много осезателно сътресенията при всяка дупка в паважа по време на пътуването през тази изборна криза. В Туркменистан – която не е демокрация според каквото и да е определение – откритото фалшифициране на президентските избори не предизвика никакви сътресения, нищо подобно на безредиците, получили се в Тайван. Голяма част от стабилността на Туркменистан идва от степента, до която тукашният авторитаризъм бива възприеман като нещо нормално; едни фалшифицирани избори не са никакво изключение. Демократични или не, страните, в които стабилността се намира под въпрос, са по-податливи на внезапни кризи, в тях с по-голяма вероятност могат да се породят собствени конфликти и те са по-уязвими за най-тежките ефекти от политически шокове. В краткосрочен план авторитарният Туркменистан трябва да се счита за по-стабилен от демократичния Тайван.

На пръв поглед, кривата J изглежда дава основания да се твърди, че демокрациите са противоположност на авторитарните страни. Реалността обаче е по-сложна от това. От гледна точка на стабилността – вертикалната ос на координатната система – полицейските страни имат повече общи черти с демокрациите, отколкото със зле управляваните авторитарни режими. С други думи, от гледна точка на стабилността Алжир има повече общи черти със САЩ, отколкото с Афганистан. Консолидираните демократични режими – Германия, Норвегия, САЩ – са най-стабилните страни в света. Те могат да устоят на ужасни шокове без заплаха за целостта на самата държава. Зле функциониращите страни – Сомалия, Молдова, Хаити – са онези, които с най-малка вероятност могат да запазят целостта си. Но консолидираните авторитарни режими – Куба, Узбекистан, Бирма – често притежават истинска устойчива власт.

Елементи на стабилността

Стабилността на една страна е съставена от множество елементи, и докато някои от тях могат да подсилват цялостната стабилност на страната, други могат да я подкопават. От една страна, възможното присъединяване на Турция към Европейския съюз засилва националната политическа и социална стабилност. Докато Анкара продължава да преследва курс на присъединяване към ЕС, турското правителство има интерес да прилага реформите, които Европа изисква – реформи, които засилват независимостта на националните политически институции и свободата на медиите, намаляват влиянието на армията върху политиката и защищават правата на малцинствените групи като турските кюрди, които инак биха могли да предизвикат неспокойствие. Присъединяването също обвързва по-тясно Турция с европейските институции.

От друга страна, присъствието в Ирак на войнствени членове на Кюрдската работническа партия засилва загрижеността, че тамошната нестабилност може да се прехвърли в кюрдските общности в югоизточна Турция и да заплаши сигурността на страната.

Историята, географията, културата и други фактори придават на всяка страна нейните особени сили и слабости. Като следствие от това, всяка страна притежава своя собствена крива J, макар че всички криви запазват една и съща основна форма. Кривата на Северна Корея е много по-ниска от тази на Саудитска Арабия, защото Северна Корея не притежава ресурсите, като например петрол, които могат да засилят стабилността на всяко дадено ниво на отвореност. Когато цените на петрола нарастват, страни като Саудитска Арабия, Венецуела или Нигерия получават по-високи доходи и могат да ги използват за създаване на работни места, закупуване на нови военни системи, основаване на мрежа за социални помощи, назначаване на повече хора, които да контролират трафика в Интернет или множество други мерки, които увеличават краткосрочната политическа стабилност. Кривата на Индия е по-висока от тази на Пакистан, защото нейната история на многопартийна политика й позволява по-добре да абсорбира шокове на системата, отколкото това е случаят при нейния съсед, където е налице добре установена история на военна намеса и насилствено потискане на несъгласието. Свалянето на правителства засилва стабилността в краткосрочен план, но то създава неизбежни социални напрежения, които трябва да бъдат наблюдавани непрекъснато. С течение на времето управляването на тези напрежения изцежда управленческите ресурси и енергия.

Шокът

Ако стабилността е мярка за способността на една държава да прилага управленчески политики в състояние на шок, то как се определя понятието „шок“? Съществуват природни бедствия – суша в Судан, земетресение в Япония, разрушителни цунами в Тайланд и Индонезия. Съществуват и шокове, причинени от човека – убийство на влиятелен ливански политик, терористична експлозия във Филипините, напливи от бежанци в Китай, разколническа криза в Мексико. Има шокове, чийто източник е вътре в страната – правителствен банкрут в Аржентина. Има шокове, които идват отвън – атаките от 11 септември.

Никоя страна, стабилна или нестабилна, не притежава способността да предотвратява всички шокове. Но по-малко стабилните държави създават с по-голяма вероятност собствени шокове, или пък получават шокове отвън. Освен това шоковете в една нестабилна страна по правило са с по-голяма величина – зле премислените политики на околната среда правят по-вероятни проблеми с капризите на времето; недобрите системи на здравеопазване водят до по-чести избухвания на заразни болести; лошото икономическо планиране повишава безработицата.

Важно е да не се объркват шоковете с нестабилността. В течение на следващите пет до десет години, сравнително стабилни страни от лявата страна на кривата като Сирия, Венецуела, Иран или Русия, могат да бъдат принудени да абсорбират определен брой шокове. Сирия може да се сблъска със сериозно разделение сред управляващия си елит. Венецуела може отново да се завърне към широкоразпространени работнически безредици. Иран може да се осмели на военна конфронтация с Израел. Едно падане на цените на петрола може да предизвика граждански безредици в Русия, Венецуела или Иран. Но следствията от тези потенциални шокове най-вероятно ще бъдат ограничени. Сирия си остава една от най-ефективните полицейски държави в света. Венецуелският президент Хуго Чавес си остава достатъчно популярен, за да може да отблъсне директните предизвикателства към президентството си. Иранският апарат за сигурност си остава лоялен към управляващите религиозни консерватори, а Русия все още не успява да създаде реална политическа опозиция. Сериозни пукнатини могат да се появят в основите на всяка от тези страни след повече от десет години. В дългосрочен план всички те са уязвими към предизвикателства за незрелите им политически институции. Но никоя от тях не е изправена пред реални безредици през тази или следващата година. Засега стабилността във всяка от тези страни е сравнително висока.

Ако не се случат най-тежки шокове, нестабилните страни могат да оцеляват в течение на учудващо дълго време. Те просто трябва да имат късмет. Например Украйна: преди изборната криза от 2004 стабилността на страната никога не беше удряна от достатъчно силна вълна, за да бъде пометена. В турбулентните години от управлението на Леонид Кучма страната беше разтърсвана от цяла серия по-слаби кризи. Украйна издържа на широко социално недоволство и значителна бедност, при условия на живот, почти непроменени в сравнение със съветските времена. Демонстрациите, изискващи свалянето на Кучма, бяха нещо обикновено. Русия редовно се намесваше във вътрешната политика на Украйна – понякога заплашвайки да прекъсне по-голямата част от доставките на природен газ. И въпреки това сериозният шок, достатъчен, за да изпрати украинското правителство в морето, все още не идваше.

Налице е една важна характеристика при формата на кривата: нейната лява страна е значително по-стръмна от дясната, защото само малко консолидация и контрол могат да доведат до много стабилност. Много по-бързо и по-лесно е да се затвори, отколкото да се отвори една страна. По-ефективно и по-лесно е да се установи ред чрез обявяване на военно положение, отколкото чрез прокарване на законодателство, насърчаващо свободата на пресата. Страните с малък опит на отвореност и плурализъм имат навика да реагират на безредици чрез централизация на държавната власт; този навик е много труден за преодоляване. Преходът на Русия към нов авторитаризъм не е изненадващ. Страната има хиляди години на опит с авторитаризма, но само няколко – с демокрацията.

Кризата на Русия пояснява още нещо във връзка със стабилността: за нейното достигане са необходими далеч повече неща от просто пари. Планът Маршал за възстановяване на страните, разрушени от Втората световна война, беше толкова успешен най-вече защото той бързо мобилизира ресурси за възстановяване на нормалността в страни с дълга история на стабилно управление. Не всички страни притежават такава история.

Политка

Но ако консолидираните авторитарни режими обикновено са по-стабилни от демокрациите в преход, и ако стабилността е от критична важност за избягване на катастрофи в днешния свят, то защо тогава да не изоставим целия въпрос с реформите и да не насърчаваме онези затворени авторитарни режими? Мнозина са обвинявали Съединените щати именно в един такъв подход. Защо да се насърчават политическите реформи в Саудитска Арабия, Пакистан, Египет, Русия и други страни от лявата страна на кривата, които са поне до някаква степен приятелски настроени към американските интереси? Защо да не ги насърчаваме да консолидират домашната си политическа власт, в интерес на глобалната стабилност? Против това говорят различни съображения.

Първо: най-стабилните авторитарни режими очевидно са и ней-потисническите в света. Динамиката, необходима за оцеляване в модерния свят, идва от интелектуалната енергия и свобода за иновации, идещи от хората на една страна. Освен това диктатурата не може да се удържа до безкрайност. Разноските по това да се защищава една консолидирана авторитарност от катастрофална нестабилност не могат да бъдат поддържани вечно. В края на краищата тези държави сигурно ще се срутят под собствената си репресивна тежест и освободената енергия ще ги запокити без спирачки (а може би и без кормило) надолу по лявата страна на кривата. В едно време на оръжия за масово унищожение и международен тероризъм, вредата, която тези държави могат да причинят по пътя надолу е безпрецедентна в човешката история.

Авторитарните държави са точно толкова стабилни, колкото е хватката върху властта на един индивидуален лидер или група олигарси. Жизнеспособността на такива държави има само малко общо със стабилните институции. В Куба, Фидел Кастро е революцията. Лоялността към кубинското правителство е лоялност към самия Кастро. Когато той умре, има голяма вероятност кубинската комунистическа партия да изпита сериозни трудности при установяването на нов политически капитал пред кубинския народ. Това може да бъде направено, но то не е лесно. Болшевишкото движение успя да оцелее след смъртта на Ленин през 1924 – макар че сталинските методи едва ли могат да бъдат копирани в наше време.

Личностите – с или без култ към личността – са далеч по-краткотрайни от институциите. Като следствие от това авторитарните държави обикновено са много непостоянни. Процесът на политическо наследяване е опасен за стабилността на авторитарната държава, защото голяма част от политическия капитал, свързван с един индивид, умира заедно с него. Поддържането на стабилност в едно затворено общество изисква бързи рефлекси. Времето за създаване на стратегии е лукс, който диктаторите рядко могат да си позволят. След убийството на египетския президент Ануар Садат, Хосни Мубарак пое властта и се постара да намали политическата нестабилност, хвърляйки в затвора колкото се може повече от враговете на Садат. Не египетският закон беше нещото, което определяше естеството на режима; тук режимът диктуваше закона. Мубарак защити стабилността на Египет чрез хвърлянето в затвора на висшите членове на Мюсюлманското братство – онези, които той считаше най-опасни за правителството си.

Консолидираните авторитарни режими не трябва да се насърчават, но това не означава, че правилната политика е онази на „смяна на режима“ – със сигурност не и във военния, повалящ статуи смисъл на фразата. Правилният подход обикновено е в стимулирането и сдържането им. Обществата могат да бъдат убедени да приемат политики, които постепенно отварят страната за външния свят и създават една динамична, финансово независима средна класа, способна да променя обществото отвътре. Ето защо е правилно САЩ да помагат за приемането на Китай и Русия в Световната търговска организация, а може би си струва да се поддържа и евентуалното членство на Северна Корея. Никое от тези правителства не желае да насърчава потенциални независими опозиционни групи, позволявайки им да контролират собствени финансови ресурси, но всички те искат да направят икономиките си по-динамични. Египет беше склонен да увеличи търговските си връзки с Израел чрез сделки, които отварят американските пазари за египетски стоки, произведени с фиксирани проценти израелско участие. Ако пакистанската средна класа би била толкова динамична колкото индийската, страната може би нямаше да има военен лидер или толкова много млади религиозни екстремисти.

Там, където пропада насърчаването, сдържането може да предотврати поведение, което дестабилизира държавите, регионите и света. Единствено осъществимият подход към атомната програма на Северна Корея вероятно се състои в агресивното прокарване на Инициативата за сигурност на разпространението – една карантина върху оръжията и военните технологии, влизащи или излизащи от страната. В най-крайния случай, въздушните нападения могат да се окажат единствения начин за забавяне на иранската атомна програма, докато промяната отвътре промени и начина, по който Иран определя националните си интереси.

И така, развитият свят не би трябвало нито да покровителства, нито да дестабилизира авторитарните режими – освен ако тези режими представляват непосредствена заплаха за националната сигурност на други държави. Вместо това развитите страни трябва да работят за създаване на условия, които са най-благоприятни за сигурен преход през най-нестабилния сегмент на кривата J – доколкото и когато изпадането в нестабилност се появи. Задачата на развитите страни е да сведат до минимум риска, с който е свързан за останалия свят преходът на авторитарните държави към модерността.

Източник

Иън Бремър е американски политолог и президент на Eurasia Group, най-голямата в света рискова консултация. Той пише за издания като Financial Times, the Harvard Business Review, The Wall Street Journal, the Los Angeles Times, The New York Times, и е автор на няколко книги.

Коментари (1)

- 26-08-2010|Колев – Иън Бремър

Не мога да намеря мястото на България на J кривата на Бремър.Помогнете ми!

България отвръща на удара – 1

Автор: Тимур и неговите командоси

Най-после е избран изпълнител за прокопаване на тунел под прохода Шипка. Месец по-късно челната копаеща машина се разтърсва от мощен удар и спира. Екипът от специалисти и работници се събира на мястото, а после следва буря от възклицания, вариращи от „О, май год!“ до „Бах мааму!“. Скоро идва полиция, после официални лица, районът е отцепен. Всички следят новините и сменят канала точно преди спорта, което срива тотално рекламния пазар. За всеки случай проектът е променен и се почва копаене на съвсем друго място, но и там се повтаря същото – удар и т. н.

Извиканите на място геолози (впрочем, доста идват по собствено желание) само констатират неумолимата истина – тунел няма да има.

Понеже цялата основа за планината е един огромен слитък самородно злато, с тегло около десет милиарда тона.

Когато научава новината, министър-председателят, който в момента одобрява стратегия за доказване, че всъщност сега народът живее много по-добре от преди две години, се сепва, отказва да отиде да открие линията на метрото „Люлин – Перник“ и звъни на президента. Тъй като това е почти прецедент в последно време, държавният глава оставя за миг плана, предназначен да убеди всички, че никога не са живели по- зле и вдига слушалката на специалния телефон.

„Гошо, разбра ли?“ – пита възбудено министър-председателят – „Я зарязвай всичко и ела да се напием!“

Когато чува новината, президентът само успява да попита: „Ама на всеки километър и така – до края?“ Чул потвърждение, нарежда да приготвят кортежа, а пилотната кола е пратена да купи домати – от розовите, които са най-скъпи.

Така де, толкова злато не се намира всеки ден.

Световните борси се сриват, неподготвени за подобен удар. Тъй като обаче твърде малко са страните, досетили се да държат резерви в калай или синьо сирене, нищо не може да се направи. Освен да се завижда, разбира се.

Редица основни играчи в родното публично пространство получават микроинфаркт – да е тон-два, да го откраднеш, но цяла планина реже ли се с ножовки? Това да не ти е подводница? А и всичко е блокирано от армията, стреля се без предупреждение.

Но все пак скоро кирките достигат цената на телевизорите и дори се превръщат в уместен сватбен подарък – да направиш първата копка, така да се каже.

А оксижен се разменя срещу джип, но пак е трудно да се намери.

2012 г.

България отдавна е изплатила всички свои дългове и сега кредитира съседите си. Сериозно се обсъжда идеята левът да стане общоевропейска валута, но БНБ се колебае – все пак, да ни висят на гърба толкова икономики… Никой вече не работи, заплатите се получават по сметка от държавата, голяма част от банките фалират, понеже никой не иска парите им.

Всички български емигранти се връщат у дома, въпреки настоятелните молби на местните власти да останат и да харчат там парите си.

Митниците и Министерството на труда и социалните грижи са премахнати като абсолютно излишни.

„Ролс-Ройс“ открива завод в Ловеч само за нуждите на местния пазар.

2013г.

Партиите са премахнати, понеже вече никой не го е еня за тях. Някой се сеща, че тя всъщност и Стара планина някога била подарена от народа на баща му, но този път го отсвирват. Обиден, той предлага да го направят поне цар.

България става президентска република. За държавен глава е избран бившият министър-председател, понеже в кампанията си успява да докаже, че именно той е бил инициаторът да се прокара тунела, в резултат на което… Печели всички гласове на трите процента българи, направили си труда да отидат до урните. Впрочем, според новоприетата конституция това е не е проблем – нейният член първи гласи: „Гледай си живота и не се прави на интересен“.

Сменен е и химна – сега той се нарича „Селската баня“, като при официални случаи на места се пее „на-на-на“.

Най–големите световни банки заемат мястото на фалиралите местни. На мястото на „Кремиковци“ започва строежа на „Българияленд“, увеличено копие на „Дисниленд“.

Македония, Турция и Гърция започват да излъчват новини на български език.

2014 г.

Цар Киро купува „Манчестер Юнайтед“ и назначава за президент Александър Томов. В резултат на това Бербатов прекратява договора си, връща се у нас и спори за титулярно място в „Спортист“-Своге с Кристияно Роналдо.

Променена е изцяло учебната програма в средния курс – например, по математика се изучават само броене до сто и теория на вероятностите (основно приложението й при игра на рулетка). Останалите предмети почти всички отпадат, понеже на богат човек образование не му трябва. В часовете по физическо възпитание се играе само голф.

България излиза от НАТО и го наема като частна фирма за охрана на границите – да спира увеличаващите се вълни от имигранти.

Провежда се преатестиране на хотелите в страната и всички, получили по-малко от шест звезди са съборени и построени отново.

Потомците на Балдуин Фландърски (и цялата им рода до десето коляно, както и съседите) претендират да получат българско гражданство.

2015 г.

Вестник „Капитал“ купува „Файненшъл таймс“, добавя там форум и забранява писането на латиница в него. Впрочем, това е проблем само за по-възрастното поколение – младите вече три години учат български като основен чужд език и общо-взето се оправят.

Страната е залята от испански, френски и немски емигранти, работещи основно в туризма и строителството.

Главният офис на „Майкрософт“ е преместен в Правец, а Бил Гейтс обича да отдъхва на пейката до паметника на Тодор Живков. На пазара се появява новият „Windows Bay Ganyo“, който работи само с гласови команди на български. Например, за рестарт се използва: „Abe az shto ne ti…“

В знак на добра воля и желание за бъдещо сътрудничество от всички европейски затвори са освободени лежащите там българи, въпреки че никой не е молил за това. Цялата тази пасмина пристига на летище София и директно е изпратена в Белене – по това време вече известен курорт. Осъдените денем прекарват времето си на спа-процедури, а вечер в казиното. „Амнистия“ се смята за неприлична дума и никой не я използва.

2016 г.

„ЦСКА“ и „Левски“ за пореден път отказват поканата за участие в Шампионската лига – пари не им трябват, а и ги мързи да тичат. БФС тегли жребий кой да представя страната (никой не иска), пада се на „Калиакра“ и те проклинат лошия си късмет.

След месец спортните медии по света се възхищават на подвига на „Реал“-Мадрид, който въпреки скромния си бюджет успява да завърши наравно на свой терен със звездната селекция на българския клуб.

Откупената обратно от държавата БТК на свой ред купува Дойче Телеком и още няколко големи оператори. В знак на уважение към славното минало целият чуждестранен мениджмънт е задължен да ползва само стационарни телефони.

Започват снимките на „Батман-5“ – „СуперЛюбо“.

На границата са заловени първите американски и японски емигранти.

2017 г.

Като първа световна икономическа сила България осъзнава своя дълг пред човечеството и почва да се меси във всички регионални конфликти. Понеже – нали помните – отдавна няма армия, просто изпраща свои представители да декларират, че ако вие не…, ще спрем инвестициите у вас. Обикновено след подобно изявление враждуващите страни почват да се прегръщат и отварят бутилка с гроздова.

Тъй като страната разполага с огромен фонд за исторически изследвания и спонсорира кого ли не, скоро всеки ученик в Европа е твърдо убеден, че България е спечелила сама Втората световна война срещу съюза на Германия, СССР, САЩ, Япония и останалите, въпреки че подло са били бомбардирани с атомно оръжие малките сливенски селца Хирошимово и Нагазаково. Все още се спори обаче дали Наполеон е бил роден в Плевен, или само коренът му е български.

Водени от носталгията, известни наши финансисти – като Жоро Сороса например – си играят с икономиките на Великобритания или Италия и понеже им е в кръвта, почти ги докарват до фалит. Но когато местните започнат да палят парламентите, ние поемаме разходите и всички са доволни.

България извежда двадесети пореден сателит в космоса, за да могат и членовете на експедицията ни в Антарктида да гледат мача „ЦСКА“-“Левски“.

11.09.2018 г.

Два самолета, отвлечени съответно от американски и японски терористи, се насочват към двата най-големи мола в София…

А още не сме изхарчили и половината от златото.

ТИМУР И НЕГОВИТЕ КОМАНДОСИ

Тимур, заедно с всичките си командоси, е български сатирик, който по разбираеми дори чак от Берлин причини, предпочита да пише анонимно.

Сиянието на пророка

Автор: Дайан Джонсън

В една статия от януари 2008 в Times of London, представяща петдесетте най-големи британски писатели от Втората световна война насам, Джеймс Греъм Балард е двадесет и седми – в един списък, започващ с Филип Ларкин и Джордж Оруел, който дори не стига до такива важни фигури като Маргарет Драбъл, Майкъл Холройд или Виктория Глендининг. И все пак творчеството му не е добре познато в Америка, а много от книгите му, включително и новият му мемоар, досега не са били публикувани тук, може би поради ограничената публика за научна фантастика, социална сатира и авангард – три категории, които в най-голяма степен определят тази променлива фигура. Цитатите от рецензии на гърба на романа му Кокаинови нощи (1996) го определят по най-различни начини: като автор на мистерии[35]; като „един от малкото истински сюрреалисти, които тази страна е създала“; като автор на детективски романи; като „номер едно сред живите английски романисти“.

Четиридесетата годишнина на 1968 ни заварва да гледаме назад с известна възхитена носталгия към политическата енергия, но и към мощното авангардно изкуство на шестдесетте – Уилям С. Бъроуз, влиянието на Ален Роб-Грийе върху белетристиката и киното, арт-филмите на Анди Уорхол, есетата на Сюзън Зонтаг и ранните произведения на Балард – едно богато и вълнуващо време. И макар че учудващо малко от тези фигури са живи днес, Балард все още е[36], и дори е написал една автобиография, Чудесата на живота, чието заглавие можем да разтълкуваме в смисъл, че като се имат пред вид нещата, през които той е преминал, е истинско чудо, че все още е жив.

Във всеки жанр Балард е омайващ писател и омайващ живот. Възможно е да се разделят съвременните писатели на такива, на които нещо се е случило, и такива, които трябва да импровизират от съдържанието на нормалните си (и често привилегировани) животи – общите преживявания, от които е направена по-голямата част от белетристиката, от определящите до малките събития, от смъртта на родителите до страха от първия ден в училище, развода, болките на етническата принадлежност, и т. н. Повечето американски писатели се вписват в тази втора категория.

Но британците притежават богат запас от колониални приключения. Балард сигурно е най-добре познат на много читатели с Империя на слънцето (1984), която описва детството му в Шанхай като привилегировано дете, возено от шофьор по улиците на Шанхай сред сцени на гладуващи, умиращи китайци. „Деца-просяци тичаха след колата ни и крещяха ‚No mama, no papa, no whiskey soda…‘ Дали те са научили това подвикване от иронични европейци, които са им го подхвърляли без ни най-малко да им пука?

Когато войната достига Шанхай през март 1943, Балард е на 12 години. Европейците биват изпратени от японците в лагери и той прекарва почти три години в един такъв лагер за военнопленници. И докато в животите на повечето писатели липсват каквито и да е освен най-обичайните домашни драми, този уникален военен опит оставя дълбоки белези у момчето и отеква навсякъде в по-късните му творби: затворници на едни или други обстоятелства създават различни изкуствени, обикновено антиутопични общества – също като онези богати британски семейства, американски пилоти и други хора, държани в плен в японските лагери. В романите на Балард хората биват взети за заложници в някой супермаркет; заставени да създадат колония в каналите под някоя магистрала, откъдето не могат да избягат; изолирани в някоя африканска пустиня или доброволно насъбрани в някой луксозен почивен комплекс.

Героите на Балард са самотни оцеляващи, често в изключително трудни условия, които са принудени да си служат с измама, хитрост, а понякога и с отвратителна целесъобразност, например когато измисленият Джим от Империя на слънцето яде червеите от оризовата си супа, отбелязвайки, че ония от затворниците, които не го правят, вероятно ще умрат много скоро. Един вид всеядност, породена от отчаянието, се повтаря често в различните му писания, под магистралата (Бетонният остров, 1973), или в най-тъмна Африка (Денят на съзиданието, 1987). И макар че в по-късните му творби темата за глада и оцеляването бива заместена от онази за бунтуващата се ситост, шаблонът и неговият източник са достатъчно очевидни. Тези предвкусвания на света, който идва, или на реалната природа на човешката цивилизация, често изглеждат свръхестествени със способността си за предвиждане и предсказване.

Балард продължава да разказва историята на „Джим“ в Добрината на жените (1991), друг леко модифициран автобиографичен роман, в който истинските имена на приятелите и любовниците му са променени, но който доста точно улавя крайностите и пресилените вярвания на Англия от седемдесетте години. Когато войната свършва в 1944, той е изпратен в Англия да живее с леля си и чичо си, завършва училище и постъпва в Кеймбридж, за да следва медицина – нещо, за което след две години решава, че не е точно за него.

Може би от медицинското образование идва забележителното му, детайлирано, клинично писане за неща като секс и раждане – хладно-анатомични, често придружавани от леко отвращение: „Поколебах се дали да проникна в нея, от страх да не разкъсам покрития й с белези анус, но тя притисна пениса ми към него, добавяйки още повече слюнка между болезнените стонове.“ В творчеството му човек открива онази принципна хладина, както и смесицата от презрение и лишена от интерес привързаност към човечеството, която е характерна както за социалния критик, така и може би за доктора, с една клинична дистанцираност, която е и негова стилова сигнатура. Той присъства при всички тези сцени, но рядко споменава собствените си реакции.

Балард дълго е мечтал да бъде писател, но също и пилот: момчето благоговеело пред американските пилоти в лагера, но също – още един пример за неговото отношение на едновременна дистанцираност и приемане – пред японските пилоти и войници, мнозина от които според него са смели и достойни за възхищение.

Това са някои от първите симптоми за една противоречивост, която ще продължава да го кара да се чувства отдалечен от по-защитените си съвременници. След като напуска медицинския университет, той заминава за Канада, където постъпва на обучение към Кралските военновъздушни сили – един пиянски, безобразнически период, белязан от рискови полети и безкрайни гуляи с курвите от Муус Джоу, Саскечуан.

Завръща се в Англия и за много кратко време сменя множество работи, опитвайки се да пише, жени се, става баща на три деца. Това меродавно начало на живота на един мизерстващ писател бива внезапно прекратено, когато най-голямото от децата е само на шест години: жена му почива внезапно докато семейството е на почивка в Испания. Младият писател, останал сам с малки деца, балансира, доколкото може, един сравнително момчешки хедонизъм, оправдаван философски чрез модата на времето, с грижите на съвестен самотен баща от Шепъртън.

Героят от Добротата на жените се озовава последователно в някакви бразилски бордеи, сред декорите на порнографски филм за жена-и-куче, по дрогирани лондонски литературни партита. Как успява да върши всичко това, давайки на децата си солидно буржоазно възпитание, може би ще заинтересува практичния читател – изглежда, че Балард е водел доста ненадежден двоен живот, справяйки се със сложния тайминг: „Обикновено вече бях пил силен скоч със сода, преди да закарам децата на училище и да седна да пиша малко след девет… Свършвах с пиенето долу-горе по времето, в което го започвам днес“ – тоест, когато ставало време да ги вземе от училище. Или, отново: „Тази наперена млада жена ме дразнеше достатъчно, за да направя секс с нея докато децата чакаха в колата.“

Настроението в Чудесата на живота, с неговия характерно-безстрастен тон и нехарактерно-приповдигнато заглавие, се различава значително от онези в Империя на слънцето и Добротата на жените, коригирайки някои детайли. В предишните романи са налице някои съществени авторски свободи – родителите и сестрите на измисленото момче Джим например са удобно разделени от него. Балард коригира тези неща в последния си мемоар. Докато измисленият Джим е прекрасно свободен от подобни ограничения, в действителност родителите и сестрите на Балард са били заедно с него в лагера в Шанхай. Освен това тук той говори и за реалните си приятели като Кингсли Еймис и Мартин Бакс, и по принцип изправя историческата правдивост.

* * *

Макар че турбулентните събития от живота на Балард, в по-голяма степен отколкото при повечето писатели, са ключ към разбирането на повечето му обсебености – дистопии, пленничества – то историята на живота му все пак не е достатъчна, за да обясни свръхестествената му пророческа дарба, или степента, до която неща, предсказани в романи отпреди четиридесет години, днес в по-голямата си част са се сбъднали – кризата с водата, глобалното затопляне, проблемите с трафика, дрогата, насилието и войната. Дъгата на неговото творчество обхваща историята на последните няколко десетилетия. Когато започва през петдесетте години, той възприема себе си като писател на научна фантастика, което в Париж „беше популярно сред водещите писатели и кинематографисти като Роб-Грийе и Рене“ – фигури, на които той се възхищава и „предполагах, че ще открия подобни на тях в Лондон, една огромна грешка.“

Но макар и да е привлечен от научната фантастика, творбите му винаги са алегорични и не се занимават истински с технологиите както, да речем, творбите на Лари Нивън, чийто Пръстенов свят е публикуван през 1970 – същата година, в която излиза и Изложбата на зверствата на Балард. Световете на Балард, макар и поставени в близкото бъдеще, притежават много различими съвременни черти – почивни комплекси или супермаркети – и рядко включват високи технологии или футуристични детайли, за разлика от ония на Нивън, Артър Кларк или Айзък Азимов.

Балард навлиза в света на английското авангардно изкуство от 1960-те, светът на списание Ambit и на глобалната контракултурна фиксация по убийствата, войната във Виетнам, LSD, хипитата и останалите културни феномени, занимаващи САЩ. Америка имаше Джеки на Анди Уорхол; Англия, в атмосферата на обща перверзност и криминално поведение (винаги една по-претоплена от нашата версия), има балардовия „Проект за убийството на Жаклин Кенеди“ и другите му подробни метафикционни опити – „проект за нов роман“, с намигване към Роб-Грийе, и особено двата романа, Изложба на зверствата и Краш[37] (1973).

Именно в този период той организира едно паметно събитие в лондонската авангардна сцена, изложбата „катастрофирали коли“. Това е една галерийна инсталация на автомобилни развалини. Лондонската изложба привлича големи тълпи, които, според описанието на Балард от Чудесата на живота, започнали да трошат експонатите и нападнали наетата от него, гола до кръста разпоредителка, потвърждавайки собствената му теза за връзката между секса, известността и разрушителността – едно наблюдение, подсказвано от митичните смърти на Джеймс Дийн, Албер Камю, Джейн Мансфийлд и други.

Години по-късно, автомобилната катастрофа на принцеса Дай изглежда перфектно потвърждава тази негова централна обсебеност, представена в романа Краш и неговия предшественик Изложба на зверствата: темата за насилието в модерния свят и връзката между колите, секса и насилието. В произведение след произведение Балард ще продължава да доразвива идеята за тази връзка, в същия елегантен и точен стил. И макар че някои от най-решителните опити за метафикция – Кувър[38] или Ейкър[39] например – окуцяват от духовити поп-културни алюзии по същата причина, поради която „постмодерната“ архитектура флиртува с кича, Балард никога не е бил изкушен от подобни неща, при него има само прост указващ език и значителна описателна сила.

Уилям Бъроуз пише в предговора към Изложбата на зверствата, че Балард се опитва да направи в прозата онова, което Раушенберг[40] прави в изкуството, „буквално да взриви образа“, увеличавайки го, за да може да изследва значението му по-лесно. „Една дълбока и обезпокоителна книга“ си остава добро описание на творчеството на Балард като цяло, но Изложбата на зверствата е особено ярък пример за това, представяйки тревожните образи и насилствените събития от онова време – опръсканият с кръв розов костюм на Джеки, Мерилин, снимката на южновиетнамския генерал, стрелящ в главата на пленника, малките голи, горящи виетнамски деца, Джеймс Дийн и т. н. Книгата не е публикувана в САЩ до 1972, защото, казва той, след като американската версия била напечатана, Нелсън Дабълдей бил толкова отвратен от главата „Защо искам да шибам Роналд Рейгън“, че наредил цялото издание да бъде претопено. (По-късно тя бива публикувана под името Любов и напалм: Износът на САЩ, и бива удостоена както с похвали, така и с хули).

Сюзън Зонтаг казва: завидният, възхитителен Балард! Неговата фина, брутална, церебрална, опияняваща Любов и напалм, която току-що прочетох … струва ми се, че това е най-добрата му книга.

Пол Теру я нарича „стилна анатомия на яростта“, пълна с измамливо-привлекателни спорове, фалшиви статистики, отвратено възхищение от кинозвездите и сексуалната самонадеяност на американските марки и дреболии, претъпкана от повествование, което избутва читателя настрана и си пробива път напред на гърба на оловни изречения, изтъкани от думи като „концептуален“ и „гогоплекс[41]„ и „квазари“ и „бластосфери[42]„. Човек вижда неговата мощ (да не говорим за неговия Крафт-Ебинг[43]), и се чувства изкушен да му се подиграва и да го отхвърля.

И двете реакции сигурно са очаровали Балард. Освен това Теру нарича романа на Балард Краш (по който е направен известният филм на Дейвид Кроненберг от 1996, получил специална награда в Кан), „чудовищен“.

* * *

Балард казва, че мисли за себе си като за „разузнавач, изпратен напред, за да види дали водата може да се пие или не“. След ранните експерименти като Изложбата на зверствата той се обръща към по-фино организирани структури на социална критика на света, който ще бъде тук утре, ако вече не е. За щастие на читателите му, а може би за нещастие на по-сериозните му намерения, към философските му безпокойства тук са прибавят уменията на един сръчен, развлекателен, смешен романист, както и способността да се създават все по-увлекателни и впечатляващи вариации на неговите теми, с което се осигурява, че той започва да бъде все повече и повече четен, особено в Англия, творчеството му се приближава повече до реализма, а реалността се приближава повече до самото него.

Ранните му преживявания с най-различни приключения без съмнение обясняват специалната му свобода като автор да описва места като Африка или френската Ривиера, както и неочаквани сфери на постоянна иносказателност, например Бетонният остров, където един лондонски архитект, на път за вкъщи, прескача с ягуара си мантинелата и се приземява, или буквално свършва с напускане на съществуването, в циментовата джунгла под пътните възли на магистралата, в малка общност на подобни жертви, постепенно осъзнавайки необходимостта от ежедневно оцеляване и невъзможността за бягство.

А светът се е придвижил много по-близо до неговата повтаряща се визия: един малко смахнат доктор, бягащ от партизани, извършва странно, алегорично пътуване нагоре по някаква африканска река, чак до изворите й (Денят на съзиданието); всички привилегировани обитатели на една луксозна резиденция са мъртви, а децата им са изчезнали – „Жертвите бяха просветени и обичащи родители, изповядващи либерални хуманни ценности, които демонстрираха почти задължително“ (Яростно, 1988) – и именно това е вината, заради която те са убити. В Кокаинови нощи героят извършва престъпления, за да придаде интерес и съдържание на живота на отегчените, разглезени, сънливи обитатели на Коста дел Сол. Дори и когато е най-фантастичен, Балард е ироничен в една определена реалистична традиция, той просто пише реалистично за „четвъртия свят … дебнещ да превземе всичко останало“.

В тази визия няма капсули и роботи, а само хора, „седящи в трептящите отблясъци на телевизионния екран.“ С други думи, той пише за света около нас, леко дегизиран като някакво неопределено, може би бъдеще време, представяйки си социалното развитие докато то бърза насреща ни, особено скуката на привилегироваността. „Коста дел Сол е най-дългият следобед в света, и те са решили да го преспят.“ Последният му роман Оня свят (2006), се развива сред хора, барикадирали се в един напълно съвременен мол. Супер-Кан (2000) съществува в реалния свят, всъщност това е едно богаташко предградие на Кан, в романа витрина на крайностите на самодоволството и дрогираното излишество, които Балард ненавижда. Дори най-отдалечените му фантазии, тежко натоварени с метафорични и сатирични подтонове, обикновено се случват в някаква модифицирана форма на реалния свят.

Ролята на ясновидец по маниера на Оруел или Хъксли му придава уникално място в днешната английска литература – маргинално, стоящ настрана от звездите на мейнстрийма като Мартин Еймис, Джулиън Барнс и Иън Макюън, по-възрастен от тях, лоялно почитан от по-оригиналните млади съвременници като Уил Селф, с култови последователи сред любителите на научната фантастика и авангарда.

* * *

Романите на Балард, особено ранните, са коментирани от различни сериозни критици, най-вече във Франция. Покойният Жан Бодрийяр например пише: „след Борхес, но в един съвсем различен регистър, Краш е първият голям роман от вселената на симулацията, светът, с който ще си имаме работа отсега нататък: една не-символична вселена, но такава, която, чрез един вид преобръщане на масово-медийното й съдържание (неон, коли, механична еротика), изглежда истински наситена с интензивна зачатъчна енергия.

Всъщност тази зачатъчна енергия щеше да изчезне заедно със самия авангард, който, също като Балард, просто беше присвоен от антивоенното движение и накрая абсорбиран в един приемащ, дори приветстващ го, мейнстрийм. И макар че той, Бъроуз, Томас Пинчън и други се бореха за, и успяваха да намерят, един личен начин за изразяване на експериментално гледище, самото експериментално настроение на шестдесетте изглежда нямаше крака. Експериментите на шестдесетте, както и онези на тридесетте, бяха широко приветствани, а приемането в края на краищата се оказва и един вид изоставяне, може би защото ако един експеримент не успее да породи някакъв смислен критичен диалог, от който самият автор да се заинтересува, той вече няма контекст. Авторът е останал сам със своя стил, свободен да го усъвършенства, облагородява, пародира, имитира или да го остави в сравнителна изолация, и се завръща, за да открие една публика, която удобно е разширила възгледите му, за да приеме като четивно или модерно нещо, което е било трудно или странно в началото. Изглежда точно това се е случило на Балард, днес център на един култ от ентусиасти, които го коментират в „балардосферата“, в книги и статии, или чрез сайтове като ballardian.com и други.

Изглежда, че Балард не се чувства съвсем удобно с тази прегръдка от страна на мейнстрийма, и от време на време говори за „триумфа на буржоазния роман“, за който пише, че е най-големият враг на истината и честността, който някога е бил изнамиран. Това е една огромна, сантиментализираща структура, която вдъхва увереност на читателя, и по всяко време предлага удобството на сигурни морални рамки и разпознаваеми характери. Цялата тази идея – че основната функция на романа е да прокарва един вид морална критика на живота – е развита от Мери Макарти[44] и други още преди години. Но писателят няма работа да прави морални съждения или да се опитва да прави от себе си едночленен съдебен съвет. Мисля, че е много по-добре, както го правеше Бъроуз, да се казва истината.

На друго място Балард казва: „предпочитам да наричам това честност“. Може би той просто има пред вид желанието да се пише за отблъскващи анатомични детайли и физиологически или психологически въпроси, които писателите обикновено прескачат. Но дори и днес чистотата на неговото въображение изглежда непокътната, поне в прозата му. И все пак, може би е честно да се каже, че и той, също като писателите, които осъжда, е остарял като моралист чрез съжденията, съдържащи се в неговия подбор на материал, както и в подробностите на поквара и скука; също както и другите автори на проза, той не може да избегне тази вътрешно присъща черта на романната форма, този признак на продължаваща преданост към собствения му буржоазен произход.

Изглежда, че той е най-вече една до голяма степен старомодна личност от шестдесетте, пропит от себеусещането за това, че е остатък от онова по-чисто и по-благородно време, член на контракултурното поколение, което премина през обществото, по нечий израз, „като плъх през питон“ – една издутина, различима в гладката мускулатура на останалото; днес обаче тази позиция може да изглежда като ценен, дори лелеян коректив. Един ентусиазиран балардианец пише за него, че дори и ако някои от романите му са по-добри от други, дори и ако изглежда, че не полага особени усилия, той все още уринира от високо върху хора като Иън Банкс[45] и Алекс Гарланд[46]. Което, предполагам, ни помага донякъде да разберем, че великите са велики само когато трябва да бъдат такива.

Това може би е реалната поука от драматичния характер и впечатляващата кариера на Дж. Г. Балард.

Източник

Дайан Джонсън (род. 1934) е американска писателка и литературна критичка.

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 1

Автор: Красимир Дамянов

На сина ми

In memoriam

От:

За:

Относно:

eldiariodeunamariposa@yahoo.es

carlosduritti@miaminet.net

ДЕТЕ НА ПРИРОДАТА

Знаете ли каква е Хавана в първите часове на деня,

когато просяците спят опрели гръб в стените на къщите

и още не са минали талигите, с които разнасят лед по баровете?

Идехме ние значи откъм пристанището и пресичахме площада,

за да идем да пием кафе в Перлата на Сан Франциско.

На площада нямаше никой, само един просяк пиеше вода от фонтана..

„Да имаш и да нямаш“, Хемингуей

Дълго не можех да си намеря момиче след теб. Търсех твоя тип, твоя ръст, твоята елегантност, твоите викове, твоите очи, твоя глас в София… Често се припознавах, малката ти фигура внезапно се появяваше в дъното на улицата, в асансьора на някой магазин, в мъждукането на трамвая или на стъпалата пред Университета. Обърквах те с виетнамските момичета, които бяха много по онова време в града, заради дребната ти фигурка или просто си въобразявах, че би могла да бъдеш ти с твоите дръпнати очи. Въпреки че не се вместваше в студенината на града, нито в разкашкания сняг в мразовитите утрини. Веднъж, на връщане към вкъщи с тролей номер две, малко подпийнал, около единадесет през нощта, се лепнах в една жена пред мен. Отначало несъзнателно, имаше много хора в тролея, после, почувствал я като животно и усетил, че и тя ме почувства – вече съвсем преднамерено, с безнадеждността на осъден! Защото беше ти, твоят дъх на водорасли, твоята топлина, тялото ти… Пропуснах спирката си, една, две, още три… Накрая останахме сами в празния тролейбус, залепени един за друг като сиамски близнаци, настръхнали, без да говорим, без да мислим. А когато слязох подире ти, видях, че си куца, много куца… Спря, извърна се, погледна ме с презрение, забелязала вцепенението ми, и продължи по тъмния си път да се клатушкаш между блоковете в непознатия квартал.

* * *

Първото писмо пристигна с два месеца закъснение, чак през лятото, с родителите ми. Беше разказ за един аборт. Убийство, без да ме попиташ, на дете не само твое. Беше отишла при приятел на баща ти, лекар като него, но гинеколог. Операцията била бързо, но ужасна: след това си кървяла и си се чувствала зле, зле… Симулирала си, че си настинала и си прекарала деня с температура в леглото, плачейки скришом за непознатото същество, което си загубила и което никога нямаше да имаш. Мислила си за мен, за него, за теб, за пътя, който скоро си щяла да поемеш. Защо го направи? Не ми каза, че си бременна, за да не ме задържиш? Не си го знаела все още в студената утрин на пристанището, или го премълча, за да си свободна в предопределения път?

Следващото писмо вече носеше пощенския знак на САЩ. Беше заминала със сестрите си. Ако добре си спомням – в началото на лятото. Спестените пари от работата в Операта, помагах в мъкненето на декори, вече нямаше да са ми нужни; пътуването до там не се плащаше с пари. Разменна монета можеше да е и смъртта върху разораната полоса на границата с Турция, или затвор, ако си имал късмет граничарите да ти помилват живота… Един от моите връстници, който служеше във вътрешни войски, докато аз следвах, една пиянска вечер ми разказа под секрет, че ако някой от група заловени – най-вече източни германци – успеел да прекоси границата, останалите ги убивали, за да не се разбере, че са пропуснали беглец. Проста аритметика, ми обясни, тъй всички нарушители са налице. Казах му, че вероятно ще тръгна сам. И не като глупак. Вече бях избрал „канал“, по който да се изнижа, или поне така си мислех.

Първо щях да отида на гости на леля ми и чичо ми в Струмица, Македония, където бях ходил веднъж (мнозина се опитваха да избягат през съседна Югославия и почти деветдесет процента от тях ги връщаха от Триест). По тая причина бях избрал точно противоположна посока, на юг, смятах да преплувам езеро Дойран, където преди пет години се бяхме къпали с братовчед ми по времето на една щастлива ваканция. Границата разделяше езерото на две: на югославска и на гръцка част, на чийто бряг се виждаха зелени хълмове, железопътна линия и черен локомотив да пъпли нагоре по пътя към теб.

* * *

Янките се приземиха на Луната, т.е прилуниха, на 20 юли 1969-та. Бях се излегнал върху една дюна на брега на южното Черноморие в студентския спортен лагер край Равда, място на диви пясъци и чепати лозя. Имах късмета да попадна тук, защото плувах добре бруст и малко нещо кроул. Бях изкарал най-добрите оценки през живота си по вина на умствено изостаналите от 4-а група втори курс Пътно строителство и се радвах на заслужена почивка. Добре щяха да ми дойдат малко тренировки, мислех си, преди да преплувам Дойран.

До мен се беше излегнала една от хандбалистките. Двамата гледахме първите космонавти, току-що стъпили на нашия естествен спътник, все още ничий – останалите вече бяха разделени като всичко на два отбора: на американски и съветски. Стар телевизор, поставен върху щайги пред палатките, предаваше със студения и безразличен глас на говорителя първите стъпки на земните по лунната повърхност сякаш коментираше среща по хокей на трева. Отпивахме тайно топла бира, но не бях в настроение. Събитието минаваше границите на разбирането ми за единство на моята малка вселена, с което дотогава бях свикнал да се съобразявам. Докато по телевизията Армстронг слизаше от стълбата на луната, в далечината се виждаше истинската луна на фона на дюните с тъмните тополи и звездите. И под тях, в морските води, още една, макар и само отражение. Вече ставаха много. Не знаех какво ми е, но изпитвах неудържимо желание да заплача пред тази тройна, шизофренична действителност. Бях прегърнал силно момичето до мен, възбудата ми се предаваше и на нея и беше започнала и тя да трепери, когато отразена в разтревожените й очи – затвори ги, й казах, не искам да я виждам – се появи и четвърта! Не бях аз – степният вълк зави на три гласа в мен:

Когато се събудих, музиката беше спряла, лежахме далече от лагера, в лозята. Беше прозвучала силно; страхотно да не кажа. Защото току-що ставах свидетел и на друго едно чудо: вися аз, току-що събуден, надвесен над един кладенец, истинска бездна, от чиято дълбока и черна вода ме гледат звездите. Красиво и страшно едновременно: небето и аз над него, момичето спи, увиснало на гърдите ми, единственото материално нещо, което ме тегли надолу. Не падам само защото нещо много силно ме държи за гърба, някакъв магнит, там дето би трябвало да са ни крилете: Земята.

Притисках се ужасен към горещата й пясъчна пръст с всички пори на голата си кожа, сграбчил здраво с последни сили слабата хандбалистка. Казваше се Петя, т.е. Петра – Пиедра на испански, камък – и ако бях я изтървал, мисля си, по тази причина би паднала, та се не видяла в онова ми ти бездънно нощно небе, окъпана в кръвта си. Не, не я бях изял, естествено, беше и се случило непоправимото според израза на Естефания, другата ми баба, която имаше приятелка омъжена само защото била целуната публично. Няма да се оженя за никоя друга освен теб, кълнях се, нито дори хиляди пъти целунат от хиляди жени! Същевременно й разказвах за теб, за Куба, за океана… Не знам как се случи, но сякаш невидимото ти присъствие й помогна да преодолее страха си, докато аз, прониквайки я, чаках земята да се отвори, гръм да ме тресне. Бризът носеше отдалече гласовете от лагера,Морякът, така го наричат по крайбрежието, защото помага на лодките да излязат в морето. Много скоро щях да отплувам и аз и нищо вече нямаше да ме спре.

Не скочих обаче веднага в неизвестността онова лято. Отложих го за есента, след като родителите ми си заминат след отпуска си в България. Мразех ги! Поне да ме бяха попитали как се оправям с двете ми обични баби и мизерните помощи като за третия свят, дето идеха от острова на съкровищата. Възмутен, горд със скромните си спестявания от операта в знак на протест тръгнах, без да се сбогувам с тях, на дълго, прощално пътешествие из страната. И с него, вместо да свърши, започна всичко.

* * *

Последният голям автостоп на шестдесетте години започна при условия неочаквано различни от предвидените. Малко след като се бях върнал от спортния лагер и изпратил Петя за родния й град (каза ми, че има болен брат, за който се грижи и не може да ме придружи в шестванията ми из страната), от руската столица пристигна сестрата на Наташа, приятелката на Алекс, Лена. Слуховете за изключителната й интелигентност бяха минали границите много преди да ни бъде представена от преподавателката по пиано на Алекс и майка на двете, чиито изплашени майчини очи с тревога се взираха в мен. Появи се и бащата – професор, председател на секцията на музиколозите. Имаше здрав, спортен вид. Хареса му факта, че и аз имах здрав и почти спортен вид, без брадата, разбира се, това малко отклонение, и окъсаните ми панталони, косата, сандалите също, още някоя и друга дреболия…

„Добре – започна след кратко изпитателно мълчание професорът: – Не сме някои ограничени родители. Вече знаем, че не ви харесват обикновените начини на придвижване. Разчитаме на вас, младежи, (пауза) грижете се, моля ви, за дъщерите ни, като ни кажете и от какви пари ще имат нужда. Ще се видим в станцията на музиколозите, освен, ако някой не предпочете моя Москвич. На добър път.“

Москвичът бе социалистическия форд, а почивната станция се намираше на северното крайбрежие на петстотин километра и хиляди опасности, милиции и изненади до там. Не разбирах защо трябваше да рискуваме, но Алекс вече беше изложил нашия план на преподавателката си и тя за голямо мое изумление го беше приела. Не, тук имаше нещо нечисто. „Виж, копеле, тя е преподавателката ми по пиано и те са й дъщери, не разбираш ли? Самопоисках съгласието й. Ако не ти харесва, по-добре да не тръгваме никъде!“

Аз, обаче, не си спомнях да съм искал нещо от някого. Достатъчно беше малко да замирише на родители и изчезвах. Никак не ми харесваха, твоят баща включително. Освен това хранех надежди, че ще убедя Петя да дойде с нас. Беше красива, макар и твърде сериозна. Щяхме да минем през нейния град „случайно“, такива бяха плановете.

„Виж какво, копеле, не разваляй както винаги всичко, разбра ли! Този път e достатъчно да си това, което винаги си бил.“

„Какво.“

„Дивак, какво!“

* * *

„Всъщност – каза Лена, забила поглед в мазутните петна върху скалата, миришеше силно на водорасли, на солена вода от морето, по едрите й, мъхести бедра се спускаше дребно раче, – станалото снощи няма голямо значение за мен. Аз продължавам да живея в друг свят. Понякога си мисля – дори в друг век. Ти ме извади насила оттам!“ – усмихна се тъжно тя.

„Благодарна съм ти – продължи – Не, не се възгордявай, беше много, много благороден. Е да, и мил. Рано или късно все някой трябваше да го свърши. Изпитвам облекчени сега, но нищо повече, умствено облекчение преди всичко, ти не можеш да го разбереш, защото си дете на природата, докато аз пак ще се върна в моя манастир.“

„Ленинградската консерватория ли имаш предвид?“

„Не точно това.“

Слушах я. Имаше бездни. Усещаше мистичен мрак. Подготвяше тезис върху наследството на някой си Жюскен дю Пре, френски композитор и органист от седемнадесети век.

„От времената на Вийон ли? „

„Горе долу. Един век разлика. Какво, харесва ти Вийон, а?“

Слушах я лениво, нямах желание да споря; в горещия следобед пред тясната пещера, където лежахме, слънцето сушеше кожата ми, оставяйки кристалчета солено горчив бял прах. Беше третият ден, откакто стигнахме крайбрежието. За мой срам Лена бе изпрала мръсното ми бельо и кървавите петна от нейното. Морето мъркаше кротко в дупките на изоставения пристан сякаш доволно от делото и присъствието й.

„Сестра ми спомена, че пишеш – позасмя се Лена. Усмивката й ми харесваше, правеше я по-хубава, отколкото беше. – И въпреки това, си оставаш дете на природата. Има два типа писатели, нали знаеш?“

„Кои?“

„Добри и лоши.“

„Ха – ха. Много остроумно.“

Бяхме се спуснали по подбалканския път – „Страна като една човешка длан!“, щеше да възкликне един поет по същото онова време – заедно с Ал и Наташа или по двойки, с или без късмет, от кола на кола, от камион на камион, кой от кой по-очукани, за да се съберем в пазвите на Средна гора, която разделя южните полета от високите котловини…Събирахме се отново по нощите, обикновено спяхме четиримата заедно, скупчени като овце, вплетени в естествените кривини, които предлагаха телата ни, навлекли всичките си дрехи. Така че беше по-удобно да пъхнеш ръце в джобовете на „противника „, отколкото да бъркаш в своите; призори ставаше хладно във високите села в планината, която разделя надве страната и дава името на полуострова, днес само символ на безредици: балкански. Беше странно, че някой в онова безгрижно лято би могъл да има бездни, какви ли бяха?

Изгубихме се от Алекс и Наташа по средата на пътя и както гълъба от един стих, който ми харесваше, вместо на север поехме на юг. Първата вечер, когато останахме да спим сами край едно турско гробище, изведнъж се почувствахме неудобно. Сбрали спалните чували заедно върху надуваемия дюшек, лежахме притихнали. Спиш ли?- попита призори Лена, не съм от желязо. Нито пък аз, отвърнах. Разсмяхме се. Разкажи ми за нея, за кубинската ти Дулцинея, хайде, знам всичко за теб. Аз също, казах и заразказвах както си знам – веднъж и още веднъж, и докато я имах (и на нея й беше за пръв път), шепнех името ти, засрамен и уплашен, че нещо лошо ще се случи, беше като светотатство, знам, но нищо не се случи, напротив, само гласът на кукумявката дето ни накара да ни се изправят косите. Зовеше от гробището, където фосфорът на правоверните блещукаше между побитите камъни, които десет години по-късно булдозерите щяха да изтръгнат, за да оставят терена безименен и ликвидират чуждите надписи от надгробните плочи. Но не и нашият спомен, не…

Разкажи, ми каза на разсъмване, макар че й се спеше, разкажи ми го още веднъж. И й разказах, разказах й за тройната луна, за обърнатото небе, за опасността да се спи на открито, неща, които често ми се случваха. Е, красиво е, каза, макар и да не е нещо ново, описание на обърнато небе се срещало още у древните, но мисля, че тук малко се поувлече. Така, сега застани наопаки, отвори очи и ме погледни, каза. И ме целуна по челото. Когато ги отворих, извиках от изненада: късата й коса приличаше на брада, носът й – пак на нос, но смачкан, над гладката брадичка липсваше уста и това беше най-ужасяващото: под носа и очите имаше само два дебели мустака: веждите.

„Това го измислих аз, не Аристотел – каза гордо. – Когато бяхме малки, така плашех сестра ми.“

* * *

В София ме чакаха три писма. В тях ти ми разказваше за Ню Йорк, впечатлена от чудесата му: сградите, студът, метрото. Но преди всичко от хората. Опитвах се да си ги представя – хора от всички цветове и раси. Ти между тях на път за болницата, където беше намерила работа. През нощите се готвеше за медицина, не за математиката, която толкова ти харесваше. Нищо, десетгодишна кариера, най-трудната, но и най-престижната, гордеех се с теб. Показах снимките ти на двете си баби. „Всички ли са тъй чернички, сватя, нямаше ли някоя по-беличка за нашичкия?“ – вайкаше се Естефания, баба ми по бащина линия. Идваше ми да я удуша. Дето българите не били расисти! „Красива е и така, прилича на египетска статуетка – коментираше Калиопе. – Не е, сине за теб, – въздишаше, – ще й почерниш живота.“

Снимките всяха смут сред приятелите. Никой не беше виждал истинска мулатка. Родена красавица, не я заслужаваш ти, възхити се Алекс, изпълнен с благородна завист. Е, липсвали й десетина сантиметра според гръцките класически канони, за да бъде перфектна… Ами ако не й липсваха, нали нямаше да е в Ню Йорк бе, а в Холивуд!… Кога ще дойде, питаше със светнали очи Коста, макар че един мъж на място не показвал на цял свят приятелката си по бански. Да де, понеже не беше кльощава като неговата, че да ходи все с панталони като савската царица. Не му го казах, на два пъти ме бяха нокаутирали – и първия и втория все той, по време на уличен турнир… Така че не беше много ясно деликатното ти присъствие в родината на първите терористи и умерените расисти. От друга страна пък в никое от писмата си не ме канеше направо. „Трябва да видиш лицата на хората в метрото“ или „ще видиш, че тук никой не ти иска паспорта по нощите“ бяха по-скоро реторични фрази, отколкото покана. Как и от какво щяхме да живеем? На какъв език щях да пиша? Все сериозни въпроси. Щяха да минат години, докато бия рекорда на Конрад, бил е поляк, ала Ностромо е изключение. Освен това бях затънал в такъв магически реализъм, че съвсем не ставах за Щатите, а трескаво съчинявах необикновения и вече напълно измислен живот, който уж бяхме живели двама в тропиците.

Само двамата ли? Цял един свят напираше да се пръкне, моят свят! И вече присъстваше не само ти, а цяла тайфа: наркоманката Алина, (да ме извини сестра ти за съвпадението на имената) я „тресеше маймуната“, ако знаеш какво е, абстинентния ефект. Един сляп мулат, на чийто концерт ме заведе и който пееше много образно за дърво над пропаст, с много цветове и лица, които никога няма да види. Много лесбийки, хомосексуалисти. Оня педераст Бой, дето ми разказа за летящите дупета и който докато се обличахме след едно гмуркане в Мариел, ми предложи, извратеното му копеле, ей тъй, да сме убиели времето с едно приятелско чукане, представяш ли си? („И никакви педерастлъци – a като мъж с мъж!“) Или Маруча, красиво същество, приятелка на сестра ти, която стана любовница на дъртите французи от втория етаж на къщата в Наутико. Маруча дето все си пееше: „С твойта бя-ла блед-но-таааа!“ Събуждам се един ден у дома и слушам: същата песен!… Мерседес, медицинската сестра на майка ми, с която спах преди да те познавам, това не съм ти го казвал, единствената и която толкова приличаше на заек, че я превърнах в заек в един разказ, в зайка. Ханс, немецът от терористичната група Бааден-Майнхоф, тоя вече беше истински, търсеха го из цяла Европа, докато се укриваше в Куба. Друг един опасен тип, Зохер или Зохаир, алжирец само с един крак, една ръка, едно око и, с извинение, една задна буза; останалите си части ги беше попилял в локални войни и конфликти в Северна Африка. Хавана пращеше по него време от анархисти, троцкисти, маоисти, всякакви опасни типове, избягали от всички правосъдия и безправия по света… и на всички тях бях сложил ръка в писанията си – буквално на всички! – без разлика на произход, националност и раса!

Аз бях единственият им законен господар. Аз държах нишките на много чужди живота, дори и този на Силвио Родригес, певецът, превърнат от мен в охтичав младеж, толкова беше слаб, когато пееше на стъпалата пред Университета някога. Лина, бременната жена на братовчед ми, която бе дошла да прекара няколко седмици с Естефания преди да роди, първата ми читателка, остана потресена от текстовете, които й доверих. Имаш много граматически грешки, едва успя да каже, и контракциите й почнаха (детето се роди нормално, само до петата си година се страхуваше, че ще изтече в сифона на мивката). И целият тоя свят, тая вселена, не говореше английски. Е, трябваше ли да го пожертвам?…

Един ден пред вратата на апартамента ни в София намерих бутилка оцет. Спънах се в нея и течността се изля по стълбището, стоеше отворена. Не, не беше вуду, изчервих се засрамен като никога, сетих се от кого беше оставена… Посетителят (или посетителката) бе дошъл много рано, бе пресякъл целия град само за да ме унижи, защото оцетът беше единственият глупав начин за вагинални промивки, който знаех до тогава, единствения контрацептив, лично аз го бях купил на Петя през първата от малкото нощи, когато осъмнахме в квартирата й. Означаваше сбогом и бе жесток намек: изобщо бях забравил за нея след лятото! Прекарах времето си с Лена до заминаването й в Ленинград в сладостни спорове, четене на книги и слушане на музика (Бах, Малер, Бах, Вебер, Бах, Хиндемит, Бах!), без да отида да я видя или поне попитам по телефона как е. След като Лена замина, побързах да потърся хандбалистката в спортната зала, пусна си боята като ме видя. „Какво ти е? – опитах се да задържа ръцете й в моите, бяха студени. – Нещо лошо ли?“ „Не, нищо особено, но ми мина.“ Не пожела да отидем никъде, просто поседяхме и помълчахме в студентското кафене. Няколко дни по късно, един петък, намерих бутилката.

* * *

Когато слушам Наташа да свири на пиано у тях – различно е от концертите, които дава в края на курса: много народ, много официални дрехи, трябва да гледаш къде стъпваш и какво казваш, да не изтърсиш нещо и да не ръкопляскаш (о, само това не!) между отделните части на концерта – чувствам се в небесата. Иска ми се да я целуна, или да я настигна в полета й и там да я целуна, какво ли не си представям, когато свири! Като невестулка е. По-бърза и по-пъргава от моя приятел, леко приведена на стола, като светкавица в атаките, въпреки че не притежава неговите ръце, почти като тия на Светослав Рихтер липсва му само един сантиметър (е, сигурно има защо, нали?). Тя ми харесва повече като изпълнител, харесва ми и като ми говори (предполагам, че с мен се отпуска, защото съм дете на природата, а не на музиката) и когато ме докосва несъзнателно по ръката, целия настръхвам. Затова си мисля, че разбирам наташините проблеми: където и да отиде, винаги забърква каши от чувствен характер. Като гъба е: абсорбира желанията на мъжете. Или по-скоро обратното: поражда желания, не знам, специални вълни с неотразим мирис. Затова изглежда бедният ми приятел си има толкова проблеми (точната дума е рога) колкото пъти Наташа излезе с Маца, приятелката й още от детската градина, която живее срещу тях и работи в ЦУМ, централният универсален магазин. На всичко отгоре му разказва всичко на нещастника. После анализират случилото се, плачат, лягат си заедно и това ги крепи до следващия път.

Този път, обаче, е върхът: бедното момиче бе станало жертва на безпрецедентна провокация! Лошата Маца си имала приятел и той – свой приятел, но от Държавна сигурност. „И какво ти каза? – вика от другата стая Алекс. – Какво ти каза, кучия му син!“

Коледа е, в къщата на преподавателката по пиано сме, Лена я няма, родителите й – също, в Москва са. Само Василиса и приятелят й Младимир, прокълнат поет, за пръв път е с нас. Представят ни един на друг, симулираме безразличие, докато Алекс крещи оттатък. Всички, разбира се, се преструваме, че не сме чули нищо от спалнята.

„Госпожице, – хлипа жертвата. – Вие… Вие казахте „не“ и следователно, това означава „да“…“

„Е, не, чухте ли! – вика към нас още по-силно Алекс. – Така ли ти каза? И ти?…“

„Аз…“

„Какво аз!“

„Ами какво можех да направя? Постави се на мое място!“

„Алекс…“ – опитвам се да го успокоя, докато той настоява да научи като баба ми, за неща уж непоправими. Всички сме подтиснати от една така убедителната логика и още по-потиснати от новината, че след петнадесет минути приятелят на Маца ще дойде за Наташа. Противниците са ей там, в отсрещния блок: могат да се различат омразните им лица. Един от тях слиза на улицата.

„Кой е от Държавна сигурност? Ще го убия! – пита шепнешком приятелят ми.

Всички:

„Недей, Наташа! Не отивай!“

Но вече се звъни… Хвърлих бърз поглед наоколо. Резултатът от просто преброяване до три съвсем не бе обещаващ: Коста го няма, единият от предните ми зъби е изкуствен, а Алекс, макар и да има „челичени ръце“ според собствените му думи, във всичко останало е от перушина. Остава това мълчаливо момче с лице на пъпеш, хм, поетът! И в този момент, Милагрос, Лице на пъпеш, Рицарят на тъжното лице, се надига, тръгва към мен и развълнувано ми прошепва: „Ако трябва да избирам, не че се колебая, но мисля, че съм на ваша страна.“

* * *

Ще минат много години…

„Знаеш ли, – казвам на Лице на пъпеш понякога, от време на време обичаме да почистваме Авгиевите обори на приятелството ни, след като мина през толкоз стърги (той обича заемките от гръцката митология), – никога няма да забравя как се държа тогава, копеле! Приличаше на бостанско плашило!“

„Знам. Но не ме наричай копеле.“

„Няма. Добре де, ами какво щеше да стане, ако бях се разсмял тогава? След като Алекс – неузнаваем, сериозен – отвори вратата и с неочаквано хладен глас помоли да уважават спокойствието и реда в дома на другаря професор, всеки момент трябвало да се върне от извънредно заседание на ЦК, а дъщеря му била заета в приготвянето на вечерята, (майка му стара, докато аз се разхождах в собствените му чехли!). Да, какво би се случило, ако бях нарушил тишината и избухнал в смях по-късно, когато стана да рецитираш най-смахнатите стихове, които някога бях чувал, твоите! Маймуната се катери по термометъра. Помниш ли?“

„Просто щях да стана и да си тръгна.“

„Светът е жълта диня и една от черните семки съм аз.“

„Една от белите. Яловите.“

„Аха. Сега разбирам, прощавай.“

„Няма нищо. И не ми викай копеле.“

„Добре де, а как да ти викам?“

И му разказвам вица: „Защо, Голяма бяла мечко, на всички дечица от племето си дал поетични имена: Свирепо северно вълче, Смело сиво соколче, Очички на рисче, а мен си нарекъл: Малък кучи гъз! Смени ми го… И-и…! И-и…!“

„Добре, стига плака, Посрано пролетно утро!“

* * *

На връх 31 декември ми падна един преден зъб.

Беше изкуствен, завинтен върху жив корен, останал след сбиване в далечното юношество, мрачно колкото и средновековието. Изработен от моста на дядо ми Мигел (посмъртен трофей) и една от двете турски лири, наследство от един пра-чичо, който убива турче при игра с пушка, бяга от Македония и после натрупва пари в България. В общи линии всичкото златото, което занесох и отнесох от Куба. Беше ми в устата когато кубинските митничари задържаха глупавия пръстен на Кристина, дето го пъхнах в джоба си, без да го обявя и който за моя голяма изненада не се оказа фалшив…

Както и да е, скъпоценното украшение, която така грижливо пазех в устата си, започна да се клати още по Коледа и в последния ден на годината остана окончателно в парче домашна наденица. Ужасен, побягнах към огледалото и видях това, което виждаше в осквернените си плакати певецът Емил Димитров, тогавашният ни Хулио Иглесиас, на когото или рисуваха очила и мустаци или му почерняха един или два зъба, моят случай. Беше отчайващо.

Едва тогава разбрах какво означаваше черната жлъч в книгата, която Лена ми остави на сбогуване през октомври и която според Аристотел е оня специален субстрат, отделян от артисти, музиканти, и писатели в частност, който разпростирайки се по вените и стигащ до мозъка им, става причина за загуба на чувство за реалност и дирене на нова, измислена. Не виждах обаче коя ще е силата да ме вдъхнови да отида без зъб на новогодишната фиеста в Алекс, дето ме знаеше цялата махала.

Във въздуха вече звъняха хилядите камбанки от шейните на хилядите Дядомразовци, кой от кой по фалшиви, които кметства и служби изпращаха за детските души. Придружаваха ги Снежанки в къси полички за утеха на татковците, джуджета и джужетки от всякакъв размер и възраст. Обичайните градски пияници, все още с петте си сетива, вече се трупаха около големите бъчви поставени пред магазините, където предлагаха евтино греяно вино. ЦУМ, Джамията, Централните хали с витрините, катедралата, даже кулата с петолъчката на партийния дом, всичко красиво и грозно, вечно и преходно, което един ден трябваше да напусна, блестеше и се смееше еднакво радостно с милиони усмихнати лампички, харчейки киловатите на една още непостроена атомна електроцентрала, докато аз обикалях със затворена уста в беззъбо отчаяние улиците.

Спомнях си изпращането на предишната година в Наутико. Колко различно беше всичко! Изяли дванайсетте гроздови зърна, се цамбурнахме в черните води на морето, по-точно казано – на океана: аз, ти, родителите ми, сестрите ти, моята малка сестра, Камен, Асен. И всичките ми зъби си бяха на мястото, но докога ли, защото само след месец може би… Нима?…Нима?.. Нима?Чуваш ли ритъма? Не, не е Нат Кинг Коул, а стъпките ми в зимния град.

Лена също ме изостави. Завърна се на бреговете на Нева река в мистериозните си бездни с решени хормонални проблеми, най-сетне при любимците си: Малер, Бах, Вебер, Бах, Хиндемит, Бах. А Моцарт? Не, господинчо – Цезар Франк!

Преди да си тръгне, даде ми да прочета и друга една книга, руска, разбира се: „Франсоа Рабле и народната култура на Средновековието и Ренесанса“. От някой си Бахтин. Необещаващо заглавие. Докато я четях, обаче, за пръв път се замислих сериозно, че съм сбъркал влака на времето. Излиза, че бе имало и по-добри епохи, когато веднъж в годината бе позволено всичко: последният плебей ставал крал, а кралят пък плебей, общинските полицаи замеряли от каруци тълпите с лайна, а не ги разпръсквали със сълзотворен газ, и всички се съдирали от смях, защото лайното, има поверие, носи късмет… Които можели, ходели на ръце, позволени били всякакви обиди по отношение на институциите, никой никому не дължал нищо в продължение на двадесет и четири часа, мъжете се гордеели с неверните си съпруги, кичейки се с рога веднъж в годината, а лихварите опрощавали лихвите на длъжниците. Желанието да се пърди, псува и говорят глупости в лицето на властниците се считало за законно право на участниците, богохулствата – задължителни, и всяка власт – за отхвърлена. Било върховната магия и божественото провидение на Свещения Средновековен Карнавал, който запращал всичко веднъж в годината с главата надолу! Само така най-святото, благородното и духовното успявало да мине сребърната проба на материално-телесната долница (не намирам думата в речника), подобно пророк Йона през червото на рибата, която го погълнала. Защо, авторът не уточняваше, но стигаше до извода, че хората, без да си дават сметка, продължаваха да плащат дан на това и днес. Казваха по навик (или по наследство) „върви на майната си“, „по дяволите“ и „верицата ти“, докато всички псувни, които ръсеха не бяха нищо друго освен различните словесни форми на запращане възвишеното за преоценка в материално-телесното, не защото не знаеха как да запълнят пет минути с мълчание, а и поради факта, че се чувстваха нерадостно обичани, ръководени, управлявани в очакването на карнавал, който все не идва…

* * *

Скрит в сухите малинови храсти в задния двор на къщата на Алексови, размишлявах тъжно върху всичко това, докато наблюдавах празника през широката пукнатина в стената, спомен от пренасянето на Алексовия роял. В устата си ближех липсата на обичния зъб: лежеше безжизнен в джоба ми след няколкото опита да го залепя с дъвка. А фиестата си я биваше, там бяха всички стари приятели от времето преди да замина с родителите ми за Куба, а не мамините синчета от консерваторията. Наташа беше с родителите си в Москва и тоя път Алекс бе заложил на махалата. Тук бяха Миле (днес вече покойник), шофьор на камион и тромпетист, загубил зъбите си по лагери и в затвора; биеше Мици (жена му) пиян и се кълнеше, докато го откарваха, че като дойдат китайците, ще им извади очите на своите палачи! Писо или Котешкото око (жив), първи любовник на махалата. Цапе (в неизвестност), проторокер, тенекеджия и бездарник. Лазар, бояджия, алкохолизиран (жив), отличникът на класа ни. Боби, братовчед му (икономист, починал). Ангел, художник и зидар в Мадрид (алкохолизиран и покойник) с бъдещата си съпруга Татяна, модистка, която ще ни заведе един ден в Испания (жива). Ани, сестра й, бивша шампионка по тенис (издирвана в Мадрид: дългове и измами). Тото, малкият брат на Алекс, (зарязал блестящата научна кариера, алкохолизиран, но жив), Алехандро Духтев, Светидух, бъдещ топограф и китарист в Осло (починал от рак преди няколко години, скъпият ми Алехо). Точица, почитателка на музиката и мъжеството на Алекс, (баба с внучета, жива), братовчедка й Бузето (фризьорка, сладка дебеланка тогава) А, един момент! Кой е този до нея? Да, вие там, вътре! И как ли се е промъкнал? Излез, излез оттам негоднико! Вън! Какво искаш от бедното момиче бе?… Уви, оня вече протягаше ръка към материалнотелесната му долница, докато един топъл женски език проникваше на мястото на загубения преден зъб.

„Мислех си – й казах, защото се оказа, че съм аз, – мислех си… защо ли не се пъхнем за малко под рояла! Била ли си някога под роял?“

В четири се надигнах да ида до тоалетната и си дръннах главата в резонатора. Останах да послушам. Ах, беше вълшебно, музика на болката! На връщане погледнах през прозореца и какво да видя: сняг! О, боже! Първият чист, девствен сняг, който се сипеше от небето и оставяше градината с крушата, просторите, сухите малинови храсти, студеното небе, всичко, цялата вселена затрупани в дивен покой!

„Къде, да не смяташ да ме оставиш сама под пианото!“ – чух глас от долу. Взех, значи, тогава голямата пухена възглавница, която се въргаляше по пода и я пухнах лекичко по главата. Ама тъй, колкото да млъкне. После видях черните си стъпки по белия тротоар: отдалечавах се. Колко странно: изгубих се от поглед на ъгъла, докато тя плачеше, a челото ми, опряно в стъклото, изгаряше от студ… Не съм й направил нищо, кълна се, както разправяха сетне, бил съм бил женомразец, садист, не съм, само я лупнах лекичко; възглавницата беше пухена и я покри като сладка утринна целувка.

„Отива ти без зъб май – каза Алекс на сутринта. – Приличаш на пират.“

„А не искаш ли и ти да заприличаш?“

Не му го казах, слушах радиото: Ню Йорк е затрупан от невиждан снеговалеж, съобщиха. Спрял токът (капитализъм в последната си фаза), за двете минути и тридесет секунди мрак бяха станали сто седемдесет и шест убийства, сто и осем изнасилвания в асансьор, тридесет и две самоубийства, хиляда осемстотин и три кражби с хладно оръжие и хиляда двеста петдесет и четири с огнестрелно. Седем банкови обира. Един неуспешен опит за преврат. И много, много пътнотранспортни произшествия (ПТП). Надявах се нищо лошо да не ти се е случило в тоя ад, просто беше първия сняг, който виждаше в живота си.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (3)

- 01-08-2010|Златко

Кой казва, че България нямала великолепна, модерна проза? Хайде сега, отблагодарете се мъничко на автора и щракнете по веднъж! върху оценката. Друго така или иначе няма ...

- 01-08-2010|Здравка Евстатиева

Чудесно е, че сложихте откъс от романа в списанието! Радвам се, че не съм сама в мнението си – книгата е прекрасна. Иска ми се да бъде преведена поне на „големите“ езици...

- 01-08-2010|Екатерина Михайлова

Най-после престана да мерише на кисело зеле – край на кулинарните приказки!Това е вече друго – четивно, любопитно и в търсене на човешката същност, което е най-важното за литературата!

Портмонето на Бони А.

Автор: Михаел Стомин

Под дъхавия майски сняг

от люлякови цветопади,

ти дишаш теменужен мрак

на обещани …

Бони Аполо търка клепачи, премигва и вдига поглед към високия таван – също бял, правоъгълен и празен като листа; гледа неподвижно – напълно съсредоточена върху мисълта изобщо да не мисли…

Тя знае, че е стигнала „пустото кръстовище на Мусей“ и спира за кратко – един откраднат миг поетична вечност само – да отдъхне…

Минута по-късно, вече мести поглед към прозореца.

Вън е мразовито – вали суграшица и шушулките на дивата акация й шушнат нещо. „Снегопади“ ли казват? Не, „снегопади“ не става в случая: една рима не е само звучна прозявка на поетичната муза, а и горчива глътка страдание… Мусей ли го беше казал?

На вратата се чука.

Но тишината попива сухия звук и той не стига до съзнанието на Бони; сега тя има уши само за ритмичния шепот на сърцето си…

Долавя звука едва при следващото почукване.

Прегъва бързо листа с лирично липсващата рима, която търси повече от час, и кани властно:

– Влез!

Мъжът е в отговорна възраст – около четиридесетте. Той се намъква на верев в топлия кабинет и прави два притеснени опита да затвори двукрилата врата отвътре: успява при третия, но изпуска несръчно шапката си; докато я вдига, вратата отново се открехва.

– Мисля, че напрежението е в пантите – казва мъжът, поставя шапката на главата, за да освободи ръцете си, и прилежно я притваря. – Типичен недостатък на този тип врати… Но нали тъкмо в недостатъчността се крие тайната на всички наслади.

Посетителят сваля шапка.

– Добър ден, сеньора Аполо.

„Наслади“ се римува с „цветопади“, мисли потъналата в кожения стол жена; преди да отговори на поздрава, драсва думичката върху листа и става: на мирис напомня лупина; на ръст е малко по-голяма. „Сеньора“! Защо „сеньора“?

Една възтежка сврака кацва на тънката вейка; но тя не може да я издържи и птицата отлита безмахово – накъдето я духва вятърът.

Малката жена протяга ръка през писалището да се ръкува с този непознат просетител.

Той е дългорък, дълговрат мъж, достатъчно разтеглив да я поеме и целуне; устните му са изпръхнали и стържат.

– Заповядайте! – заповядва и с жест Бони Аполо веднага след целувката, но се поправя: – Моля, заповядайте… Вие сте?

– Майсторът на цигулки, който пише разкази, сеньора. Телефонирахме ден преди Богоявление. Сава Росанов.

– На Богоявление празнувах имен ден. – Жената сяда и преглъща с кисело усилие. – На следващия държах главата си както се държи ряпа във вата, и не мога да си …

Бони Аполо прави ново усилие, но пак не може да си спомни.

Свраката се връща и този път избира един здрав клон. Докато бърше човката си в него, вятърът запретва лъскавата перушина и тя се завърта на сто и осемдесет градуса: макар ледено, така я гали.

– Казват, че свраките са крадливи. Но хитростта им не се обсъжда. Нали знаете поговорката „Хитрата сврака – и с двата крака“ – казва жената.

Това не е въпрос и посетителят не отговаря.

– Защо не се обсъжда интелигентността на поетите например – продължава въпросително тя. – Дори и когато са интелигентни обсъждат само таланта им. А когато не минават за талантливи, ги наричат „самотни“.

– Интелигентността е самотност, сеньора.

„Сеньора“! Не й ли позвъни един, с когото реши да бъде предпразнично любезна? Сега започва да си спомня, да: беше си го представила като Берлускони и точно затова се съгласи да го приеме днес. Но този тук не приличаше на Силвио; приличаше по-скоро на оня …, Берон, след трийсетдневна гладна стачка: само че с глава по-висок и синьо обръснат.

Свраката и римите са отлетели – сигурно подплашени от нещо; останал е само невидимият вятър, който гребе с шепи в сивото небе и хвърля ледено просо на гладните шушулки.

Два телефона звънят в един глас: пеещият е портативен. Бони Аполо разчита дисплея и го изключва. Но другият млъква за кратко и пак започва да стърже – още по-досадно. Едва сега просетителят забелязва отвореното портмоне, оставено до кадифения гръб на фотографската рамка; но не задържа погледа си на него, а го извръща равнодушно към прозореца. Бони Аполо проследява тихото движение и си задава въпроса: не е ли то само хватка на професионално дресирано любопитство? Но стърженето спира рязко; тя забравя за отговора и обръща поглед в същата посока.

Суграшицата е преминала в пеперуден сняг.

– Валят бели стихове – казва тя, докато закопчава портмонето. – Роми отсъства днес и не мога да ви предложа чай. Роми е секретарката ми. Ще ви предложа…

Облегнала лакти на коленете си, тя рови из долапа на писалището и слага бутилка „Johny Walker – black label“ върху него. Когато се изправя повторно – с две чаши в едната ръка – лицето й е мораво.

– Сега – лед.

Тя се завърта заедно със седалката към малкия „Zanussi“, върху който съхне венец, изплетен от накапани с червен восък розички; вижда се, че свещицата е горяла кратко – преди някой зачервен от щастие юбиляр да духне пламъка й. Хладилникът отстои поне на три ръце разстояние: налага се да стане, но една глинена саксия, която нарича „тая самотница“ препречва вратата. Тя хваща палмовата щафета като спринтьор на последна позиция и я досурква в ъгъла: едното хилаво листо на пънчето се прекършва; второто се разделя равнодушно с вегетацията.

– Забравих, че тоя ескимоско е повреден. Майната му в края на всички начала, но аз не мога да се грижа сама за всичко.

Тя отупва златно опръстените си ръце; оглежда се и в следващия миг тръгва към прозореца. Ръкохватката заяжда, но успява да я завърти – без чужда помощ.

– Свикнала съм – казва, докато отваря широкото крило. – Така! Сега ми дайте чашите. Да, дайте и бутилката. Ще пием скоч със снежни… с бели стихове. Така не го е пил и мистър Джони Уокър сигурно.

– Моля, сеньора.

Докато снежинките падат в чашите, просетителят я разглежда; а докато следи движенията изчислява, че ако се приспадне височината на токчетата, чаровницата ще стане още по-малка…

И вижда хармана, пометен мокро в последната й книга. Как беше?…

Да, тя се върти в средата – заобиколена от хора с бичи вратове, фараони с банкови пирамиди и профи-килъри с оптически погледи – все образи от първите страници на вестникарските парцали, печатани с помия върху отпадъчна хартия; жената се върти в хоровода на някаква гнусна откровеност – пак в същия, но неразпознат от нея свят. Тя самата подскача в оргията на Мамона, който ненаситно поглъща хартиените знаци на инфлацията, прилежната скромност на тъпите и спестовния страх на глупавите …

„Алилуя“, шептят снежно загуглените шушулки…

Очеведно я беше я писала откровено; горещо изповядано. Щеше да бъде и напълно достатъчно, ако не беше споменала на един дъх „нищия“, „безправния“, „законите Небесни“ и „Вселенския разум“ – „настойника на моралността“. О, и неизбежната „светлина“, разбира се: това неизтребимо същество-съществително, под чиято мижава светлина започва сама да „върти бизнес“ и да „прави преса“; и въобще – да печели лесни пари. (Чии пари, сеньора?) Не казваше ли там някъде – обзета с разгневено разпалена откровеност – „No pull leg me, baby“? Да, когато – обзета от първоцъфтяща самочувственост – плаща запазената картина на модния художник Брадев. Но и да не е там, стилът ще остане в паметта му като нейна търговска марка: Защото най-съблазнителната, но и най-слабата страна на откровеността е собствената й голота, сеньора – мисли мъжът; и прошепва: „алилуя“.

– Моля?

– Извинете!

– Моля! – Бони Аполо разклаща чашата и я подава на просетителя си. – Нека седнем, Саша …

– Сава. Сава Росанов, сеньора.

– Извинете! – казва Бони, след като отпива. – Аз съм Бони.

Звучи непринудено – като предложение за приятелство; малко неочаквано наистина – но приятно предразполагащо.

Сава бърза да потопи доволно грапавите си устни в скоча. Преди това прави няколко въртеливи движения с чашата и я помирисва.

– Има аромата на едно ваше стихотворение – казва, докато глътката си проправя път надолу.

Бони се въздържа приятно от коментар; кестенявото в очите й просиява, а зениците й просветват – за миг само.

Телефонът стърже – като трион с избити зъби.

– Не знам кое – казва сеньора Аполо и вдига слушалката.

Ако знаеше, сигурно нямаше да приеме разговора – така преценява Сава Росанов, докато гласът отсреща бавно нажежава челото на Бони до бяло; бръчките по него стават червени.

Тя нагажда слушалката върху апарата; охлажда божурените си бузи с длани; изпуска дъхаща на скоч въздишка и заявява, че й е омръзнало от такива. Не казва точно какви, но тонът е опакован в прозрачна досада.

Обикновени досадници – така предполага Сава, докато Бони стиска виолетово наклепаните клепки.

Когато ги отваря, гледа встрани и отпива една ядосана глътка; сигурно е голяма, защото се задавя. Кашли, докато поставя на писалището дамската си торба.

„Дали може да пренощува в нея“ – усмихва се мислено Сава,– докато Бони търси упорито кутията в корема й.

– Благодаря, не пуша. Благодаря, сеньора.

– Но не мога да намеря запалката …

Не казва нещо неутешимо. Той изважда една евтина от джоба си да запали елегантния „Davidoff „. Високият пламък лумва високо – едва след третия опит – и Бони се отдръпва несръчно.

Сцена от несръчно написан сценарий – мисли Росанов и се извинява; обещава да я захвърли в някоя преспа като излезе.

Телефонът звъни.

Преди да вдигне слушалката, Бони събира реставрираните си с козметичен молив вежди; веднага след като чува гласа ги отпуска така , че те заприличват на нарисувана усмивка.

– Дообре! Доообре, мамче. Ще го включа веднага, добре, мамче. Татко…

Разговорът свършва на „татко“.

Докато включва мобилния си телефон, жената примижава далекогледо; после набира някакъв номер.

– Дъщеря ми – казва кратко и чака. – Заето, сигурно и тя ме набира в момента.

Има право: едва включен, мобифонът запява…

Навън вали като в земите на дядо Коледа: акацията прилича на коледна елха, а снегът продължава да я посипва с парцалена любов.

„И дебелите клони се скършват от много любов“ – мисли Сава и се абстрахира – напълно съзнателно – от нежния разговор на Бони. В неговите разкази изобщо не вали сняг: има слънце и дъжд; има пица; и паста, и спагети има – въобще, bella Italia. И ciаo Маria, разбира се: тя му беше хазяйка в Кремона, където работи – без две седмици – седем години. Прописа като се върна в Котел, който му се стори като пробит котел – покривът на къщата течеше на седем места. А на сестра му трябваха два месеца, за да каже защо смята, че е прописал. Така е, права си донякъде, съгласи се с нея той, но да правиш цигулки, скъпа, не значи ли да превръщаш душите им в тонове, тоновете в емоции, а емоциите – в думи? Написа двадесет и три разказа – при това съвсем не къси – за три години и изпрати ръкописа тука – на Бони Аполо. Бяха му казали, че сеньората е нещо като главнята от Вазовото стихотворение: „И, ако слънцето угасне от тия небеса приветни, то някой в ада ще да слезне, главня да вземе, да ни светне“; обясниха му, че този някой е тая малка жена, а главнята – пламтящата й любов към оскотялото ни от бедност изкуство. Сава Росанов слуша, но не иска да чува какво бъбри Бони. „Човек може да научи много и от глухонемите: трябва само да ги наблюдава внимателно“ – мисли той и разклаща предпазливо течността в чашата.

За „отвореното портмоне“ ще научи малко по-късно…

– Дъщеря ми – обяснява без нужда Бони Аполо, след като изключва телефона. Гласът й го връща в широкия бохемски офис. – Прочете ми текста на последната си песен. Слушай:

Аз съм твоя от няколко века,

ще съм твоя и в сетния час.

Ти си двама различни човека,

аз съм ти – и когато съм аз.

Бони пее сякаш – тихо.

Снежинките запяват с нея, а Сава е готов да повярва на думите; ако повярва докрай, готов е да й приглася.

– Аз вярвам в Моника – казва Бони. – Но това талантливо дете не иска да скучае в компанията на моите успехи. Искала да го прави в коравите прегръдки на собствените си.

Тя долива скоч без да мига: така влагата съхне, преди да е станала на сълзи.

– Искаме ли бели стихове, вместо лед, Сава? – пита го.

– Искаме, сеньора – отговаря й Росанов.

Той взема чашите в едната си ръка; отваря прозореца с другата и оставя снега да вали в скоча: струва му се, че снежинките са пияни преди да паднат в него.

Белотата е толкова гъста, че не се вижда на повече от десетина метра; преспата бели стихове е потрупала перваза почти на педя и Сава добавя по шепа сняг – от себе си.

– Не е ли вече време да науча защо сте тук? – пита Бони Аполо и отпива съсредоточено, докато гледа голямото портмоне на писалището си.

– Преди повече от година ви изпратих „Зарът е хвърлен“, сеньора, а за последните шест месеца успяхме да не се срещнем на три пъти, уви. Заглавието на един от двадесет и трите ми разказа е и заглавие на сборника.

Бони Аполо потрива челото си – сякаш загрява спомени.

– Това не беше ли „Гай Юлий след Рубикон“?… Не, това беше някаква историческа повест май… Не помня името на автора, но знам че направи пътека до офиса ми. Отказах издаването й. Под писалището ми и сега – тя подритва нещо тежко – има два пълни картона с ръкописи. Почвам да мисля, че по време на исторически кризи популацията на литературните таланти се устотява. Така казва приятелят ми Русев.

Сава е чувал за двама много известни Русеви, но Бони не уточнява кой от тях; може би има предвид политика Русев.

– Криза не значи ли „прочистване“, сеньора…

– Наричайте ме Бони, Сава. Непознати, разминавали се повече от два пъти, са познати, които могат да използват малките си имена, когато се срещнат на третия.

– Този е четвъртия, сеньора…

– Бони! Ако е наистина така, тогава те са вече толкова близки, че могат да не говорят само истината. – Доверието е условие, не резултат, Сава. Така казва моят приятел Цанев.

Има няколко известни Цаневи, и всички служат безплатно на обществото, непредвидимо изпаднало в тази тежко удължена криза на морални, етични и прочие ценности; но вместо да уточни кого от всички има предвид, Бони изброява още дузина имена: на фамозни олимпийци от близкото отдавна – всички поизбледнели, но жилави спомени на настоящето. И премълчава – суетно някак – колко се гордее с тези с още много самопредлагащи и се сега приятелства.

Отпива двойна глътка, обръща поглед отвъд прозореца и начева мечтателно разказа за своето детство: отгледано с циганска баница и сълзи на една рано оплакала мъжа си мама; премалели от глад врани врещят премаляло над главите; премаляла и измъчена е върволицата, която тъпче калта след ковчега; едно невръстно момиче бяга – далеч, само по-далеч, крачета, от бездънната пръст на татковия гроб…

Бони вади нова цигара; отказва поднесеното огънче и продължава: черна жажда и жадна тъмнина струят из всичките посоки на световното безсмислие; жажда… всякаква жажда и всякакъв недоимък крачат неуморно до детството й; има и жаден страх, и жадна кал има дори… Ела да се сбогуваш с татко, Бони. Той си тръгва от нас като връстник на Христос.

В офиса е снежно тихо…

Но Сава се обръща: чул е нечии стъпки. Двойната врата е открехната – колкото котката да мине…

– Со-о-фи! Ела! Ела, моето момиче.

Софи скача на писалището и се изпружва до фотографската рамка с кадифения гръб; гледа примижала снимката, която Сава не вижда; почесва едното си ухо и обръща жълтите си очи към портмонето. После се втренчва в посетителя: от тесните й като тирета зеници струи безразлично недоверие.

– Така гледа, но мисли съвсем иначе – обяснява Бони и докато гали котешкия гръб, хвърля око на часовника си. – Нали, бебка?

Котката мърка по-доволно когато мижи, но Сава Росанов е сигурен, че не го изпуска за миг из очи.

– Мисля, че прочетох два-три разказа…

Телефонът стърже. Мобофонът пее и Бони го изключва. Вдига слушалката:

– Да, слушам.

Слуша дълго, преди да затвори казва:

– Запишете си приемен час при секретарката …, да, господине … – Софи извива гърба си високо и заспива докато ляга отново. – Знаете ли, Сава, че за всички аз съм само едно отворено портмоне… И този – тя кимва към телефона – неуморим веселяк търси спонсор за нещо. Но изобщо не ме попита дали има някакво настоение вътре. Както става винаги, нали Софи! Портмонето е спалнята на настоението, Сава.

Софи се е наспала; облизва се и завърта глава към прозореца; примижава секси, и в следващия миг отново сънува.

– Снегът я хипнотизира – казва Бони. – Спомням си един разказ… ако не бъркам, от Едгар По. Какво мислите за хипнозата, Сава?

Сава е благодарен: тя не му е оставила време за мислене и отговор, и кара нататък:

– Гладът хипнотизира. Страхът също. А пък успехът е направо като онзи находчив психоанализатор и евреин от Виена. Какво мислите за успеха, Сава?

Сава е мислил нещичко и по въпроса, но сега…

– Успехът е посредстващата енергия на разумното Аз – препуска по-нататък Бони. – Моето гладно, страхливо и малко „аз“ обаче си мисли, че безсъзнателното пише песните на дъщеря ми; и вашите разкази; и моите рими, Сава. Успехът, нашепва ми то, е посредникът на съзнанието ни за любовта, дълга и за оная определяща всичко наслада, наричана сексуалност. – Бони излъчва контролирана мечтателност. – Той е друго име на предсъзнателното – ако тълкуваме поетично виенския чифут. Като взема предвид реалността на света около нас, успехът отпраща обратно в безсъзнателното страха от глада. Но изпраща в съзнанието страха ни от приятелството.

– Успехът има много приятели. Предполагам, че не липсват и на вас, сеньора.

– Повечето са зловидни. Шошкин ги нарича златовиди – съгласява се, нетърпелива да продължи, Бони.

Сава Росанов никога не е чувал това шипящо име.

– Гледат на мен като на отворено портмоне. Нямам – тя каза, сякаш мери времето в килограми – грам време за четене на ръкописи, но бързам да кажа: вашите разкази ще отпечатам. И знаете ли защо?

Сава Росанов знае, че време за предположения няма и признава късо:

– Не, Бони.

– Защото забелязах, че не се опитахте да претеглите на око тежестта на незакопчаното ми портмоне. Да, това – на писалището. Ще отпечатам сборника ви догодина, защото в момента то е кухо като …, да. А колкото до успеха, нека си довърша мисълта: успехът е хермелиновото наметало на властта. Точно, когато хазната е празна, кралят не бива да го сваля от раменете си: защото то е усмивката на щедростта и целувката на великодушието. Не помня кой го беше казал, защото не мисли ли за стомаха си, човекът забравя такива неща – както зимният вятър забравя топлата есенна вечер …

– Те вятър ли са, сеньора? – възползва се от паузата Сава.

– Кои те?

– Великодушието и щедростта.

– Леден, при това. Те са презрението на властта.

– Към кого?

– Към безсилието на всички просетители, Сава.

Телефонното стържене започва отново, но тя не вдига слушалката: сухият звук придава реална неумолимост на думите й.

Бони става рязка и взема Софи под мишница; когато стигат до открехнатата двукрила врата, я отваря с крехкото си ходило.

– Обадете ми се непременно догодина. Значи, целият проблем е в пантите, казвате – пита тя и подава свободната си ръка.

– По-скоро е във времето, сеньора – отговаря Сава Росанов и й подава своята. – Скърцането им е само гласа му.

Бони Аполо се замисля съвсем за кратко…

После се надига на пръсти и го целува бързо по бузата.

„Великодушието на обещанието е щедро, когато паметта му е къса“ – спомня си Сава Росанов; но не се сеща кой го беше казал.

* * *

Кашлящият портиер е чул стъпките и вдига поглед към стълбището: още не е попитал за огънче, но Сава Росанов вижда незапалената цигара между пожълтените му пръсти; изважда запалката, спира на последното стъпало и щрака: тя пали от раз и му я подарява. Портиерът смуква сухо и благодари: кашлицата изтънява бързо – като дима от цигарата.

– Мисли да вали така до утре – казва и сочи снегопада с очи.

Беше му пожелал успех, преди да се качи при „шефката“.

– Ще издадат ли книгата ви?

– Това ще знам след разговора догодина.

Портиерът вдига рамене и го придружава до изхода.

– Догодина няма вече да съм тук – казва поверително, докато отваря вратата; вън шепне: – Тук се печатат предимно тонове етикети за Китай, господине. Книгоиздаването е само една от детските мечти на госпожа шефката. Стискайте й палци и вие, тя е добра жена. Има да рина сняг до довечера. Със здраве, господине.

– Довиждане – казва Сава Росанов и подава ръка, докато гледа небето. – Отивам да запиша разказа на този измислен от някого снегопад.

– Успех! – пожелава портиерът и хваща греблото.

Някакво жълто такси пърпори горещо и глухо боксува; снежни снопове летят изпод гумите му. Улица не се вижда. Шофьорът моли за едно рамо и Сава не отказва: някъде на десетата лашка го измъкват от ледения коловоз.

– Стана работата – казва шофьорът. – От един час се мъча тука, и никой не ще да спре. Казвай за къде си, приятел.

Сава е забравил; трябва да помисли малко.

– Ще те закарам без пари, човек.

Преди да се качи вдига поглед към прозорците на издателската къща. Но снежната мъгла е гъста и едва ги различава…

Той не знае, че зад един от тях стои Бони А.

Тя гледа след таксито – жълтеникаво слънце, потъващо в бялото царство на самотните й грижи.

Михаел Стомин е роден в Пловдив и живее в Германия от 1975 г. насам. По професия лекар, той пише за собствено удоволствие.

Коментари (1)

- 08-08-2010|Мануела Кръстева – Кристално чист български език

Прозата на този писател е великолепна.Изпълнена е с много хубави изразни средства.Удоволствие е когато се потопи човек в нея.Благодаря Ви Михаел Стомин.

Подивяването на народа

Автор: Боян Манчев

Опиум за масите или безкомпромисна демокрация?

1. За дивотиите ни: подивелият народ и кризата на политическото

Дивотата – или дивотията – на народа представлява своеобразен лайтмотив на особения жанр на българската народопсихология. Там българският народ обичайно битува в две форми – на идилична или на анималистична, бестиална, „природна“ първичност (или „първобитност“, според термина на Иван Хаджийски). Можем да проследим линията на пасторалната идилична идея за първичния народ от Възраждането и Ботев[47] до Иван Хаджийски и Тончо Жечев; от своя страна, „елитарната“ идея за дивия народ се разпростира от Фотинов и Вазов („Елате ни вижте“) до днешната „елитарна“ критика на народа. Общо място на елитарната критика е констатацията на конститутивната за българската „народопсихология“ опозиция между народ и държава – разбирайте, между добрия, невинен, девствен, пред-политически или а-политичен народ и корумпираната, зла, абстрактна и радикално откъсната от народа насилническа държава. Според тази идея, „народът“ се самоидентифицира реторически като радикално различен и изключен от държавата и по този начин действително се самоизключва от режима на „порочното“ политическо (този синдром на колективната психология е обяснен и критикуван в историческа перспектива от Петър Мутафчиев, който го определя като „византизъм“; на свой ред, в забележителния си диалог „Разговорът продължава“ Цветан Стоянов описва баснословното българско не спиращо мърморене като синдром на „котловинната скритост“). Разбира се, народопсихологическите фикции не са отвели критическата мисъл, а още повече политическата, твърде далеч. Но ако пренесем тази конкретна фикция към настоящата ситуация на все по-тотална социална, културна и морална криза, то тя внезапно би придобила обяснителна сила. Защото днес (само)разделението на див народ и суверенна държава (тоест, парламентарно-икономическа олигархия) е идеалното условие за гарантирането на властта на новия режим: безкритичната „маса“ става субстрат на новата власт, тя е необходимият й субстрат, без който последната би била невъзможна (не случайно олигархичният дискурс днес говори не за „граждани“, а за „управлявани“). „Масата“, която псува държавата, да, тази подивяла, изнемогваща и/или издивяваща в петък вечер „маса“ е субстрат на новия режим – той е невъзможен без нейното диво и жадно подчинение на императивите на консумацията. Тази маса е субстрат на кризата, тя колаборира на режима, който я експлоатира.

2. Производството на маса: новото подивяване на народа

Тук обаче се нуждаем от пауза и от критически апостроф, защото тази теза има две възможни продължения – едното е опасно, субстанциалистко, да го наречем (крайно) дясно: според него, дивотата на тълпата е субстанциална, едва ли не генетична (това би била Хобсовата версия). Подобно предположение не би закъсняло да ни отведе до определена форма на социокултурна, а и политическа фобия.

Другото възможно продължение на тезата е критическо и то ще бъде моето. То звучи така: а-критичната тълпа е субстрат само и именно защотопроизводството на тълпа (включващо и съхраняването на тълпата), тоест, производството на субстрат – на маса – е основната задача на днешните нови режими на производство и власт, на днешния парламентарно-олигархичен икономически режим.

Струва ми се, че днес сме свидетели на критическо осветляване на тези фигури именно като фигури и реторически идеологически конструкции. Бих отбелязал в частност една забележителна скорошна публикация – „Писмо до П.„ на Христо Буцев в „Култура“ (бр. 19/2010), според която причината за актуалното състояние на България – състояние на културна, морална и политическа катастрофа, се дължи преди всичко на самопричинения критически дефицит, на радикалното редуциране на критичната маса. Напълно съгласен съм с тази критическа диагноза. Големият критически залог оттук нататък, струва ми се, е в изследването на причините на тази „критическа (само)ампутация“. Тя има структурно обяснение, но то не е само от социокултурен или народопсихологически порядък: то е свързано с установяването – „в глобален и в локален мащаб“ – на радикално нови форми на политическа техника, отговарящи на нови режими на производство и обмен, съответно – на нови социални форми. Новият режим на управление (чийто днешен модел е задаван до голяма степен от доайена на медийния популизъм Берлускони – образец в ред отношения и на Путин, и на Саркози, и на Симеон Сакскобургготски и разнообразните му следовници, а и на множество „лидери“ отвъд границите на Европа), прикриващ се зад кухата реторика на демократичните ценности, свежда идеята за демокрация до реторическа фикция, до производство на „опиум за масите“, осигуряващ тяхното подчинение. В действителност, този нов режим представлява парламентарно-икономическа олигархия, която разчита на формалния механизъм на представителната демокрация, за да обслужва една непредставителна и самообслужваща се власт. Той корумпира именно критическото, размивайки го и всмуквайки го в конформистки мрежи. Условие на възможността му е целенасоченото изкореняване на критическото пространство, което е именно сърцевината на политическото. Но за разлика от авторитарния режим, приключил (недоприключвайки) преди двайсет години, който се опитва да подчини критичната мисъл и позиции чрез насилствени идеологически операции, чрез структурирани механизми на контрол, то днес изкореняването се постига чрез производството на механизми на (само)подчинение, които ще нарека с необходимата в случая емфаза производство на тъпота. Изличаването на критическото се постига чрез производството на тъпота.

Какви бяха конкретните български механизми за ампутацията на едва артикулиралите се критическите органи (и на едва зародилото се свободно публично пространство), довели до актуалния радикален дефицит на критическо, който е основа на кризата, според диагнозата на Буцев? В никакъв случай нямам намерение да наливам вода в мелницата на параноидните митове за глобалната конспирация на глобалния капитал, които само биха оневинили криминогенния локален „елит“. Но нека все пак да припомня известния ни до болка факт, че решаващ принос за критическия колапс на българското публично пространство имаше налагането на набор от структурно определими като „глобални“ икономически механизми: на първо място, компрометирането на едва зародилото се публично пространство чрез разпродаването на ключови медии (според съветите на вещите експерти на глобалните институции на глобалния капитализъм от типа на МВФ), което бързо ги редуцира до трибуни на политикономически интереси. В по-широк смисъл, новите хегемонни медии станаха олигархични механизми за произвеждане на тъпота – да не забравяме, че собственици на онези от тях, които имаха огромен принос за подмяната на критиката с шоу, включително редуцирането на политическото до шоу по берлускониев почин, бяха купените от глобални групировки медии. Ще се съгласите ли, ако кажа, че симбиозата между глобални олигархически структури, нуждаещи се от производство на глобална маса и тъпота, както и от глобални фантазми, продаващи стоки в глобален мащаб, и местни, подивели от главозамайването на властта олигарси-узурпатори на публичното благо, е въпиюща „специфика“ за българската ситуация?

И така, ако народът е затъпял или подивял, то това не е защото той е стигматизиран от своя произход или от своя ген. Той е „див“, защото е „подивен“ или „вдивен“ и затъпен, защото критическият му орган е ампутиран. Тоест, днешната криза е резултат на апроприирането на критическото. Масата е подивяла не защото е субстанциално дива, а защото дивотията й е произведена чрез бруталната ампутация на критическите органи: ампутация, която може би е другото име на цялата модерна политическа история на България. В този смисъл това, което доксичният елитарен език нарича „див“, не означава нецивилизован, а, напротив, твърде лесно „цивилизоващ“ се, тоест, оставящ се твърде лесно, инертно, безкритично да бъде формиран от униформени модели – в случая от най-дивата и бестиализирана форма на американоидния „глобален“ капитализъм: „див“ означава непритежаващ критически рефлекс и дистанция спрямо агресивно наложения му чрез медийно-рекламни техники модел, в който той е опакован като в пашкул.

Тоест, именно производството на тъпота – радикална форма на биополитическа процедура на контрол – позволява свеждането на колективния политически субект, наречен „народ“, до неартикулирана тълпа или маса – тоест, до субстанция-ресурс на експлоатацията. Така народътподивява – превръща се в конгломерат от атомизирани партикуларности, чието единствено общо е насаденият му униформен модел, произведената, за да бъде продадена, форма на живот. Така се утвърждава една глобализирана структура на еквивалентността, която анихилира различието: формите на живот са редуцирани до стока, която се планира, измерва и подлага на техники на контрол. Животът вече не е само субстрат на икономическото, а негов краен продукт. С други думи, съвременният капитализъм е радикално нова форма на производство, той е биокапитализъм. Биокапитализмът произвежда и продава форми на живот, модели на субективност като типизиран продукт, присвоявайки по този начин пространството на критическото и пространството на творческата потенция на сингуларните форми на живот, пространството на ставането-субект на формите на живот, тоест, собственото пространство на политическото – пространството на въ-образяването на форми на общо съществуване.

С други думи, ако модерните суверенистки режими се опитват да експулсират кризата, субстанциализирайки я като радикална другост, като външна на политическото, експулсирайки я като бяс на дивата тълпа, като побесняло множество (такава е парадигматичната теза на Томас Хобс), то днешният биокапитализъм присвоява кризата, тоест критическото, като инвентивност на капитализма, като инвентивност на асимилираните форми на живот. Но днес перверзният или медийният „поп-капитализъм“, Берлускониевият капитализъм на сапунената опера подивява все повече и повече, бруталността на отсъствието на идеология се материализира физически като бруталност без идеология, като архаична бестиална бруталност: като изличаване на другия, като редуциране на другия до дива субстанция (помислете за уродливите биополитически практики, чрез които италианската държава третира идващите от юг по море африкански емигранти или идващите от изток роми).

3. Борбата за политическото

Производството на дивотията или тъпотата като маса има в крайна сметка една единствена цел: да задуши празното пространство, където се осъществява колективната субективация, да я направи невъзможна. То налага принципа на минимална съпротива – тоест, в термините на Шантал Муф, редуцира пространството и възможността на политическата борба. Експулсирането на борбата позволява унищожаването на критическото пространство на политическото – условие за налагането на един привидно аполитичен режим на експлоатация.

Така, в заключение, стигаме до въпроса за възможността за съпротива на формите на живот и следователно за политическа борба в тази същностно трансформирана ситуация. С други думи, до въпроса за необходимостта от „нови оръжия“[48]. Може би ще ме попитате: не е ли метафората „оръжия“ опасна? Разбира се, че става дума за метафора: „оръжията“, за които говори Дельоз, са нови критически оръжия. Но метафората в същото време съживява политическата потенция на критическото: критическата мисъл, критическото действие са оръжия. Те са необходими в режима, в който живеем. Защото да твърдим, че живеем в режим, който отхвърля репресията и насилието, би означавало да се доверим на измамната реторика, с която този режим легитимира узурпацията на властта, означава да се опияним с „опиума за народа“. Това е реториката на циничния разум или суверенност. Да твърдим, че живеем в юридико-политически порядък, който изключва насилието и прилага безрезервно принципите на правата на човека, който защитава безрезервно гражданите чрез закона, би било проява на опиумна наивност или на обикновено лицемерие: разбира се, насилие има и то е вездесъщо, то е структурно. Не става дума за общоизвестния постулат на Макс Вебер, според който Левиатанът на държавата е монополист на легитимното насилие; става дума за това, че въпросният порядък създава режим на контрол и толерантност към насилието или директно прибягва към него, за да гарантира устойчивостта си.

И все пак, „дивият народ“, който мърмори срещу държавата, защото нямал или по-скоро защото е насилствено лишен от капацитета да участва в структурите на „представителната демокрация“, може би, въпреки всичко, е съхранил критическата си интуиция: може би големият проблем е не че липсва критически потенциал за вписване в представителната либерална демокрация, а че противникът не е разпознат ясно, че той не е разпознат политически в точния смисъл. А основният противник в крайна сметка е може би именно държавата, тоест структурата, която е условието на съществуване на режима на експлоатация, свеждащ народа – не някакво субстанциално историческо племе, а колективния политически субект – до нерепрезентирана маса (в този смисъл, да, държавата не е политическата форма, която гарантира свободата и демокрацията; тя гарантира единствено неограничената свобода на дивия „свободен“ пазар и упражняването на неговото насилие). Може би, въпреки всичко, дивият „бесен“ народ, стигматизиран от времето на Хобс до днешната елитарна критика, отказва да субстанциализира идеологическия призрак, реторическата протеза на демокрацията; той не иска да се опияни с новия „опиум за народа“, достатъчна му е цялата телевизионна нищета на съществуването му.

Не, не идеализирам като Ботев, Хаджийски или Жечев девствения непорочен народ, който се съхранява в своя първобитен аполитичен пашкул. Но вярвам, че неартикулираната „тъпа“ съпротива на множеството е единственият възможен потенциал на критическо политическо действие, на една безкомпромисна и истинска демокрация.

Ето защо народът има нужда от критически оръжия, чрез които да изяви латентната си съпротива. „Нови оръжия“ означава нови форми на колективна, полемична, агонална субективация: нови форми на политическо, тоест, общо съществуване – нови критични форми на общото. Днешният критически политически императив е императивът на творчеството: в епохата на „креативния“ капитализъм политическото въображение на новия субект трябва да бъде по-бързо, по-мощно, по-безкомпромисно. Затова предлагам в заключение да мислим, отвъд опозицията „подивяло множество“/“критически елит“, за едно критическо множество. Критическото множество няма за цел да именува нито интелектуален елит – тоест, социално привилегирована група на обществото, нито някаква смътна абстрактна или езотерична група на рицари на духа. Да, критическата маса е може би недостатъчна, да, тя е със сигурност недостатъчна, тя е почти незабележима; демографски погледнато, тя е нищожно малцинство. Но същевременно само критическото пространство може да удържи (конститутивните политически) принципи: както принципа на нередуцируемото различие на сингуларностите, така и принципа на общото (благо), тоест на множеството. Затова критическата маса не е маса: тя не е нито хомогенно малцинство (а още по-малко болшинство), нито изключен хетерогенен елит. Критическото е самото пространство на множеството; то е възможно и гарантирано само там. Множеството е конститутивно разрастващо се, умножаващо се: то не е субстанция, а процес, критическа операция.

Разбира се, това е утопичен хоризонт. Но той е критичен утопичен хоризонт, тоест, хоризонт на утопия, чиято цел е да мобилизира критическо действие. Критическото пространство не е абстрактна категория; то е пространство на действието.

Критическото множество е това, което артикулира критически императив: то е призвано да се бори за освобождаването на множеството на „народа“ от масата на подивялата, видиотявана тълпа, обслужваща олигархичните режими на съвременния биокапитализъм. Борбата за общо благо е борба за народа – за един народ, който не е тук, който същностно липсва, но който се появява с критическото полемично действие на всеки един от нас. Политическата задача на критическото множество е критическата демокрация на един свръх критичен хуманизъм.

Бел. ред. В основата на този текст е изложението на Боян Манчев от двудневния академичен форум „Политиката като борба? Власт и легитимност“, провел се на 8 и 9 юни в София, което той по-късно подготви за печат във вестник „Култура“.

Източник

Боян Манчев (род. 1970) е български Философ и културен теоретик. Директор на програма и вицепрезидент на Международния философски колеж (Париж), той преподава и в НБУ, СУ и Берлинския университет за изкуства.

Коментари (6)

- 12-08-2010|Optimus – За сложните и прости неща в живота

Авторът определено умее да мисли но,за съжаление, не умее да пише. Нещо което може да се каже с две думи няма смисъл да се изразява с двеста, половината от които чуждици или познати само на тясна специализирана аудитория. Все пак може би това е следствие от целевата му аудитория която едва ли е била този блог.

Изложените тези са разбира се напълно вероятни и възможни, но и те не са нови а се коментират доста време в Западна Европа. Изглежда алтернативата на „подивяващия” капитализъм се оказва религията (основната оръжейна теза на ислямистите) или някакво друго бягство от реалността като алкохол или наркотици (а в последно време и Интернет).

Аз предлагам обаче ние да се борим по българския начин от края на 19и век – да правим повече бебета. А също така да укрепваме приятелствата си и то съвсем безкористно. И току-виж сме изплували.

А сега отивам да си пийна послушно аспирина…

Един от множеството (E Pluribus Unum)

- 13-08-2010|Ivo Dimitrov – Подивял народ или интелектуален инфантилизъм

Всъщност сътоянието на народа, масата, тълпата /нмт/ е форма на отражение на елита.

В частност-интелектуалният.

Защото нмт просто възпроизвежда по по-непосредствен начин моделите на поведение и консумация именно на елита.

И истинският проблем е в инфантилизацията на интелектуалният елит. Защото въпросният елит може и да критикува и да се самоопиянява от критиката си, но тази критика е импотентна. Защото освен да кажеш „Това е лошо“, трябва да кажеш и КАК РЕАЛНО може да стане по-добре. И когато това го няма и го няма защото е ТРУДНО и/или непопулярно то и критиката става безмислена. Своеобразна поза. Но и самите критици -подсъзнателно- го знаят.

И намират причината – естествено вън от тях – народа е прост, а управляващите – алчни тъпаци...

- 15-08-2010|Гост

Тая статия става за илюстрация на Оруеловия анализ на езика, не е лошо Златко да сложи там един линк. Няколко банални констатации, които, обилно напудрени с учени думи и не особено смислени, но много сложни словесни конструкции, зазвучават дълбоко научно.

- 18-08-2010|Кентафър

Ще цитирам един теософ от близкото минало:

„Християнството също може да бъде пътят, но не ако се християнизирате, а ако се христосизирате!“

А иначе има и попове и клисари и звънари и миряни и оглашени и още н'амси к'ви – всеки със своята си мания ... и само единици са в гетси-мания ...

- 19-08-2010|Надежда Александрова – Браво

Чудесен, задълбочен анализ на ситуацията, в която живеем и тъжно-злобни и агресивни коментари.

Моето впечатление от този текст на Боян Манчев в сравнение с други негови текстове, които съм чела е, че той е постигнал точно пределна яснота на тезата си, както и на визията си за работа върху проблема.

Той е млад учен с европейски опит, с бъдеще, и аз от сърце му желая успех.

- 10-08-2012|Атанас Кръстев – Дивотата е природен феномен

Много приятно четиво. От неговия „утопичен критичен хоризонт“ извира увличаща искрена надежда. Ето защо, със съжаление ще изразя своя скепсис.

Струва ми се, че в изложената теза за вторичното ни подивяване е заложено невярното предположение, условието за някаква изцяло ръководна, креативна, инициативна роля на политическата олигархия в обществения живот, което само по себе си отрича тезата за народа-жертва, когото вторично са „вдивили“. Че държавата може ненасилствено да държи и контролира т. нар. критически органи на обществото. Критически органи може да развива само достатъчно „субективизирано“ общество. А това ми се струва необратим процес. Като раждането. Можеш само да спреш процеса, но не да го обърнеш. Обществото не се субективизира, пресубективизира и особено десубективизира „отвън“. То се автосубективизира веднаж за винаги. Ако е изградило годни критически органи, никой не може манипулативно да му ги отнеме. Може само насилствено, но пак тоталирарният опит поне в други страни доказва, че не се постига пълно унищожение. Така че тезата за режисираното масово отъпяване ми изглежда пресилена и някак много ласкателна за нашата първична биомаса.

Най-ценно ми се струва наблюдението за необходимата критична маса от критичност и субектност, която не ни достига. Има отделни елементи и форми на тяхната висока изява, но е вярно, че една птичка пролет не прави.

Ако има някаква манипулация, в нашия случай най-многото, което може да прави самонастанилата се крадлива върхушка, е да възпроизвежда съществуващата дивотия и да си краде на спокойствие. И това е естествен процес – като имаш работа с тесто, единственото, което можеш да го правиш, е да го месиш, от него скулптура на става. Затова и у нас властта единствено се узурпира, защото при дивотията тя само се взема и най-много да се наследява. Тук няма кой да ти я даде.

В края на краищата, дивотията е първично природно състояние, а не вторично. Проблемът е дали има общи закони за превръщане на дивотията в цивилизация или си има вечни дивотии, каквато ми изглежда нашенската.

Живот в японската зима

Автор: Леополд Федермаир

Ги Ферхофщадт, бивш белгийски министър-председател, предупреди в неотдавнашно интервю за опасността от „японска зима“ в Европа. Ако не се предприемат необходимите икономически реформи, предстои дълъг период на стагнация. „От петнадесет години насам в Япония няма почти никакъв растеж поради липсата на модернизация.“ Японците изглежда са свикнали с тази липса. Но до каква степен става дума за липса? Как и какво трябва да модернизира страната, която от сто и петдесет години насам демонстрира изключителна способност за модернизация и обновяване, но същевременно е доминирана от много силни тенденции към скованост? Дали не е възможно кризата просто да се направлява, дори да се превърне в дългосрочен начин на живот? Необходим ли е растежът? До нарастване броя на населението през следващите десетилетия тук няма да се стигне. Готовността за създаване и отглеждане на деца ще си остане ниска, а приток на емигранти както в Европа не се очаква. Защо тогава да расте икономиката, след като хората стават по-малко? Дали японците не дават нещо като добър пример за една пренаселена планета?

Вариациите не „Не“-то

Японците са много предпазливи при употребата на думата „не“, те я смекчават чрез всевъзможни допълнителни изрази. Голямото НЕ почти не се среща в японската история. За разлика от Европа тук не е имало революции, обхващащи големи части от населението. През последните петнадесет години също не се забелязва някаква особена съпротива срещу личните загуби. Намаленията на заплатите биват приети безмълвно, на непроменливи цени хората също са свикнали: тук-там нещо става по-евтино, понякога и по-скъпо, особено продукти, които зависят от внос (петрол, зърнени храни). Ако човек отиде в неделя по магазините или търговските улици, навалицата е същата както преди. Спомням си аржентинската криза отпреди десет години: призрачно празни магазини, истерични демонстранти по улиците, крещящи „всички да се махат“. Японците не говорят за политика, демонстрациите нямат някакво особено значение тук. „Близостта на политиците до народа“ се симулира, народът не желае нищо друго освен симулация. А междувременно продължава да консумира. Това е задължение и удоволствие, което той приема – с удоволствие.

И, разбира се, продължава да работи; радва се, че му е позволено да работи. Фирмите се опитват да избягват уволнения. На върха на финансовата криза преди една, две години, е имало и временна работа, например при Мазда. Такива неща узнавам от студентите в университета в Хирошима, които ми разказват за ежедневието на семействата си. Но масови уволнения – не. Големите фирми, например авиокомпанията Japan Airlines, получават поддръжка от държавата. В Япония виждам сътрудничество между частни и държавни фирми, например между железопътните фирми в големите градове. Това функционира без каквито и да е проблеми.

Тичайки подир работата

Спомням си за разговора в една вече не съвсем комунистическа европейска страна малко след промените. Събеседникът ми счупи един молив на две, за да ми обясни защо комунизмът не може да функционира: „Онова, което е общо, мога и да го счупя. За собственото обаче ще се погрижа добре.“ Така просто изглеждаше всичко. В Япония обаче хората се грижат за всичко, независимо от това дали то им принадлежи или не. Японците, както установих с удивление в началото, тичат подир работата си. Пощальони, метачи на листа, келнери, чиновници – всички тичат. Това поведение не насърчава с необходимост самостоятелното мислене, а и производителността в Япония, където перфекционизмът означава педантизъм, не е особено висока. То обаче насърчава идентификацията с дейността, която е била зададена някому.

Консумацията и продукцията (най-вече под формата на услуги) продължават да се развиват, напук на всички кризи. От макроикономическа гледна точка, що се отнася до планирането, ако някъде липсва работа, тя просто бива „създавана“. Почти цялото крайбрежие на Япония, също и по множеството малки острови, е укрепено със стени, една цунами никога не може да причини тук щетите, които причини през 2004 г. в югоизточна Азия. Реките са изправени и регулирани, множество планински склонове са бетонирани, за да се предотвратят сривове, дори и най-малките улички между оризовите полета са асфалтирани. А освен това всичко се поддържа и обновява непрекъснато. Детските площадки, на които ходя с дъщеря си, бяха изцяло обновени поне по веднъж през последните три години.

Доведена до блясък

Вярно е, че в туристическите центрове в планините, построени през осемдесетте години, днес могат да се открият признаци на занемаряване: улици с дупки, лющеща се боя, ръждиви перила. Но като цяло Япония все още изглежда като „облизана“ и докарана до пълен блясък. Това поведение отговаря на един обусловен от историята манталитет, според който постоянното обновяване е служба пред нещата и природата. Шинтоисткият храмов комплекс в Исе, една от най-старите и най-важни светини в Япония, бива построяван отново по образец на оригинала на всеки двадесет години.

Другият важен аспект на неспирната заетост е уважението към услугите. Обичаят да се поставят кондуктори в трамваите отдавна е изчезнал в Европа, техническото развитие го е направило ненужен. Разбира се, в Япония техниката е не по-малко напреднала, но професията на кондуктора, който се грижи не толкова за продажбата на билети, колкото за обявяването на различни информации и благодаренето на пътниците, продължава да съществува. Унгарският писател Ласло Краснахоркаи описва в новела от Япония поклона на един кондуктор пред празния влак, който току-що е отпътувал. За един японец подобна сцена изобщо не заслужава внимание. Човекът си върши работата, независимо от това дали във влака има пътници или не. В този жест може да се види един вид мистично преклонение пред празнотата, но също и символ на онова безпроблемно функциониране, чиито изпълнители хората тук стават доброволно и най-често с гордост.

Неотдавна се изкачих с асансьора в телевизионната кула в Нагоя. Пред вратата стояха три млади дами в униформи, в самия асансьор още две, от които едната натискаше копчетата, а другата даваше обяснения, които сигурно повтаря всеки ден поне стотина пъти. На всяка, дори и най-малката строителна площадка, в тази обсебена от мисълта за сигурност страна, се намират множество хора в униформи, които предупреждават минувачите за опасността, размахвайки насам-натам червени и бели знаменца. Магазин без продавачи, които да ви помогнат със съвет – в Европа вече почти правило – е немислим в Япония. Подобна практика няма да бъде приета от клиентите дори и ако чрез нея цените се намалят наполовина. Всички тези обичаи допринасят за сигурността на „заетостта“. Което не означава, че всички работещи са социално осигурени. Повечето от споменатите професии са arubaito: хората при тях работят на минимална часова заплата. Почти всички пазачи на строителни площадки и паркинги са в напреднала възраст. Разбира се, пенсионните проблеми на едно застаряващо общество не могат да бъдат решени по този начин, но поне кризата може да бъде направена по-поносима, още повече, че хората тук така или иначе не се разделят лесно с някакво полезно занимание.

Функционираща планова икономика

Един икономист каза следното по време на лекция във Виенския университет: „Япония е единствената страна с успешна планова икономика, но ние не знаем как функционира тя.“ Шеговито звучащият афоризъм е напълно сериозен. Който е живял по-дълго време, започва да усеща как функционира всичко това. То зависи от един трудно изчислим, а още по-трудно изменим фактор – човекът. Готовността на хората да се подчиняват на едно по-голямо от тях цяло не е етнически вродена, разбира се, но тя все пак се е оформила в течение на много дълго време. Комунистическите системи на европейския изток трябваше да се борят с един „човек от вчера“, когото идеолозите искаха да оформят отново. Това доведе до държавно-терористическа принуда, която в края на краищата доведе системата до колапс. В Япония принудата е приета доброволно; една само-принуда, от която едва ли някой е в състояние да се отърси.

Култивирани бездомници

Жертви има, изключени и изпаднали от обществото хора. Но в сравнение с Европа техният брой е малък. Дългосрочното съществуване от arubaito идва нанагорно за мнозина. Двадесет и пет годишният амок-убиец, който през 2008 застреля седем души в Токио, е живеел от краткосрочни работи и прекарвал времето си във видеоигри. Много от младите хора изобщо не искат да започват работа след завършване на училище, те просто биват изхранвани вкъщи и не правят особено впечатление. В големите градове се виждат бездомници из парковете и под мостовете, често в сини палатки, които те са превърнали в порядъчни жилища – с метла и лопатка пред вратата, моля събувайте си обувките. Често съм виждал бездомните да четат книги или да решават кръстословици. В Европа бездомните са човешки развалини. Пред гарата в Нагоя наскоро видях един, който ми се стори направо шик – с поддържана сива брада, яке с качулка, чисти баскетболни кецове, малко хип-хоп. Седеше на стълбите, до него две големи пластмасови торби, четеше вестник и изглеждаше така, сякаш по някакъв начин все още се държи.

Източник

Леополд Федермаир (род. 1957) е австрийски писател и преводач. Той живее и преподава в Япония.

Залцбургски дневник

Автор: Федя Филкова

Понеделник, 21 юни 2010

Понеделник е прекрасен. Не само защото е начало. Начало на седмица, през която продължавам да съм в отпуск, да съм в Залцбург и да разполагам с времето и с мислите си.

Дори сивият цвят на облачното небе не е в състояние да хвърли сянка върху ярката красота на Залцбург – фасадите и на старите, и на новите сгради греят във всички цветове на дъгата, наситеното зелено на разлистените дървета и на прясно окосената трева в градините и парковете изпълва погледа с топлина, скалистите хълмове с кули, замъци и стени се издигат посред града като кулиси на представление, което се играе вече хилядолетия, а привечер пурпурно осветената вода на реката Залцах тече през тялото на града като негова кръв.

Ако трябва да измислям река, ще е точно такава – нито голяма, нито малка, и ще я сложа да тече точно тук – всеки град трябва да има река, за да може да се оглежда и да вижда лицето си.

Залцбург се оглежда в реката си от векове. Едва ли са много градовете, където историята продължава да живее редом, заедно с настоящето, по един толкова автентичен начин! (Тук изобщо не говоря за изнесените на показ и продажба от съвременната туристическа индустрия безчетно количество изфабрикувани парчета история под формата на какво ли не, все по-агресивно и по-безвкусно. Дори и Моцарт не само че не е пощаден, но тъкмо обратното – консумативната ни епоха продължава да го дъвче с такава наслада и похот, че неволно се сещам за гръмогласния нервен смях на гениалния композитор във филма на Форман.)

Има друг Залцбург, където миналото и историята не са за продан, а са част от нас, от нашата европейска история, и то не само Залцбург на музиката, но и Залцбург на литературата. Тъкмо този Залцбург е и моят град през тези дни, градът на Георг Тракл, Стефан Цвайг, Хуго фон Хофманстал, Херман Бар, на всички тези големи австрийски поети и писатели, с чиито книги живея сега тук – Ингеборг Бахман, Паул Целан, Томас Бернхард. Всички те, вече мъртви, „светът от вчера“, както е казал Стефан Цвайг, но какво е „светът от днес“ без света от вчера.

Вторник, 22 юни 2010

„Аула Библиотеката“ на Залцбургския университет с прочутия Фюрстталерски земен глобус, носещ името на създателя си Йозеф Якоб Фюрстталер (1730-1775), възниква през 1658 г. по идея на тогавашния ректор на университета Щаделмайр и до днес е една от най-красивите зали в града – разпрострялото се тъмно дърво на оригиналния столетен дърворезбован таван закриля като с чадър хилядите томове огромни книги, запълващи от горе до долу стените на библиотеката. Почти е невъзможно да държиш в ръце тези наистина невероятно големи и тежки книги, предимно теологични, философски и научни съчинения, явно тогава четенето е било не само духовно приключение и наслада, но и чисто физическо усилие – няма как с такава книга да легнеш в леглото и да четеш.

За всичко това си говорим с проф. д-р Карл Мюлер, ръководител на германистиката тук. Под негово ръководство, съвместно с центъра „Стефан Цвайг“ към университета, се провеждат вече от няколко години и т. нар. „Стефан-Цвайг-Поетически лекции“ – през тази година лектор беше изключително интересният украински писател Юрий Андрухович.

И тъй като днес явно ми е щастлив ден за разговори с професори, малко по-късно се виждам и с проф. д-р Ханс Хьолер от Залцбургския университет, един от най-авторитетните австрийски германисти и най-добрият познавач и интерпретатор на творчеството на голямата австрийска поетеса и писателка Ингеборг Бахман (1926-1973). Той е и един от издателите на тома с кореспонденцията между Ингеборг Бахман и Паул Целан под заглавие „Времето на сърцето“, който ние с проф. д-р Ана Димова от Шуменския университет превеждаме на български.

Въпросите ми към проф. Хьолер, свързани с нашия превод, са много, но днес говорим главно за новата му германистична сензация – той е издател на току-що появилия се „Дневник от войната“ на Ингеборг Бахман, който тя си води през последните месеци на 1944 г. до юни 1945 г.

Дневникът на Бахман за тези последни дни на войната и за първите дни на мира в дълбоката австрийска провинция, от която 18-годишната бъдеща прочута поетеса иска да избяга ден по-скоро, защото, както тя пише: „ Аз няма какво да правя тук, тук няма какво да науча.“, лично за мен е изключително вълнуващ и с тази невероятна радост от настъпващия мир:

„Това е най-хубавото лято в моя живот и дори и да стана на сто години – това ще останат най-хубавите пролет и лято. Мнозина казват, че от мира не се забелязвало толкова много, но за мен това е мир, мир! Хората са така ужасяващо тъпи; нима са очаквали, че след една подобна катастрофа, още на другия ден ще настъпи раят и всичко ще тръгне по мед и масло! Че англичаните си нямат други мисли, освен да постилат пътя ни с рози? Боже Господи, та кой само преди няколко месеца можеше да си помисли, че изобщо ще оцелее! Сега всеки ден отивам в Гория, сама, за да мога да си мечтая, да си мечтая на свобода! Ще следвам, ще работя, ще пиша! Да, аз живея, живея. О, Боже, да бъдеш свободен и да живееш, дори без обувки, без филии хляб с масло, без чорапи, без, ах, няма никакво значение, прекрасно е!“

Сряда, 23 юни 2010

Залцбург, за разлика от нашите български градове, обича поетите си. Любовта, която Залцбург засвидетелства към поета Георг Тракл (1887-1914) – в немскоезичната лирика на ХХ век Тракл е сред най-големите, най-своеобразните, но и най-трагически фигури – почти се равнява на любовта, с която поетът е възпял своя роден град и неговата скрита синя печал. На общо осем места из града могат да се видят поставени плочи с гравирани на тях стихотворения на Тракл, а музеят в родната къща и архивът на поета са образец за съхраняване на културното наследство от следващите поколения.

Но аз искам да разкажа тук за „ходенето“ си по следите на едно стихотворение на Георг Тракл.

Седим с моя приятел, писателя Клеменс Ренолднер (тук отварям скоба, за да кажа, че той е един от най-прекрасните хора, които познавам, великолепен германист, известен литературен критик, самият той много добър прозаик, директор на центъра „Стефан Цвайг“ към Залцбургския университет, същевременно изключително артистичен човек!), в заведението „Триангел“ точно срещу залата на Залцбургските музикални тържества.

Разказвам на Клеменс за разходката си до Линцергасе в търсене на аптеката „При белия ангел“, където, след като напуска гимназия, Тракл е принуден да работи три години като стажант, за да може да се запише да следва фармация, описвам му как съм изиграла своеобразен „моноспектакъл“ – нарочно, пред погледите на недоумяващи минувачи, предимно туристи, които ме връхлитат от всички страни и се чудят навярно защо не се помръдвам, аз стоя и преписвам с молив в бележника си дума по дума стихотворението „В тъмното“ на Тракл от плочата, която е поставена под главата на белия гипсов ангел. „Театралните“ ми усилия накрая се увенчават с успех – когато привършвам с преписването, до мен вече стоят още няколко човека, любопитни какво толкова е написано на стената, че аз така усърдно го преписвам, и започват и те да четат стихотворението.

Подавам на Клеменс листа с преписаното стихотворение на ръка и го питам как трябва да се разбира първият стих – EsschweigtdieSeeledenblauenFrühling.

Според немската граматика, буквалният превод би трябвало да гласи: „Душата кара синята пролет да мълчи.“. Опитвам се да обясня българския глагол „смълчава се“, но той е само възвратен, няма как да се каже „Душата смълчава синята пролет“, или пък точно така трябва да се каже.

Разказвам му, че и проф. Карл Мюлер, и д-р Ханс Вайхселбаум, дългогодишният уредник на музея на Георг Тракл и един от най- добрите познавачи на творчеството му, също не са могли да ми дадат докрай ясен и категоричен отговор – тълкуванията са различни и много.

После се прибирам и превеждам стихотворението – иска ми се и преводът да съдържа тези различни тълкувания.

В тъмното

Смълчава душата синята пролет.

Под влажните клони на вечерта

потъна изтръпнало челото на влюбените.

О раззеленяващият се кръст. В тъмен разговор

се познаха мъж и жена.

Покрай гола стена

броди самотният със звездите си.

Над лунноосветените пътища на гората

потъна дивата местност

на забравен лов; поглед на синева

струи от разпадащи се скали.

Четвъртък, 24 юни 2010

Днес ми е ден, който прекарвам в кафенетата на Залцбург.

Австрийските кафенета са прочути, това не са просто заведения, в които човек само може да поседи и да си почине, да пие кафе и евентуално да изяде горещо парче от сякаш току-що изваден от фурната ябълков щрудел. Както пише Стефан Цвайг за виенското кафене, но това с пълна сила важи и за залцбургските кафенета, кафенето тук е „особена институция“. Самият Стефан Цвайг през годините, в които е живял в Залцбург, редовно е посещавал кафене „Базар“ на брега на Залцах и винаги е седял на „неговата си“ маса – втората в дъното на големия салон на кафенето, откъдето е можел да наблюдава както всички посетители, така и реката навън през големия прозорец от дясната си страна.

Тъкмо за кафене „Базар“, поне така се твърди, е и прочутото шеговито определение на австрийците какво всъщност е кафене – „Човек не си е вкъщи и въпреки това не е на открито.“

Днес аз обаче седя тъкмо на открито, на терасата на кафенето, слънцето като никога през последните дни се е показало и топли толкова приятно, всички маси за запълнени докрай и лицата на всички посетители са леко вдигнати нагоре, като антени, за да улавят и най-незабележимите слънчеви лъчи.

След този необичаен подарък, „залцбургско слънце“ се премествам в другото ми любимо, не само на мен, кафене от другата страна на реката, в стария град, в дъното на така наречения „Стар площад“ – кафене „Томасели“, което съществува от 1703 г. и в което, както разказват и до днес, се е отбивал самият Моцарт.

И тук сядам на една маса отвън, защото денят продължава да е топъл – няма нищо по-приятно от това да пиеш кафе сред множество непознати хора.

Поръчвам си „меланж“, прочутото австрийско кафе с мляко, и започвам и аз като „австрийка“ да чета вестник. Преглеждам литературната притурка на германския седмичник „Ди Цайт“ и вниманието ми е погълнато от една голяма рецензия на Йенс Йесен, посветена на последната книга на Криста Волф и озаглавена „До ръба на добродетелта“. Изключително точна, безпощадна рецензия за най-добрата писателка от ГДР някога, която и аз много обичах. Миналата събота в австрийския вестник „Ди Пресе“ Клеменс Ренолднер също имаше цяла страница за тази последна книга на Криста Волф, разликата в написаното от него е опитът му наистина да се опита да разбере сложната, превратна съдба на една писателка, останала „ без страна“, но запазила езика си – прекрасен е цитатът на Валтер Бенямин, с който Ренолднер завършва рецензията си – „да се изложиш на бурята“ на историята!

Мисля си за всичко това, когато към масата ми се приближава една възрастна, наистина възрастна госпожа, поне осемдесетгодишна, но истинска дама – типична австрийка, много елегантна в светлия си летен костюм, с прекрасен тъмнозеленикав гердан от малахит и кремава лятна шапка с панделка. Пита ме дали може да седне, тъй като всички други маси са заети докрай и се настанява с радостта на човек, комуто предстои удоволствие от живота. Поръчва си и тя меланж, избира си голяма шоколадова торта от таблата на момичето, което постоянно обикаля масите в кафенето и предлага най-различни сладкиши, после донася наведнъж поне пет вестника и започва да чете, като от време на време вдига усмихната поглед и разглежда посетителите. Разбърква кафето си с лъжичка, след като е изсипала всичките си пликчета захар в чашата, мило ме поглежда и пита:

– Мога ли да взема и вашата захар, видях, че вие пиете кафето си без захар, а аз съм си просто такава – сладка, сладурана!

Когато после й казвам довиждане и й пожелавам приятна вечер, ми се приисква да й благодаря за радостта от живота, но знам, че тя това го знае и само широко й се усмихвам.

Петък, 25 юни 2010

Петък е ден за недовършените неща през седмицата.

В моя случай – непременно трябва да отида още веднъж на изложбата на Макс Ернст „Кошмар и освобождение“ в залцбургския Музей на модернизма.

Още тогава, след откриването й на 12 юни, прекарах няколко часа из просторните зали на тази невероятно красива и модерна галерия на хълма Мьонхсберг, после излязох с леко зашеметена глава и препълнен, преливащ поглед от видяното – след Рьоне Магрит, Макс Ернст е може би другият голям художник на ХХ век, който непрекъснато е търсел в картините си да изобрази Поезията.

Изложбата е почти ретроспективна за цялостното творчество на този прочут сюрреалист, редом с рисунките и картините с различни видове колажна техника и едни от най-известните му живописни платна, в галерията са изложени и няколко от скулптурните работи на Макс Ернст.

Цялата изложба обаче би могла да мине под мотото „Макс Ернст и книгата“ – творческото и житейско приятелство на Макс Ернст с такива големи поети, като Ханс Арп, Пол Елюар, Рьоне Кревел, Антонен Арто, Бенжамен Пере, Жак Превер, е родило шедьоври не само за живописта и за поезията, но и за книгата.

„Той рисува не само това, което вижда пред себе си, но и това, което вижда в себе си.“ – това определение за Макс Ернст би могло да бъде определение и за всеки голям поет.

Бих отишла да видя тази изложба и трети път, този път само заради една единствена картина, озаглавена „Гората е заключена“. Бих я нарекла „най-екологичното“ произведение, което съм виждала напоследък, ако по този начин не профанизирах тази отворена магичност, която излъчва „затворената“ гора с нейните ръждиви, като засъхнала кръв, бои.

Събота, 26 юни 2010

Съботата е ден за разходка.

Държавният театър в Залцбург също предлага разходка из града, но малко по-особена – „Разходка със Стефан Цвайг“. Своеобразната „театрална“ постановка с кулиси на живо из улиците на Залцбург се оказва незабравимо преживяване. На обиколка по „стъпките“ на Стефан Цвайг ни повежда „първата му жена“, Фридерике Цвайг, с която той живее тук от 1919 до 1934 г., когато е принуден да напусне Австрия заради все по-сгъстяващите се и предвещаващи унищожителна буря сенки на надигащия се нацизъм.

Още в началото на разходката се появява и „самият писател“, за да допълва казаното, както само той умее да разказва. „Сцената“, която сега ние като зрители преживяваме десетилетия по-късно на Резиденцплац, в самото сърце на стария град, където е горяла запалената от нацистите клада с книги, сред които и книгите на Стефан Цвайг, спира дъха ни. Или както е написал самият Стефан Цвайг: „Против волята си съм свидетел на най-ужасяващото поражение на разума и на най-дивия триумф на бруталността…“

Разходката със Стефан Цвайг започва от двора на Едмундсбург, където сега тук се намира центърът „Стефан Цвайг“ (оригиналната театрална идея е по инициатива и се осъществява със съдействието на центъра), и завършва високо горе на Капуцинерберг, където е била къщата на писателя, тя и досега стои, малък планински „замък“, отдавна вече собственост на други притежатели.

Когато накрая слизам обратно по стоте стъпала надолу към града, на изхода на Имбергщиге ме изпраща Христово разпятие, поставено в дървена рамка – оттук Стефан Цвайг се е изкачвал към своя залцбургски дом и оттук е минал, когато си е тръгнал от родината. В случая като че ли разпятието е пророческо – той си тръгва и само след няколко години, през 1942 г. в Бразилия, двамата заедно с втората си съпруга Лоте Алтман слагат край на живота си. Втората световна война вече е подпалила всички възможни убежища.

Винаги съм обичала да чета Стефан Цвайг, още от ученичка. Тук обаче го преоткривам/откривам наново – сега го препрочитам с други очи – самата аз вече преживяла какво ли не – едно друго, по-различно историческо рухване, рухването на комунизма, но и възраждането на идеята за обща, обединена Европа.

Неделя, 27 юни 2010

Неделята днес ми е ден на отпътуване от Залцбург.

Първо с влак от Залцбург до Виена, после със самолет от Виена до София. Градове и техните имена, подредени на картата на живота ми. Според геопоетиката, географията е метафора, метафора е и мястото, което човек си избира, за да се завърне.

В стихотворението си „Йона“ поетът Николай Кънчев казва: Няма град, където да отидеш.

Това той го пише, след като години наред – затворени, изолирани в утробата на „светлото бъдеще“ – с някаква утопична неистовост непрекъснато си повтаряхме като мантра прочутия стих на Константинос Кавафис – Когато тръгнеш нявга за Итака, моли се пътят ти да е далечен… Наистина беше необяснимо това наше опиянение от поезията на Кавафис, колкото и великолепни да бяха преводите на Стефан Гечев.

И какво беше моето изумление, когато миналата година прочетох в един коментар за поезията на Кавафис, че „политиката на Кавафис е политика на разочарованието, но едновременно с това и опит за приспособяване…“

С една дума, за да продължа с езика на тълкувателите на Кавафис, поезията на Кавафис тогава всъщност ни е учила как да приемем заобикалящото ни и как да избегнем насилието на силния.

Винаги имаме нужда от нечии стихове, не само за из път.

Няма град, където да отидеш, повтарям си аз като мантра, докато стягам куфарите. Единственото сигурно е, че се връщам при стиховете на Николай.

Източник

Федя Филкова е българска поетеса и преводачка от немски език.

Коментари (2)

- 09-08-2010|Иван Колев – ...doch dichterisch wohnt der Mensch auf dieser Er

Благодарност за Злати Енев, че е публикувал текста на Федя Филкова! Тя е от онова хубаво малцинство на поетично живеещи хора, за което издателите трябва да се грижат. Федя Филкова и Надя Попова са две дами от Касталия.

- 23-10-2010|Ваня Иванова

Колко поетичен и наситен с информация и мъдрост материал!

Чудесно четиво! За мен беше удоволствие да го прочета и се радвам, че открих това място за „облагородяване“ на деня си!

Моля да приемете уваженията ми за Вашето издание!

Бих желала да прочета текстове от Надежда Захариева,, докторката Мадлен Алгафари и един писател, когото открих наскоро Георги Михалков... ако е възможно!

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 2

Автор: Красимир Дамянов

От:

За:

Относно:

eldiariodeunamariposa@yahoo.es

carlosduritti@miaminet.net

АРЛЕЗИАНКАТА

1.

От височината на Кулите Близнаци, които приеха първите си обитатели нея година и от петолъчката на нашия Партиен Дом, на фона на световните събития, проблемът ни изглеждаше направо смешен.

Войната във Виетнам продължаваше с пълна пара с половин милион жертви, но в резултат на Културната революция световното население се увеличи с половин милиард. Брежнев изпълни успешно десетия петгодишен план, невключвaщ политическо размразяване. Фидел Кастро пък се провали в производството на десет милиона тона захар. За сметка на това швейцарците продадоха само двайсет тона, но часовници. Щото са евреи, казва Коста. Знам ли. Япония стана втората икономическа сила. В заключение един долар струваше 100 йени, 0,25 лири стерлинги, 2,37 западногермански марки, 1,5 швейцарски франка и, внимание – само 0,98 лева! Александър Солженицин бе награден с Нобелова награда, но не отиде да си я получи. Почина Бъртранд Ръсел, британски математик и философ (Завоюване на щастието, 1930). Също и Франсоа Мориак. Нека в мир почиват. Бийтълс от своя страна пуснаха Да бъде.

И накрая, две добри новини: в 1970 спря ловът на китове с индустриална цел. Бразилия спечели световното първенство по футбол в Мексико. (Нашите имали чувство, че играят в дъно на чаша, толкова гигантски бил стадионът, и загубиха.)

Все пак, ако някой се издигнеше малко повече, ако би могъл, да речем, да ни види от луната като прочутият американски космонавт, който направи да ми се повдига на 20 юли предишната година, не би различил кой знае какво. Искам да кажа, събития от преживявания, личното от световното. От тази височина което и да е политическо убийство, самоубийство или световен шампионат, не биха му се сторили по-значителни от отиването и връщането на Естефания от наскоро открития супермаркет на Хиподрума, новия ми квартал.

Тя, която си падаше по беззащитни (в нейния град се грижеше за няколко скитника, за белогвардеец алкохолик и една мома със синдром на Даун) от самото начало оцени младежа от жълтата диня. Поради две причини: бе мълчалив и с вид на прокълнат поет, а също и че баща му беше член на Централния Комитет на Партията – известна суета не й беше чужда. От такова добро семейство, чудеше се, пък такъв подтиснат на вид! Да не би да има глисти?

2.

„Видя ли – каза Василиса. – Как добре го е схванала! Не знам дали скърца със зъби нощем, но мисля, че наистина има проблеми с алкохола.“

Приличаше в тяло на теб. Представи ми я Лена, не без коварната мисъл да подложи на изпитание верността ми. Предполагаше се, че притежавам все някаква, изтегнат блажено предишната есен в семейното ложе на родителите й докато са на почивка. Въведе я в спалнята като слънце: усмихнатото й кръгло лице, сините й очи, косата й с цвят на слама. Василиса в прозирна рокля от кенар, топчестите й гърди без сутиен. Лена облече набързо вечните си дънки и блуза и излезе ядосана тичешком. „Занимавай я! – извика зад вратата. – Забравих да предам едни ноти.“ Поради липса на стол Василиса седна на края на двойното легло, по пода се търкаляха смачканите ми дрехи. Криех се съвсем гол под чаршафите, настръхнал от неудобство, докато тя дишаше учестено под фината си роба, леко засрамени и двамата побързахме да заговорим за поезия.

„А и не само с алкохола – даде да се разбере сега. – Радвам се, че сте си допаднали, макар че, как да ти го обясня, има и други отклонения.“

„В каква насока?“ – запитах предпазливо.

„В смисъл, че му се струвам недостатъчна“ – понижи глас тя.

„Ти?“

„Ами да. Щом търси друга – усмихна се тъжно. Сините й очи се изпълниха със сълзи – Даже не момиче, а жена, жена на възраст. Не ти го е казвал?“

„Не.“

„Естествено, понеже е с един крак!“

„С един какво?…“

„Каквото чу. И е германка, от Берлин. Ясно ти е сега защо е такъв.“

„Западен или източен? – попитах, за да спечеля време. Бях поразен.

„Чакай да си помисля“ – притвори очи тя. – Един крак може да бъде само ляв или десен – ме върна в действителността тя. – Не мислиш ли?“

„Разбира се, но защо смяташ, че е спи с нея?“

„Защото го познавам. Ти би ли си легнал с жена с протеза? Коя би си избрал на негово място?“

И се усмихна. По белите й бузи вече избиваха две алени петна. Единственото, което не ме привличаше в нея. Напомняха ми истеричните припадъци на майка ми, когато Радой се опитваше да запали цигара. Василиса избиваше на червени петна макар и не по същите причини: ранната туберкулоза на баща ми. Преподаваше немски в едно училище и вече малко й личеше. В смисъл, че според Алекс, който знаеше всичко и ако не знаеше, го измисляше, съществували държави, в които забранявали на учителите да гласуват след петгодишна практика, защото се смятало, че вече са умствено увредени. Когато му разказах за крак обаче, той го прие със скептицизъм:

„Не мисля, че е в състояние да разкопчае протеза. Той е само един малък душманин като Наташа. Горката Василиса! Не ми харесват нещата, които пише. Смуче ги от пръстите си, ти си къде-къде по-добър, макар че пишеш като с краката си.“

3.

В действителност новият ми приятел не ми беше разказвал нищо за фрау Юрген. Когато се опитах да говоря на тази тема, започна да ми чете някакъв разказ. История за лятото на първокурсник от немската гимназия в София, прекарано в Германия; някъде, в някакво сенчесто място с води и къща с бръшлян собственост на мила и интелигентна жена, загубила син на неговата възраст, чиято монотонност (на разказа) се нарушаваше единствено през нощите когато жената слиза в стаята му и той сваля протезата й понеже е с един крак…. Не се разбираше защо, нито как, сънува или не, историята свършваше тук, без да е почнала.

Похвалих, разбира се усилията му, благородния му напън да построи едно цяло, някакво… – вече ми излизаше пяна от устата – единство. Ефектът върху него обаче беше обратен: колкото повече му говорех, толкова повече потъваше в себе си. Предложих му две развръзки и три финала, вече сам се обърквах в разказа му, или по-добре казано, в моя: да, това се казваше вече разказ, разказ XXL! Така че, копеле, кажи си – приближих се накрая и го прегърнах, – спа ли с нея или не? Пили сме достатъчно, за да бъдем искрени, признай си…

Млади скочи като ужилен.

„Да, или не?“

„Остави ме! И не ме наричай копеле!“

Иначе, освен тая вечна неяснота около него (един ден както гледахме телевизия, без никакъв повод сподели, че говорителката, една от най-красивите и известни жени в София, му била леля, третата сестра на майка му) във всичко останало беше моя човек. Погледна ме толкова тъжно и извинително, без да мига тогава, без да отделя жълтите си очи от мен, че трябваше да повярвам.

„Онова, което наистина липсва на нашето поколение – ми каза веднъж след третата водка – е мотивация. Намерим ли я, гениалните разкази ще дойдат от само себе си. Какво мислиш, че ни липсва преди всичко?“

„Не знам, революцията?“

„Да речем.“

„Културната или сексуалната?“

„Моля те, не говори като Василиса.“

„Ами тогава въоръжена съпротива.“

„Топло, топло…“

„Какво. Гражданска война ли?“ – рекох още по-плахо аз.

„А защо не една най-обикновена, позволи да попитам? Най-нормална и обикновена война като втората?“

„Вярно бе! – зарадвах се и аз. – Без никакви педерастлъци!“

Ударихме бутилките на кръст: от ляво, от дясно, дъната, гърлата, а Пауталия, най-празната кръчма, дето някога е съществувала, едно шкембе струваше по-малко от автобусен билет, заехтя от гласовете ни.

От всичко, което помня от онази нощ, спомням си, че му разказах, че знам една дупка по южната граница в земята на предците ми, нещо, което не бях споменавал на никого досега, откъдето скоро, не знам точно кога, но смятам да се измъкна. Може би ще ме придружи? Разказах му за теб, за Куба, не бихме ли могли пътьом, преди да те намерим, предложих, да се повъргаляме малко в някой въоръжен конфликт?

Не изчака да свърша, прегърна ме, целуна ме, извади всичките си пари на масата. Вече го обичах, разбираш ли, копелето! Много…

„Да си чувал нещо за Теодоро и Анастасио Петкови?“ – попита ме той на края на веселбата, двамата почти сами в кръчмата, аз – нажежен до бяло.

„Кои са? Бегълци от народния съд ли? Циркови артисти?“

„Ш-ш-ш, не викай! – снижи глас той и се огледа. – Водачи на левичарската съпротива в Каракас от български произход!… Разбираш ли сега? На път са да избухнат безредици във Венецуела, приятелю мой, после ще му мислим за Ню Йорк!“

Успоредно с пламъка почувствах как изстивам отвътре. Страх. Но успях да го прикрия. От гмурканията в дълбочините бях разбрал, че смелостта се състои в осъзнаването на страха. Куражът е само висшата му форма, последният ензим след адреналина, когато водата в залива помътнееше и към реката, в пет, тръгнеха акулите; човек не ги виждаше, усещаше ги зад гърба си.

„Слушаш ли ме? – шепнеше той. – Ще издадеш книгата от името на двама ни, ти, останалият жив (по-силен си и говориш езика). Познавам един, дето работи в университетската печатница, а аз – натъжи се той, – аз… къде, казваш, се намира онова езеро?“

„Край Дойран. Между Македония и Гърция.“

Начертах му карта върху една салфетка, зелени хълмове, влак, акули, след което я напъха в джоба си и попита:

„Помниш кой друг писател е загинал там през Балканската война, нали?“

„Не.“

„Шегуваш се – и спомена името на един от най-големите ни поети, българския Рубен Дарио. После продължи: – Единствената информация засега, която има баща ми, и която те моля да пазиш в строга тайна, е че най-много до месец… – опита се да се съсредоточи той, – какво ти, по-малко!… по улиците на Каракас…“ – след което млъкна, успя да излезе на улицата, без да се разплиска и си тръгна. После…

После, сещаш се, не го видях цели три месеца. Даже не ми каза сбогом.

4.

Здравей, типе, („tipus“ в оригнал – предполагам на латински, езикът на просветените.) Получих писмото и разказа ти с голяма радост. Хареса ми много. Мисля, че открих какво е намерил под рояла бедния ти герой, въпреки че също се съмнявам дали става дума за истински „алеф“ или за най-обикновен „делириум тременс“ на автора…

Алеф е първата буква на „алефата“, еврейската азбука и според окултните науки, име на особена точка в системата пространство-време, откъдето могат да се наблюдават едновременно всички събития, които са станали или стават във вселената. Ако си преживял такова пътуване под един стар роял, мога само да ти завиждам – това е, към което се стремя със старите ръкописи за орган, – въпреки че в твоя случай разказът е вече написан преди около тридесет години от Хосе Луис Борхес, учудвам се, че не го знаеш, автор, отхвърлян до сега от съветската цензура и чиито превод вероятно е белег за културно размразяване. Любопитна история за автор на поетични пътеписи, отчаян от разрушаването на къщата на сестра му, под чиято стълба в мазето като дете е намерил специална дупка, един алеф, която до преди това му помагала в творчеството. В твоя ми харесва най-вече, че не споменаваш характерът на преживяното от младия герой и по този начин си оставил вратата отворена за всякакви вкусове (или не усети нищо, типе, сам ли беше, признай си?)… Надявам се пукнатината, отворена от пренасянето на гигантския инструмент (виждаш ли каква внимателна читателка съм), няма да срине къщата на бедния Алекс (тя е, нали?) до лятото, когато се върна и ме заведеш да видя „рояла“ (идва от френското Roi, крал) и ме поканиш да се пъхнем заедно отдолу. Мисля си, че те обичам малко повече отколкото заслужаваш (какво прави „американската“ ти мечта?) а може би само ми липсва (не си въобразявай много) жизнеността ти. Довиждане, типус, до лятото…

П.С. Василиса е зле. Иди и я утеши!

„Чувствам се много унизена – бе първото, което ми съобщи, когато отидох да я потърся. – Може би не знаеш, но щяхме да се женим.“

„Виж какво, не знам къде е – прекъснах я аз. – И аз го диря тоя лъжец. Повече от месец.“

„Аз обаче знам. И Милагрос беше една година по-възрастна от теб, затова ли не се ожени за нея, само поради тази еснафщина ли?“

По лицето й избиха цветята на злото.

„Внимавай – спрях на средата на пътеката и се взрях в сините й очи. – Внимавай какво ще ми кажеш!“

„Не е, където си мислиш. Вече ходих в грандхотел Балкан, ако това имаш предвид. И проклетата фрау я няма! Не са в никой от известните хотели. Една приятелка от Министерството на туризма го провери. Даваш ли си сметка… на къде… отива…всичко… това?“ – захлипа тя.

Да. Че ми се искаше да го удуша! Та кой бил умрял в Дойран ли?…

Само седмица след като ми се беше клел във вярност в Пауталия, ми се обади по телефона. Бързо, много е важно, Тяншански, състудент на баща ми от Москва, иска да ни види! Носи от твоите къси неща за Куба, и аз нещо ще донеса! И спомена най големия вестник в страната. Партийният.

Странно, много странно: първо вестникът, и после отдела: финансовия, не вярвах да ни викаха, за да ни връчат командировъчните, освен това, нали беше тайна? Но когато отвътре се показа един истински китаец, да, китаец, с очите и всичко, София все пак не е Чайна Таун, нали, нито Хавана, направо онемях! Въпросният азиатец излезе и българин, потомък на емигранти интернационалисти като вуйчо ми Минá, избягал навремето си от югославските ревизионисти, та да го затворят тукашните сталинисти. След като се наслади изцяло на нашето объркване (едничката му радост с това лице по тия географски ширини), не само не ни предложи финансова подкрепа, но ни загуби и времето: петнадесет минути ни говори бащински за моите разкази и обещаващите им качества, три часа и половина за своите и нищо за маймуната с термометъра и още по-малко за военни репортажи.

Беше графоман! Също като нас, но от класа, и докато приказваше за литература, приятелят ми се затваряше все повече и повече, дотам, че когато в последния момент големият меценат ни уговори среща отново в „Дълбок зимник“, така се казваше кръчмата, Млади повтори отчаян: в Дълбок задник… Добре, че човекът беше вече платил сметката, защото се смя толкова, че трябваше да извикат линейка, възбуди му се астмата. Дори му завидях на Млади, че тоя път не бях аз този, който сгази лука: после тоя хубав лапсус бързо се разпространи сред интелектуалците и ресторанта продължи да бъде наричан така чак до затварянето му през деветдесетте години. Единственият, който не се смя, помня, бе той, моят приятел. Зает сега да утешавам Василиса, най-сетне разбрах какво искат да кажат с глупавата поговорка: който се смее последен, се смее най-добре…

„Не казвай нищо на никого“ – помолих, единственото, което ми хрумна.

„Разбира се – отвърна тя. – Защото, ако не е с немкинята, сигурно е с лудата си майка. Трябва да зависи от някого, не смяташ ли?… Вчера отидох да я видя. Познаваш ли я.“

Слабо. Не й се харесах от самото начало, както на всички майки, така че не ходех често у тях. Беше медицинска сестра или нещо такова.

„Този път е тя. Не е съгласна да се оженим. Ох! – изстена Василиса и ме хвана за ръката. – Крас! Красссси! Мили приятелю! Страх ме е! Сигурна съм, че е тя. И може би винаги е била тя. Имам предвид крака и всичко… – започна да трепери Василиса. – Няма кой друг да го скрие от мен!“

„Добре де, ще разбера. Въпреки, че мисля, че е много далече сега…“

„Не е. Вързала го е някъде тука. В мазето, на тавана, не знам, но е наблизо. Когато минавам по тяхната улица чувствам присъствието му. Подушвам миризмата му. Защо, защо тази жена ме мрази толкова? Стара ли съм? На моите двадесет и четири години? Или защото му подготвям изпитите и се унижавам да ходатайствам да му пишат по-добри бележки пред асистентите и професорите, които бяха и мои. Мои, разбираш ли! На мен кой ми помага? На теб кой ти помага? Майка ми е шивачка, една бедна шивачка!…“

„Васенце, вече сме близо до вас, само не плачи, моля те!“ – подадох й сополивата си кърпа, – Знаеш ли, всичко е литература, целият шибан живот, ако щеш! Ще се върне с книга, ще видиш, ще цъфне като Орфей изпод земята дето най-малко го очакваш… Искаш ли да се кача с теб и да поостана малко?…“

„Не плача – очите й наистина бяха сухи, – и не си прави илюзии. Изпитвам такава д болка, че ми се иска да вия! – рече тя и вдигна брадичката си към пълната луна, която се подаваше изцъклена над парка. – Ей тъй! Много жестоко и унизително ми е! Мноу-гоуууууу…!“ – изви неочаквано Василиса.

„Видя ли, че мога“ – каза след като се поуспокои.

„Ох, страхотна вълчица си!“

„Съм! – ноздрите на малкия й нос се разшириха. – Защото го помирисвам! На радиус от сто метра от къщата си е, дори на по-малко! И колкото пъти мина оттам, знам, че от някой ъгъл ми се надсмива. В нейна власт е, токоложка проклета!“

„Какво значи това?“

„Акушерка. Жена, която дава живот и затова смята, че има право и да го отнема!“

„Ама ти не си такова, нали?“

„Аз? Да не съм луда да родя в ноктите й!“

5.

Когато се обърнах за помощ към Алекс, Алекс лежеше в стаята с пияното с кърпа на лице. Току що се връщаше от репетиция и имаше мигрена. В следствие на това, както ми обясни, североизточното полукълбо на главата му се отделяло от северозападното. А между двете се ширела опасна пукнатина, разделяща всички образи пак на две. Нещо много неприятно. Да. Неприятно било и онова, което съм му разказвал. Дали пък оня не се подигравал с всички ни? Не приемам ли и тази възможност? Е, да съм я допуснел. Какво по дяволите ще търси на майната си в Аржентина, добре де, Венецуела! Той не си ти, прозя се Алекс. Колко е часът, четири след обяд? О, сигурно в този момент е най-добре от всички ни! Чакай, чакай, стисна очи комично той, разтърка слепоочията си, виждам го, жив е! Върху легло е, с момиче до него, но разделен на две от мигрената ми, жалко! Между нас казано, спря погледа си на мен той, не съм ли бил заинтригуван от Василиса повече, отколкото изисквало приличието?

Такъв си беше – циник и подигравчия. Не знам, ако не го познавах, ако не знаех, че под пъпчивата си кожа носи пламенно сърце, позволяващо за миг да скочи срещу келнер, който се опитва да те излъже, портиер, който не те пуска, срещу самозабравило се ченге дето те кара да събуеш скъсаните дънки („Бре, ама ти наистина нямаш нищо отдолу бе!“), щях да си тръгна и никога повече да не го потърся. Алекс, които се бе разпасал тогава хладнокръвно на главния площад, дето ни задържаха и понеже беше ползвал долното си бельо вместо кърпа предишната нощ с Наташа (няма да навлизам в детайли за какво), и аз и милиционера можахме да видим от обратната страна на синкавия му задник единствено увисналата му патка за голямо смайване на насядалите по пейките бабки и майчета, чакащи дечицата си… Ах, беше незабравима картинка! Сюрреалистична. За това го обичах: бяха двама души в един и тоя отвътре по-голям от външния, с фрака на дядо му, преправен за концертите, и светските обноски. Бях сигурен, че ще ми помогне да издирим оня мошеник, убеден бях, че ще го открием!

Майка му обаче не го пуснала да влезе. Посрещнала го на входа – били в ремонт. Редели по пода ужасна мозайка от бял мрамор с черни фуги и в антрето вече били окачени едно срещу друго две огромни огледала. Във всеки случай успял да надзърне, нямало го. Била само тя и двама-трима работника, които се мотаели.

„Не знае нищо за него, заета е с държавния си изпит“ – обясни Алекс.

„Какъв изпит?“

„Дръж се да не паднеш: следва задочно!“

„На нейната възраст? И акушерството?“

„Не знам. Много е странна: не задава въпроси, гледа те, без да мига. Като сова – поколеба се той. – Според нея четял в университетската библиотека.“

„И по нощите ли?“

„Не се бъркала в частния му живот. Представяш ли си такава майка?“

„Не си представям. Да вземем да се обадим в милицията?“

„Зарежи, това копеле сигурно сега е в рая.“

„Не го наричай така, моля те. Може би наистина е там. Или в ада.“

„Какво искаш да кажеш?“

И му разказах всичко…

„Виждам– каза, – впечатлен си. Надявам се това да е само новият ти разказ. Крие се, защото го е страх да се ожени, така де, както всеки друг. Какво би направил ти на негово място? Ако обещаеш нещо такова и си дадеш сметка, че е прибързано? Не задълбочавай излишно нещата, моля ти се.“

Какво бих направил аз?! Болката не ми даваше да дишам.

6.

Млади живееше в дългия блок пред Военната болница на две спирки от новия ми квартал. По средата на пътя между нас имаше изоставена жп-линия с истински прелез както едновремешните; с бариера, двойни кръстове в бяло и черно, надпис „Внимание: огледай, ослушай се и ако не иде влак, премини!“ и дървени прегради от двете страни, върху чиито талпи можеше да се седне. Единственото хубаво нещо, което бе останало между новите сгради, заедно с малката акациева горичка по продължение на ръждясалите релси с дървени траверси, от които още миришеше на масло. Tук се изпращахме или срещахме преди да излезем, на тази ничия земя, да разговаряме за литература, да пием топла бира и мечтаем за света.

Когато излязох от къщи нея нощ и минах през „изпращалото“, така го наричахме, сърцето ми се сви от болка. На връщане, късно през нощта, слязох от тролея на Военна болница и се скрих в импровизирания паркинг на улица Круша, така се казваше малката улица, откъм която бяха входовете на блока на Млади. Не бе останало много от нея – с лице към прозорците на Млади, само няколко голи тухлени кооперации, чиято топлина усещах зад гърба си, чакаха да ги бутнат. Пушех, мълчах и си мислех. От време навреме разтърквах с ръце тялото си, за да се стопля. Беше пролет, времето хубаво, но не най-подходящото за нощни бдения, тъй че към четири сутринта, когато вече не издържах, вдигнах обсадата. Тялото ме болеше от неудобното седене, а краката ми отказваха да се движат. Вече си тръгвах, когато нещо ме накара да се обърна и тогава видях зад гърба си лисицата…

Беше млада лисица, или лисик, много красив, слаб и със симпатично бяло петно на върха на опашката си. В началото я сбърках с бездомно куче; знаеш, едно от ония, които не преживяват зимата за разлика от котките, по-издръжливи и от хлебарките, дето са в състояние да преживеят и атомен взрив. Ама лисица в града? В една европейска столица? Да си призная, в началото наистина помислих, че е онова, за което намекваше Лена в писмото си, друг някой малък ейдетизъм, че и по-голям, защото животинчето бягаше към мен, а не аз след него, важна подробност в естефанииния тълковник на сънища. Ама не сънувах – закопчавах се, едва успях от уплаха да прибера онова, което бе останало в ръцете ми, а и лисицата още по изплашена и от мен, не очакваше някой да пикае в тъмното изглежда, та се закова се като хипнотизирана. По-точно казано като спипана на местопрестъплението – никога не бях виждал лисица на живо дотогава.

Объркването й трая по-малко от миг, защото това си спомням: очичките й, втренчени в мен, жълто кафяви като на изчезналия ми приятел, но би трябвало да видиш изражението й – паника, ужас, срам!… Изобиколи ме в полукръг, за да се измъкне, скочи и се изгуби като стрела в прашните храсталаци край линията… Грациозното й тяло още вибрираше от муцунката чак до бялото връхче на опашката с честотата на лъка, чиято тетива я бяха изстреляли, когато от уличката се спусна кучето. Беше женска. Немска овчарка. Без лай, безшумно, като видяна на сън вълчица, тя изчезна след лисицата или лисугера в посока към моста. Бяха прекрасни… Не знам, но по някакъв начин това ме успокои… Където и да си, си казах, стой там, където си. Не ми трябваш.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (5)

- 09-08-2010|popova – ney

Като видях в първото изречение диалектното „нея година“ се отказах да чета повече.По улиците на София непрекъснато мякат, идва ми в повече и от статии.

- 09-08-2010|Караулкин – До Попова

Хубаво е, че сте се отказала... Такава литература не е за всяка уста лъжица, защото рядко се среща ...по улиците на София...

- 09-08-2010|Краси Янъкова – съвет

Нека да забравим „Зелето“ и „Пеперудата“!!

Но нека не забравяме поговорката за „Зелника“.

Останалото е напразно очакване.

- 09-08-2010|Краси Янъкова – правопис

Г-н „Караулкин“,

пише се „отказалИ“, но очевидно българският провопис не е лъжица за Вашата уста.

Как е възможно да прецените един текст грамотно, ако пишете полуграмотно? „Либерален преглед“ не е бял лист за каракулкин-овци, все пак!

Или тежко греша?

- 09-08-2010|Златко

Мда. То се видя, че никой от хората, които харесват тази проза, няма да си даде труд да напише нещо по-дълго и по-сърцато, ами я да запретвам ръкави сам. Инак, така на дребничко, със стисната между зъбите злобица, можем, разбира се. Както е казал онзи голям присмехулник, народът, „пак го мацна като сопол в леща“...

Но да се върнем към Краси и великолепната му книга. В европейската автобиографична традиция, доколкото я познавам, има поне два напълно различни, ако и еднакво добре известни, стила и начина на писане. Единият – каноничният – е онзи на светата троица Августин-Русо-Толстой, която е, общо взето, отвъд добро и зло, гигантска, написана за поколенията още приживе, днес издигната на пиедестал, дето човек ако се опита да му види върха, и му пада шапката. Другата – ще я нарека тук „хайванската“ – е онази на Казанова и сие, представляваща (доколкото знам, защото никога не съм чел Казанова) нещо като много дебел и много подробен телефонен указател, с пикантни подрбности около отделните записи (тук бенка по вътрешната част на бедрата, там малко рогова тъкан в преддверието, такива работи). Така. Някъде по средата между тези много видими полюси, се намира типът автобиография, към която на мен самия ми се ще да причисля написаното от Краси. Голямото име тук е Бенвенуто Челини – а нещата, описвани в тези книги, (доколкото човек е в състояние да се наслаждава на такива неща – а те, както си личи от коментарите тук, не са за всяка уста лъжица)... та, тези неща обикновено се представят на читателя под формата на гореща, пиперлийска, наситена със страст, по принцип неутолима жажда за живот, за обхващане, за насищане, която по самото си естество е именно това, което е (неутолима!), но пък опитите за утоляването й са толкова по-красиви и утомителни, защото при докосването до нея човек неволно се чувства (ако му е дадено, повтарям!) съпричастен на нещо голямо, стръвно и младо, вечно младо. Хората, живеещи, дишащи и пишещи по тоя начин, обикновено са тласкани от едно неистово любопитство, от някаква раздираща потребност да огледат, да се доближат, да пипнат всяко нещо по пътя си – и сигурно затова става така, че в този род книги няма дръвче необрусено, няма камъче непреобърнато, няма девойче необарано. И сигурно това е причината – така поне си мисля аз – поради която душиците дребни по някое време започват да се чувстват някак застрашени – хем бива ли такова нещо, амчи тоз тука как така, може ли такова безсрамие? – а след това става тя каквато става, тоест нашенско мазало с тикви.

Но човекът, който пише, го прави разбира се не заради одобрението или неодобрението на душиците нашенски – дребни или не. Той го прави, защото друг избор няма, отдолу така или иначе напира меракът, пък и Господ, присмехулникът му неден, вече отдавна е вдигнал ръце от него („пари нема, действай!“). И така действа, момчето-мераклия, ако и вече косите да посребряват, а очите да се премрежват, бута и напира с рамо под камъка, който – то се знае – утре пак ще се срине и пак всичко ще трябва да се започва отново, но отказване няма, не, не! Не и в този живот, не и в тази съдба, не и в този речник.

И така продължава да действа човекът– къде през сълзи, къде през радости, къде просто през просото.

А ние? Ние му се радваме, разбира се, защото заедно с него, ако и за кратко, ни се дава да се почувстваме някак много, много живи. Много живи, много мераклии, много съществуващи. Може и да е за кратко, но затова пък ...

Излъчена литература

Автор: Барбара Швайцерхоф

Ние не го признаваме лесно, но в наше време очевидно е налице един широко разпространен рефлекс против всеки вид прекалено разхвалване (hype) – не само сред критиците, но и сред „обикновените“ потребители. Вероятно той може да бъде изчислен дори математически: колкото повече са похвалите за една книга, филм или театрална постановка, толкова по-висока е вероятността четенето или гледането им да бъде последвано от едно леко разочарование, под мотото „е, чак пък толкова“. Само малко от възприеманите като шедьоври филми или книги са имунизирани срещу този рефлекс. Но американската телевизионна серия The Wire изглежда е нещо точно такова. „Вярвайте на шумотевицата, това е феноменална серия“: така един американски критик завършва рецензията си за DVD-изданието, в началото на която е резюмирал оценката на зрителите по следния начин: „Най-висококачествената телевизионна серия в наше време“. Човек неволно се чувства изкушен да го предупреди да бъде малко по-сдържан.

Трудностите се увеличават от това, че увлечението по The Wire е от вид, леко присъщ на някакъв затворен клуб. Серията е продукт на американския PayTv-канал HBO. Излъчена в САЩ между 2002 и 2008, тя все още до голяма степен е непозната в Германия, тъй като никога не е била излъчвана по някой от свободните канали (а платената телевизия има само маргинално значение тук). Независимо от това известността й постепенно се покачва, най-вече чрез устна пропаганда и пиратски копия, натоварени от Интернет. Всичко това й придава нещичко от онази привлекателност, която някога беше запазена единствено само за самиздат-литературата.

Но за какво все пак се разказва в The Wire? В поредиците от първия сезон се започва с работата на специално полицейско отделение в Балтимор, което разследва една банда, търгуваща с дрога. Чрез използване на специални разузнавателни средства (откъдето идва и името на серията – „the wire“: „жицата“), те трябва да съберат достатъчно доказателства за повдигане на официално обвинение. За разлика от обичайните полицейски серии, на преден план тук обаче стоят не неща като екшън или разкриване идентичността на престъпниците, а ежедневните трудности на толкова желаната от политиците „война срещу дрогата“: боричкането около бюджети и разрешения, конфликтите с колегите и шефовете. Увлекателно, но едновременно и объркващо, е това, че тук с изключително познаване се представя не само светът на полицията, но и онзи на дилърите на дрогата. И то не така, както го прави киното – чрез повече или по-малко свободни инсценировки на гангста-романтика, а чрез детайлно разкриване на баналните низини на бизнеса с неговите брутални йерархии и потайни, кодирани начини на комуникация.

The Wire е по-малко полицейска серия, отколкото роман на един град. Всеобхватната, епическа широта, с която ни се представят различните обществени групи и институции, донася на серията множество сравнения с Дикенс, още от самото начало. Гледането на The Wire действително носи със себе си повече усещане за четене на литература, отколкото за телевизия. Точно така, както при Дикенс или Достоевски човек трябва да се пребори с първите 70 страници, за да попадне „вътре“, той трябва да изгледа и две-три серии от The Wire, преди да стигне до момента, в който вече не може да се откъсне от тях. Авторът и шеф-продуцент Дейвид Саймън с гордост нарича творбата си „broadcast literature“, тоест „излъчена литература“, при която отделните епизоди се възприемат също като отделни глави в голям, епичен роман. Разглеждана прецизно, серията обаче се различава твърде силно от дикенсовата игра с емоциите и противоречията – тя се отличава преди всичко с изключителна трезвост и много прецизно представяне на характерите. Героите не могат да бъдат разделени на добри и лоши, а по-скоро на такива, които се намират в различно конфликтни ситуации. Едни от тях успяват да останат верни на себе си, други успяват да се променят, а над всички тях се носи заплахата от провал поради прекалено големи амбиции, суета или просто скованост на институциите. Онова, което в началото изглежда като война на идеализма против корупцията, започва да се размива все повече и повече. Идеалистите биват принудени да се съгласяват на корумпирани сделки, а сред корумпираните се оказват не един и двама, които успяват да постигнат важни неща не единствено за собствена облага.

Не особено скромно Дейвид Саймън сравнява ситуацията на героите си с онази от гръцките трагедии, като мястото на олимпийските богове се заема от модерните институции на демокрацията и капитализма. Може би в това изказване се съдържа едно нелошо обяснение за завладяващата динамика на цялото, но позоваването на древните гърци при всички случаи отклонява вниманието от най-съществената и важна черта на поредицата: нейният голямоформатен реализъм. The Wire е великолепна белетристика – но почти нищо от нея не е свободно измислено.

Откъде идва изключителната реалистична прецизност не е никак трудно да се обясни. Дейвид Саймън дълги години е бил репортер за Baltimore Sun,където е пишел преди всичко за войната срещу дрогата в града. Негов партньор през цялото това време е бил един полицай на име Ед Бърнс, който по-късно напуска полицията, за да започне работа като учител – малко преди Саймън да го привлече като съавтор за своите първи телевизионни проекти. Дали става дума за войната срещу дрогата, за полицейската работа или за образователната система – двамата познават нещата, за които пишат, не от втора ръка, а от собствен опит. И много често именно най-невероятните подробности, например напомнящият за Робин Худ разбойник, ограбващ дилърите (Омар Литл, любим герой на президента Обама), са онези, които произхождат от личния опит на авторите.

Именно това е нещото, което придава не серията нейното особено напрежение: абсолютно реалистичният разказ за Балтимор, за безполезността на войната срещу дрогата и западането на пристанището, за безпомощността на училищата и фиксациите на американската политика, за отслабването на ангажираната журналистика поради медийната криза – и всичко това представено в прецизни, специфични детайли, които се претопяват в една обща и правдива картина на най-неотложните проблеми на настоящето. С което се постига една въздействаща сила, запазвана до този момент единствено за „добрата“ литература.

И може би именно затова The Wire – със своето мрачно и реалистично съдържание – никога не се превръща в бестселър. Въпреки еуфоричните реакции на критиката, серията никога не постига високи зрителски квоти – и остава с празни ръце и при големите американски телевизионни награди. В това някои хора виждат само потвърждение на нейните литературни качества: The Wire не пасва в никоя телевизионна категория; може би ще бъде по-удачно, ако Дейвид Саймън би получил Нобеловата награда за литература. За разлика от повечето телевизионни серии, от The Wire може да се очаква това, което не е постигнала още никоя телевизионна серия – да бъде гледана дори и след 20 или 50 години.

Източник

Брабара Швайцерхоф е немска киножурналистка и сътрудничка на множество немски вестници, списания и онлайн-издания.

Коментари (3)

- 12-08-2010|Златко

След четири или пет безсънни нощи (средно по седем серии на нощ) не мога да не споделя с всички удоволствието от това тук изключително силно нещо. Телевизия по принцип не гледам, онзи отгоре ми е свидетел, но това тук само изглежда като телевизия – както ставя ясно и от текста, който се постарах да намеря.

- 12-08-2010|без значение

The Wire и Mad Men – най-доброто в последните години, наистина нещо повече от телевизия. Всяко десетилетие си има по един-два супер продукта и в последното тези два, според мен, са големите. Не мога до гледам медицински и полицейски истории. От тв комедиитe The Office, Arrested Development, и Family Guy...

- 14-09-2010|martin

http://www.hks.harvard.edu/news-events/news/commentary/teaching-the-wire-at-harvard

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 3

Автор: Красимир Дамянов

7.

Каква беше изненадата ми, когато в края на курса се видях в списъка за лятна студентска бригада в СССР. Трябва да отбележа, че беше наистина странно, че вместо на запад, потеглях на изток. Нещо такова писах и на Лена, и да ме чака. В последния момент дойде пратка от Ню Йорк. Англо-испански речник, и изрезки от списание със заглавие Аз съм на хапчета.

Прочетох статията във влака. Ставаше дума за първите хормонални противозачатъчни таблетки. За и против. Америка на пуританите, Америка на хипитата, на всички. Защото хинина не бе подействал и ти провалих живота. Взех всички писма в куфара си и ги препрочетох едно по едно. Бяха писмата на една агония. Малка смърт, бавна и жестока.

Не задълбочавай, спомних си думите на Ал. Тогава защо ми се късаше душата? „Незадълбó… незадълбó…“ – пееха траверсите. Как мога да съм толкова добър отвътре и такава свиня отвън, си мислех, но дори още докато го мислех, погледът ми инстинктивно шареше по коридора след момичетата. Ненавиждах се. Дрънчеше в унисон с мислите ми китара, някой се дереше фалшиво, пееше просташки… Какво търсех тук с това глупаво студентско стадо? Къде беше Млади? И къде трябваше да съм и аз?…

Изтръгна ме от тези мисли едно от момчетата, което отиваше на бригада като мен; излезе, че той също бе учил в Хавана, но архитектура и само от два месецът бе в София. Вкопчих се за него като в спасителен пояс. Казваше се Киро, Сирил, на испански, беше четири години по-голям от мен, но приличаше на юноша. Рус, слънчев и усмихнат. Неговата история беше подобна, но приятелката му бе чехкиня, завършила една година по-рано от него в Хавана, и си бе заминала първа – беше омъжена. Не видяхме много от СССР в спомени за Куба, по продължение на жп линията се простираше безкрайна горски пояс, прекъсван само по гарите. Двадесет и пет години след войната руснаците не се доверяваха на любопитството на чужденците. Сякаш всичко бе само гора, тайга. Но не беше… Отзад, отвъд зеления пояс, дишаше и се простираше нещо огромно, безпределно, в което можеше да се изгубиш завинаги.

Лена ме чакаше на гарата. Голяма гара в руски стил, като матрьошка за гиганти. Когато я видях отслабнала и променена, с рокля, (не я бях виждал с друго освен с дънки), сияеща от радост, в първия момент забравих, че това пътуване беше към теб. Стори ми се толкова различна, дори красива. Много различна в този град на паметници и храмове, които щеше да ми покаже, гробища, пълни с безсмъртни писатели, музеи, художествени галерии, величие, блясък и царствено минало, където всеки камък бе история. Град сякаш скроен по нейна мярка.

Мен, например, харпиите от портиерната в Консерваторията веднага ме изхвърлиха, когато на следващия ден тръгнах да я търся по къс панталон. „Как, по стълбището, дето е стъпвал Пьотр Илич!?…“ – догониха ме те. Имаха предвид безсмъртния автор на Лебедово езеро. Е, и какво, случайно да не бях по долни гащи? Умря да се смее, когато й разказах случилото се, но усмивката й беше усмивка на снизхождение; морето и онова диво лято на непрани гащи бяха останали далеч назад, малки и забравени, почти на дъното на материално-телесното. Не, нямаше място за водни духове, нито дори за бедните малки джинове от турското гробище; тук властваше тя и с буквите от името й, като това на Бах, можеше да се напише фуга.

. Преди да тръгнем за Селигер, посетихме Пушкинския музей. Беше галерия за модерно изкуство, не къщата на поета, където имаше толкова импресионисти, че останах без дъх.

Две малки открития, съвсем лични: това, което винаги съм мислил, че приличаш на жените от полинезийските картини на Гоген, се оказа вярно, имаше не по малко от десет в музея; и второ, Сезан наистина е рисувал нощно време, на изкуствена светлина (пише го във всички книги), но ефектът, който се получи върху натюрмортите му, когато в шест часа старите недоверчиви служителки от музея светнаха лампите, беше невероятен. Неми, угаснали и мъртви до преди малко, прочутите ябълки изведнъж заблестяха пред очите ми като шепа слънца току-що откраднати от градината на баба му французойката и излъскани със синята й риза. „Хайде, малкият, – смееше се Лена – не са за ядене.“

Не, не бяха. И затваряха. Но за първи път присъствах на истинско чудо. Стоях пред истинска картина.

8.

Закараха ни на петстотин километра северно от Москва. Целият обект беше предоставен на студентска държавна фирма, сформирана от бъдещи инженери, икономисти и ръководители от последните курсове на политехническия университет в Москва; даже лекарите в амбулаторията бяха студенти-медици и докато те преглеждаха, прелистваха учебника по вътрешни болести. С дрезгави гласове, черни очила, слънчев загар, вместо с работни облекла – в износени военни униформи, ръководителите на бригадата бяха нещо средно между изследователи на Далечния изток, инженери-романтици и артисти от голям спектакъл…

В началото това съветско „шоу“ наистина ме порази. Бяхме зрители от тридесет различни страни и пред очите ни се разигра нагледно истината за завладяването на пространството и времето наречено СССР, спечелването на войните от Наполеон до Хитлер, надпреварата за космоса (колцина знаят, че чаровният Юри Гагарин е стоял през цялото време на полета свит в ембрионална поза?). Скоро разбрах как: със сляпа вяра, затъпяваща работа и нечовешките усилия на един народ, който не знаеше почивка от откриването на колелото… Така – на собствен гръб – ми стана ясно как руснаците бяха покорили тайгата, пресушили блатата и накарали реки да текат обратно. Цялото им величие и глупост! На края на бригадата, мисля, бих могъл да закрия като Матросов с гърди амбразура (отверстие на бункер за стрелба с картечница, според твоя Малък илюстрован Ларус), да пия вино от ведро, както видяла майка ми да правят руснаците по време на войната във Виена, или да подкова търпеливо бълха като златаря на Петър Велики. Преди това обаче бих искал да застрелям склададжията, който ни хвърли първия ден двеста чифта ботуши и както може да се предположи, за мен останаха два леви.

Скоро, разбира се, си дадох сметка и за опасностите, които дебнеха редовия гражданин в тази студентска епопея. наложи да ходя като идиот с два леви ботуша цяла седмица, докато накрая открих един негър с два десни.

„Защо не отишъл да се оплачел в щаб?“ – скарах му се.

„А ти отидел и какво тебе дал? Не дал“ – отвърна той.

Бланка, симпатичната и красива словачка, която ми беше издирила този скептик сред редиците на дневната смяна, щеше да се пръсне от смях. Запознахме се в нощта на големия маскарад, когато ни подхвърлиха износените военни униформи и ме намери да седя отчаян, кръстосал крака, нещо, което засилваше абсурдния ефект на двете леви гумени съветски изделия. В шинела си без пагони, с дългата права коса и мъха над горната устна, тя пък ми напомняше млад анархист от бандата на „бащицата“ Махно от гражданската война. Влюбих се от пръв поглед във високата, красива и весела словачка; първата вечер обаче, когато се осмелих да я понатисна малко повече, излязохме да пушим и я заклещих до оградата, тя опря лакти в диафрагмата ми и между смях, стон и ярост изфуча:

„Ало, танка! Стоп! Е, сега вече развали всичко! Аз да не съм ти Прага!“

„Не съм бил там, бях в Куба – отпуснах малко жертвата. – А ти, какво правиш тогава тук, в Русия?“

Ако ме беше оставила да я прегърна, щях да почувствам топлината й под дебелата униформа на курсант от въздушните сили, която й се бе паднала. Беше като извадена от любовен филм за войната.

„Сантиментална история – рече. – Чакам един мъж, не теб, и следвам. Физик е, работи в един от секретните градове, а там не пускат чужденки. Последният път като го видях, беше плешив и пиян. Това е всичко.“

Пак се набутах в няколко авантюри от съмнително естество. Първата, че пропуших; продаваха кубински цигари, Ким и Визант, много силни, и тъй като не бях пушач, ме омайваха, усещането беше ново и приятно (не се позволяваше внасянето на алкохол в лагера под каквато и да било форма, по-късно щях да разбера защо). И втората, отново започнах да рисувам. Купих си бои, четки и няколко листа попивателна хартия, единствената, което открих в града само с три магазина и два ресторанта, и една неделя, както си рисувах лодки на кея, един руснак, весел такъв братушка, ми предложи да ме поразходи из езерото. Лодката му изглеждаше стабилна и бърза, денят – слънчев, а мъжът, петдесетинагодишен и симпатяга – широка славянска душа, е, малко подпийнала наистина. Качих се аз, за да не го обидя, запали мотора той, изправи се насред лодката и внезапно запя с такъв глас, който би изгасил и лагерен огън, само не и онзи, който гореше в него. Подаде ми бутилката.

„Пий, мама ти немска!“ – заповяда и ме тупна с огромната си лапа по гърба. По чудо не паднах от лодката. Чак сега забелязах колко е пиян.

„Българин съм“ – поправих го аз.

„Аз, немецо, в Букурещ в лазарета съм лежал, на мене ли ще ги разправяш! – опита се да ме хване за косата той и да ми налее от гнусната течност направо в устата – Сега ще те наеба аз, дето не пиеш. Йоб твойта мама!“

„Благодаря, но трябва да се прибирам“ – казах.

„Ще те закарам, ще ти подаря лодката си, немецо! Пий!“

И така, докато не се блъснахме в отсрещния бряг. „Туй е моят дом, Хитлер проклет!“ – рече, влезе в него, падна и заспа. А може и да умря. Беше четири сутринта, когато пристигнах, минал четиринадесет километра пеш по брега, без светлина, без път, направен на решето от комарите. Пожелах си никога да не бях идвал на никаква бригада в никаква огромна братска страна, нито да се бях пръквал в друга по-малка, където любовта към братята освободители от турските содомити – ами този бе?! – е изконна както нуждата от слънцето и водата.

7.

Когато пристигна Лена, изпитах желание да й изповядам всичките си прегрешения като пред свещеник, но трябваше да спестя някои детайли, разбира се. Селцето, където бяха наели дача, лятна къща с нейна приятелка, беше наблизо. Още на следващия ден потеглих сам след работа с малкото корабче и задрямах почти веднага върху неудобната пейка. Около мен сладко си бъбреха жени с кошници за пазар, които се връщаха от града. Не мислех за теб след две седмици тежък труд и руска диета, не мислех за нищо, спях, без да сънувам, като пън. Събудих се точно когато корабчето отлепяше борд от пристана, на който трябваше да сляза.

Мислех да скоча във водата: дъното се виждаше, нямаше и метър, тукашните кораби са съвсем плоскодънни. Но когато лелките видяха, че се готвя да се хвърля от борда, запищяха, захванаха да ме молят да не скачам, следващата спирка била наблизо и само след половин час ако наема лодка, имало един старец, отново съм щял да бъда тук здрав и читав. Докато спорехме, водата стана по-тъмна и студена, а слънцето залезе; така че след половин час слязох и тръгнах да диря дядката… Първо, не можах да открия къщата, нямаше само една, а поне пет. Второ, минаваше девет и селото не даваше признаци на живот, стори ми се нелепо да се развикам на чужд език по нощите, но се опитах.

„Дяду-шкаааа… – извисих глас като в руска приказка. – …Микии-тааа!“

Високата стена на гората погълна гласа ми. Реших да не чакам стария гном да се събуди – отсрещната страна на залива беше на един хвърлей – а да взема една от лодките изтеглени на пясъка, на сутринта щях да я върна. Речено – сторено. В момента, в който стъпих в нея обаче и намерих лигавите гребла на дъното, някой се събуди в най-близката къща, светна прозорец, кучето, което до преди малко ми ближеше ръката предано, залая като обезумяло срещу мен и аз, без да усетя как, се намерих с десет яки загребвания на другия бряг със сърце в гърлото. С първите крачки навътре – побързах да захвърля лодката в тръстиките като ковчег на прокажен – и кибритът ми се намокри.

Не знам как са горите около Ню Йорк и дали изобщо има гори или не и дали някой ходи за гъби в тях, вместо да бяга колкото се може по-далеч като види гора, защото руските са нещо по-специално, нямам предвид тайгата, която благодарение на оня, който основал тази огромна страна, останала далеч на североизток, не, имам предвид руския лес, считан за обикновен… Първо усетих студения допир на мъха, горе-долу до глезените, сбогом велурени кецове! После по коленете ме полази друг растителен вид, чието име не намирам в речника (листата му имат форма на ветрило, едно от първите стеблени растения е и няма семена, а спори, залепени две по две под листата и чиито стебла ти връзват краката като с въжета). После, до към кръста и гърдите, иде ред на къпините, дивите малини и други горски плодове с множество бодли и кукички. След тях разните му „рябини“ и „калинки“ от песните, при други обстоятелства сигурно красиви, за да си блъснеш накрая главата в яките стволове на боровете, високи колкото ти стига погледа. Забравям ли нещо? Да, мъглата, нямаше светлина, нито звезди, нито луна. Бях обграден, изгубен само на десет или двадесет метра навътре в гората, в която хлътнах изплашен от гласовете от другата страна на залива. След като всичко утихна, реших да се върна обратно, но не успях да намеря лодката: лекото течение я беше отнесло или бърках мястото…

Температурата в края на август по тия места обикновено пада до осем градуса и по-ниско нощем. Треперех, бях съвсем мокър и три пъти се проклех, че не купих бутилка водка от магазина на пристанището, имаше опашка. Ако стигнех, никога повече нямаше да крада лодки! Да обирам банки, влакове, бързи и пътнически – да, лодки не. Как можех да съм толкова глупав, недоверчив, безотговорен! Идваше ми да умра, но не тук, не, в населено и топло място, на юг. Започнах да си представям непоносимо горещи дни, къпанета в топлинни извори, та дано издържа още малко: минералната баня във Велинград, където Калиопе ме водеше в женското отделение като малък. Турската в Струмица, земята на предците ми. Виц от същата баня, докато бродя зъзнещ в гората: двама селски пияници, Фасульо и Пилафо влизат подпийнали в хамама. Фасульо се хвърля в басейна: „О-о-ох!“; „Ох? – повтаря отгоре доволен Пилафо – Ох-ох-ох!“ – мислейки си, че другият пъшка от удоволствие в термалните води, не вижда, че е празен, също се хвърля, потрошва си кокалите и той, край… Или денят, когато отидохме за лангусти с Чино в Баийа Онда. Преспахме у дядо му, жегата беше невероятна, на всичко отгоре в средата на колибата имаше бяла клозетна чиния и старецът ставаше на всеки час да пикае; излязох навън и опитах да спя в отсрещните гробища. Изтегнах се на един каменен гроб с надежда за малко хлад, но беше по-зле и от фурна. На другия ден киснахме дванадесет часа в океана, беше толкова топъл, че се чудех как сардините не се сваряваха и излязохме набръчкани като ръцете на Естефания след пране на черга. „Глава голяма, а ум няма!“ рече тя и като чух това, дадох си сметка, че халюцинирам, или вървя и сънувам, но все едно, упражнението ми помогна, стопли ме малко. Чух шум от моторна лодка и гласове от езерото; луната беше много високо в небето и гората беше свършила така внезапно, както и бе почнала. Къде се намирах? Беше другият бряг или другия свят?

„Помощ! – завиках засрамен на руски. – Загубен съм! Загубен съм!…“

Веднъж в София, на спирката на Института за чуждестранни студенти, видях един негър, на когото вратата на автобуса беше защипала главата, да крещи сякаш го колят: „Наздраве! Наздраве!“ Защо мислиш, че викаше като на сватба? Късото съединение, което вратата бе предизвикала в мозъка му, беше направо чудовищно: „хелп“, на английски, който не беше родният му език, звучи като „хелт“, здраве, ама не и на български. Хората се смееха със сълзи, докато той блещеше очи и крещеше: „Наздравеее!!!“

Затова реших да си трая и да плувам, едва ли имаше и триста метра до отсрещната страна, но като стигнах първите тръстики на брега и се опитах да стъпя, не успях – нямаше дъно. Хванах се стеблата да се изкача, а те се огънаха. Опитах няколко пъти и все същото, глътнах две хубави порции вода богата на микроорганизми и когато се опитах да хвана повече тръстика, вече не се гънеха, но и не напредвах, защото бяха толкова много, че не можех да ги премина, само се държах за тях като удавник за сламки, прегърнал цял наръч. Беше напълно абсурдно, но наистина щях да се удавя накрая, точно както казват всички поговорки на всички езици.

Хрумна ми да не се опитвам да излизам и да продължавам да падам назад, а да стигна до суша, плъзгайки се между стеблата на тръстиката и водораслите, гънейки се от кръста надолу, като опашка на риба (порасна ми) и теглейки се за най-отдалечените, да преодолея опасните метри. Останалото беше лесно. Когато стъпих на благословената твърд на майката Земя, изпитах желание да я целуна. Бях спечелил състезанието с цената само на няколко ненужни дрехи, а колкото до природните стихии, с извинение, можеха вече да го духат! Тичах към къщата на брега и предвкусвах гадния домашен самогон, който щяха да ми налеят в устата, този път нямаше да се дърпам, не, a прозорецът осветяваше пътя ми в нощта…

10.

Щом се показах и почуках на стъклото с треперещи пръсти, човекът, който седеше в една съвсем празна стая на съвсем празна дървена маса и четеше откъсната страница от вестник, подскочи от стола и извика. Огледа се наоколо за пушката, но като не я намери, започна да крещи още по-силно на диалекта си. Забравих да спомена, че от седмица си пусках брада, единствената волност, която си позволих на бригадата, и като прибавим тинята по лицето, дългата коса, водораслите, липсата на облекло и погледа, нищо чудно да съм му заприличал на онова, което всъщност бях – воден дух,гуихе. Бързо извадих паспорта от джоба на късия си панталон модел „античайковски“ и го залепих на стъклото на прозореца.

„Помощ! Умирал от студ!“ – опитвах се да обясня на родния му език какво ми се бе случило. Защо ме гледаше така? В България „хоп“, а не „йоб“, подвикват само на хорото, а този май не беше в ред, защото подскачаше дори по-високо…

„Чужденец съм! Чужденец! Здравей!…“ – подчертах.

Като чу това, настроението му рязко се смени: стана изведнъж хладен и строг и ме пусна да вляза. После ми призна, че до този момент бе смятал, че българите сме една от многото екзотични народности в останалите четиринадесет републики. Макар вече ориентиран в международната обстановка, не можа да ми помогне с много. В стаята, както казах, нямаше нищо – нито храна, нито пиене, нито дрехи, само страницата от „Правда“ (руския „Гранма“), а аз треперех, водата се стичаше от мен като от мокро куче, докато той ме наблюдаваше с интерес, без да знае какво да направи. „Искам да спя. Уморен съм. Легло?“ – посочих голия дървен под с тайната надежда да събудя в него славянското гостоприемство.

Да спя? Преди да ме е показал на Ниловна?!… Ниловна, господ да я приласкае в пазвата си, ако вече не го е направил, се оказа хазяйката му. В четири сутринта, когато му омръзна да ми задава въпроси, отидохме да я потърсим. Къщата приличаше на тия, които бях виждал само по филмите. Сглобена от цели дървени трупи наредени хоризонтално като сключени пръсти, освен с маса, пейка и стол, дялани от масивно дърво, единствената мебелировка, разполагаше и с класическа руска печка. Само нея да видех, мисля, си струваше да преплувам езерото! За съжаление палеха я само през зимата и прекарах остатъка от нощта, разказвайки за България върху трикрако столче, а остатъците от дрехите ми, изсъхнаха на гърба. Не ми предложиха да ям, нито да пия, защото нямаха нищо освен кисел черен хляб. По-бедни бяха и от дядото на Чино в Байа Онда, той поне си имаше клозетна чиния, а тия тук, ходеха „на двор“, тоест в градината (после разбрах, че било израз, евфемизъм за нужник). Което ме спаси, мисля, бе чаят, настойката или каквото беше; съдържаше много неща, някои можеха да се видят да плуват в дървеното каче, от което ми наляха – горски плодове, жълъди, листа, билки, – а други да стърчат: клечки, кора от дърво и май и една брадва, видях дръжка вътре, но не съм сигурен. Каквото и да бе, спаси ми живота, макар и цената, която заплатих за него, да не беше малка:

„В България имате ли кравички?“ – разпитваше Ниловна.

„Да, бабо“ – отговарях полузаспал.

„А те млекце дават ли?“

„Дават, бабо…“

„Ами кокошчици, сине?“

„Има…“

„А яйчица снасят ли? Божичко!“

Когато ми се наситиха, новият ми приятел ме закара с лодката си до селцето на Лена. Събудих я треперещ, докопах бутилката с водка и я изпразних наполовина. Мъжът си тръгна с останалата половинка в корема, впечатлен, че не го бях излъгал: наистина имах приятелка, „гражданка“, владееща езика му и солидна във всяко отношение. В дъното на душата си обаче, въпреки паспорта и разказите за топли морета, лозя, дървеса отрупани с плод, градини с назрели домати, чушки, патладжани, тикви, салати, зелен боб, спанак, краставички, карфиол (ама и карфиол ли?), цялата ми прекрасна родина, от която се канех тъй безотговорно да избягам и в тоя момент толкова обичах, подозирах, че за него си остана леко под съмнение. Беше твърде красиво, за да е вярно, защото, ако наистина беше тъй, чий „йoб“ дирех аз из тия тресавища!

Бях толкова щастлив да се видя накрая с Лена, че от благодарност го изпратихме с нашата туристическа лодка до пристана му. На връщане – вече се зазоряваше – спряхме на една просека, навлязохме в гората, запалих два огъня един срещу друг, съблякох се между тях, съблякох и Лена и се търколихме между огньовете и пепелта и се любихме, пихме, пяхме, плакахме и крещяхме от радост, докато проклетата полярна нощ не свърши и с нея – страха, студа, ужаса да бъдеш „изгубен“ и всички съмнения… „Трябва да ти кажа…“ – започнах, но не й казах нищо, беше като замаяна, повече и от мен. Бедната Лена, едва не я опекох между огньовете, малко остана! Утре ще й го кажа, реших, aurora musis amicam est. Зората е приятелка на музите. Тогава за пръв път почувствах, че за да мога да продължа да живея, да имам някого до себе си, повече от чужд език, изгарящ дъх, мокро от сълзи лице, трябва да те убия… да те залича от съзнанието си! В сърцето на гората реших да те изтръгна от мен както дете от майката, зародиш от утроба… Нямаше да е лесно – трябваше да те късам жива! И всичко толкова приличаше на прощаване с теб, докато не заспах, а следобеда, когато отидох да си купя цигари на пристана и видях красивите момичета по къси панталони да опъват онези бързи, разглобяеми лодки с кожух, разбрах, че не бях напълно излекуван.

„Търсим спътник, някой да се прежали?“ – приближи ни един младеж и ми намигна. Твоята сянка обаче, аура или каквото остава на местопрестъплението след убийство, изглежда все още присъстваше, защото в малката фигура на момичето, което чакаше до лодката самó, с раница върху празната предна седалка – беше от азиатските републики, с дръпнати очи – различих пак небесна намеса. Слаб ти е ангелът, казваше по този повод Естефания, нямай му вяра, сине. Сигурно, защото ми кроеше поредната си шега.

„Типус – изтръгна ме Лена от бляна, – май нещо ти говорят…“

„О, нейната приятелка е луда по лодки!“ – направих се на ударен.

„Абе то хубаво, ама мястото е мъжко“ – обясни смутено момчето.

С крайчеца на очите си мярнах още веднъж лодкарката. Колко беше хубава! Вече навътре в езерото се обърна и ми махна с ръка. Руснаците са такива, усмихна се Лена, непосредствени.

„На добър път!“ – извиках към лодките.

„Довиждане!“ – отвърнаха откъм водата.

Върнах се в дачата и поспах още четири часа, щастлив, спокоен, ангелът ми бе устоял. Имах само един единствен проблем: изпитвах болезнено парене долу. Попитах спътницата си, тя мълчаливо ми показа кутийка с хапчета. Това имало на пазара, това купила: лютенурин, руски директен контрацептив, който изтребваше сперматозоиди като с ДДТ.

„И как се казва, по местата на Надежда Крупская ли? – попитах ехидно. – Мислех си, че рускините ползват оръдейни гилзи с предпазна цел“ – спомних си един глупав виц, но Лена смръщи вежди (знаеше ли, че така прилича на Бетовен?) и запрати кутийката през прозореца.

„Запомни – каза, гледайки ме продължително – има граници между двама, която не бива да се минават. Никога не забравяй това, когато си с мен!“

Неочакваната й студенина и вчерашната умора ме събориха отново и спах до вечерта, но като се събудих, взех аспирин, изкъпах се, купих две бутилки водка и после тя, Лена и аз слязохме до селото на моите спасители да им благодарим.

Има граници, мислех. Определено. Светлинни години от човек до човека. Далеч зад нас, в браздата, която оставяхме, гребях с лице към кърмата, през леката мъглица те видях на няколко пъти да се криеш между тръстиката на островчетата, не много бързо, но беше ти, разбира се, не малката узбечка, ти! Само алуминиевите гребла на каяка проблясваха от време на време, издавайки мястото ти. Ти беше, твоят смях и твоята лодка. „She is on the pill. She is on the pill. She is on the pill. На хапчета е!“ – смееше се. Тогава бе, когато реших да купя лодка.

11.

Не, не съм луд, ти беше!

Този път беше абсолютната ти! Не те бях видял досега, защото работихме в различни смени, а когато те видях в лодката, не мислех, че щяхме да се срещнем отново, нито, че си от бригадата. Беше последната неделя и те срещнах на плажа. Отначало помислих, че си японка, защото рисуваше някакви знаци върху пясъка, които ми заприличаха на йероглифи. Засмя се и ми каза, че учиш текстилен дизайн. Беше толкова фина и малка, както тогава, когато те заведох в Мариел, но не можахме да пресечем с ферибота, защото сред последните, които се качиха, забелязахме Карлос, и ти се уплаши да на те издаде на баща ти. (Прочете ли го, Карлос? Знам, че си го прочел, чико. Чакаха те още десет години на острова. Предаваш ли редовно писмата ми?) Останахме да спим в онова хотелче на устието на залива, по чиито легла личаха следите от хиляди човешки тела и ти намери на връщане от плажа – не хванах никаква риба, водата беше мътна и акулите сновяха като прилепи, – онова козле, загубено в храсталака. Носи го на ръце до градчето като дете, защото си мислеше, че е уморено. Но как може да е животинка и да е уморена, Милагрос? От какво, от живота ли? Чудя му се как се остави да го носиш толкова време в прегръдките ти, харесваше му. Сега знам – било е агнето от иконите: символът на жертвата, изографисват ги до този, който ще загине. Хапех пръстите ти, целувах скришом от посетителите на плажа малките ти гърди, докато ти ме гледаше като хипнотизирана, а кръвта ти пулсираше под ръцете ми, древна като вятърът в гривите на конете от твоята степ. Спомням си само името ти: Диляра. Какво ли означаваше?… Беше последната вечер на бригадата и не отидохме на празника, скрихме се да се целуваме след вечеря в една от стаите на училището превърнато в лагер, между чиновете на първолаците, много неудобни за онова, което възнамерявахме да правим. „Почакай… Приятелят ми, той е много болен, той…“ – шепнеше, докато те отвеждах към реката, аз, смъквайки шинела, ти четирите си блузи, а кокът на лъскавата ти коса изрови дупка в дъсчения под…

Ала имаше си мъж. Един поляк! Сега се сети, преди да те разтворя като люлякова гранка! Целуна ме, ухапа ме като седефена кобила и побягна, та се не видя по пътищата на кръвта си, оставяйки ме смешен, глупав, сам, да си блъскам главата в чина в ритъма на стихотворението на Лорка…

Нямаше те на сутрешна проверка, нито на закуска, нито на раздаването на суха храна за из път като че ли не бе съществувала никога; едва успях да те мерна, когато вече напускахме под строй лагера. Всички нации пееха нещо на техните си езици като мир, труд, социализъм, един по един отрядите напускаха плаца, предаваха бригадирските знамена. Беше неузнаваема: под очите си имаше торбички, клепачите ти бяха подути от плач, беше загубила поне два килограма. Полякът товареше куфарите, по-здрав от всякога след махмурлука, болната беше ти. Погледна ме. Само веднъж. И с погледа си ми разказа цялата мъка, която отнасяше от мен. Сбогом и завинаги, ти казах с клепачи както тогава на езерото, безмълвно, без да ти кимна дори с глава. До следващата среща, затвори очи ти, ще те обичам вечно!…

12.

След връщането ми получих кратко писмо от Лена. Последното. Беше пощенска картичка подписана Арлезианката. Представляваше репродукция от картина на Гоген: Кафе в Арл, 1888, масло, 72х92. Същото заведение, вдъхновило някога и приятелят му Винсент, който дни по-късно го гони с нож, отрязва си ухото и прави опит да си отнеме живота. Представляваше полупразна кръчма, на преден план жена с недоверчиво и цинично изражение пред бутилка пастис, няколко проститутки в дъното. Разбира се, че беше шега. Но толкова тъжна! Горката Лена. Какво повече можех да направя? Молех се Дядо Мраз и съветските джуджета (най-големите в света) да й донесат онова, което аз не можах да й дам: истинска любов.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Нашите негри, нашите врагове

Автор: Владимир Арсениевич

За всички бивши югославяни, но особено за сърбите, косовските албанци бяха просто „нашите негри“. Днес обаче те са представяни като основните врагове на Сърбия – един мит, който е безскрупулно експлоатиран от политици-националисти. Ако някой в западна Европа се пита как може да се е стигнало до всичко това, то аз мога да ви разкажа, защото съм свидетел на начина, по който тази история се разви.

Страната, която беше моя, бившата Югославия, беше изключително разнообразна етнически и културно. Маршал Йосип Броз Тито обичаше да нарича това разнообразие „югославски топилен тигел“. Но всъщност то никога не е било нещо такова. След смъртта на Тито разнообразието в страната беше използвано по трагичен начин; тя се превърна в едно социално разделено, етнически и културно разцепено място, където се оформи ясна йерархия на бедни и богати региони. По този начин пост-титовска Югославия стана един типичен европейски вертикал.

На върха на този вертикал, в далечния север на границата с Австрия, беше икономически най-развитата република Словения. В известен смисъл Словения винаги е била постоянният „връх“ в бившата обща родина. След това човек се спускаше на юг, през Хърватска, Босна-Херцеговина и Сърбия, до Черна Гора в центъра и Македония в далечния юг – хроничното „дъно“ на бившата ни страна. „Колкото по-южно, толкова по-тъжно“, гласеше популярният израз, с чиято помощ се описваше стълбицата, по която специфичният югославски расизъм се спускаше надолу към онези, намиращи се на по-долното географско и икономическо стъпало. И така словенците не прикриваха презрението си към селяните, мързеливците и неудачниците от останалите републики, но най-ясно към хърватите; хърватите от своя страна го предаваха на сърбите; тези пък се наслаждаваха на подигравки по адрес на македонци и черногорци. Босненците, като хора, обитаващи центъра на република Югославия, бяха обект на подигравки от всички страни.

Но на самото дъно идваха албанците, които живееха в южната провинция Косово. Езикът им не беше славянски. Културата им беше напълно чужда. В пъстрата сбирка от различни югославяни те, като най-южната етническа група, бяха осъдени да играят ролята на абсолютни аутсайдери.

Всичко, което ние, останалите бивши югославяни, знаехме за албанците, се състоеше от бъркотия от обидни клишета. Обикновено те бяха презрително наричани с името сиптари или шиптари. Ако не ги мразехме открито, то беше единствено защото не ги считахме достойни за нашата омраза. Дори и в най-добрите времена между „тях“ и „нас“ никога не е имало какъвто и да е диалог.

Косовските албанци бяха за нас просто банда примитивни, в най-добрия случай комични, играчки-негърчета, те бяха нашите Чичо Томовци. С други думи, те бяха нашите негри. Но така, както съществуването на презрените албанци едва ли проникваше в съзнанието на средния югославянин от времето на Тито, така и спорадичният културен расизъм на онова време изглежда – поне от перспективата на днешния ден – доста безобиден в сравнение с бясната, убийствена омраза към „шиптарите“, която обхвана сърбите след смъртта на Тито и след първата вълна на „безредици“ в Косово в края на двадесетия век. Тази омраза стана особено интензивна във фазата на буен национализъм във всички републики, по време на бруталната тирания, насъскана от Слободан Милошевич, който се зае с безпощадно разкъсване на общата държава. През 1990-те политиците и медиите също започнаха да употребяват разговорната и унизителна дума „шиптари“ – един етикет, с чиято помощ те все повече се превръщаха в обекти на нашата параноя. Все по- и по-често хората започнаха да говорят за тях така, сякаш единствената причина за съществуването им е да застрашават и унищожават „нас сърбите“.

Една от легендите, която започна да кръжи сред милошевската версия на онова, което минаваше за новини, беше един исторически мит, който гласеше долу-горе така: „Някога в Косово е имало много по-малко албанци, отколкото сърби. Но в течение на годините (чрез някакво чудо, което никога не беше обяснено – бел. авт.), те дошли в Косово през албанската граница и се заселили тук в нашата страна, пред собствените ни очи, без да кажат нищо повече от „с ваше позволение“. Притежаващи качества, които в нашите очи изглеждаха положително-животински, те развиваха колективната решителност на термити и, нещо повече, се размножаваха като зайци. Неконтролираната им плодовитост и високата им раждаемост ни караха да потрепваме, всъщност да се присвиваме от отвращение. Същевременно сърбите постоянно бяха умолявани да изказват открито омразата си към „шиптарите“. Никой сърбин не се считаше за достоен за уважение, ако не поддържаше тази омраза. По такъв начин официалната пропаганда от времето на Милошевич, поддържана безрезервно от медиите, обяви „шиптарите“ за основен враг на сърбите; всъщност, без този враг самото съществуване на сърбите би било практически немислимо. Защото, какво би бил Батман без неговия Джоукър? Сега вече „шиптарите“ не бяха жалки Чичо Томовци. Напротив, те бяха се превърнали в ужасяващи, страховити демони, упорити и неподатливи в мисията да ни отнемат нашата историческа територия, да грабнат Косово поле, „люлката на нашата култура“, да ни откраднат митовете, да ни ограбят онова, което ни принадлежеше по „историческо право“.

Решен да си разчисти сметките с тези „шиптари“ веднъж и завинаги, нашият президент Милошевич замисли фантастичен план. В тази мрачна империя на злото, на бедността, етническата омраза и хиперинфлацията, армията и полицията можеха да потискат и унижават косовските албанци без да се излагат на опасност от каквито и да е санкции. Направи се така, че албанците можеха да бъдат произволно уволнявани и арестувани, имуществото им ограбвано, семействата и селата им – разрушавани. Освободен от всякаква отговорност и насърчаван от народната подкрепа, в продължение на много години президентът успяваше да осъществява плана си, сеейки насилие и разрушение отначало в Косово, а после и по цялата територия на Югославия. След споразумението от Дейтона от декември 1995 имаше едно първоначално примирие, но през 1999 спиралата на насилието окончателно принуди Милошевич да се завърне там, където беше започнало всичко, обратно в Косово.

Но Косово щеше да се окаже и мястото, където щеше да се изкове съдбата на Милошевич след тринадесет години на разрушително управление. Когато в края на март 1999 НАТО започна да бомбардира главните виновници, Сърбия и Черна Гора, големи части от тяхната инфраструктура бяха разрушени и бяха дадени стотици жертви сред цивилното население. Но окончателният резултат все пак беше краят на сръбската държавна власт в провинцията Косово. Заедно с това бяха разменени и ролите на извършители и жертви, за пореден път в това нещастно място. Стигна се до масово изселване на хиляди сърби и роми, както и до бясна вълна на отмъщение от страна на победителите; и отново, както винаги, жертвите бяха почти само невинни цивилни граждани. Надеждата за нормалност между обикновените сърби и албанци, за някакво мирно съжителство в обозримото бъдеще, беше изчезнала.

Милошевич беше играл тази игра толкова лукаво, че в края на краищата се оказа възможен един-единствен епилог: съдът за военнопрестъпници в Хага. Но дори и тогава той успя да избегне наказанието, пък дори и с цената на сърдечен инфаркт. Изплъзвайки се от справедливостта, той ни остави отворения въпрос за вината. Не на последно място и по тази причина днес гражданите на Сърбия са обременени с чувство за вина и срам, независимо от това дали го признават или не.

Преди няколко години сръбските медии в продължение на месеци съобщаваха за масови гробове, чиито мъртъвци бяха идентифицирани от съдебномедицински експерти като косовски албанци. Една от най-ужасяващите картини беше онази на хладилния камион, от който в езерото Перукац, близо до устието на реката Дервента, бяха изхвърлени множество трупове на албански жени, деца и старци. По екраните ние гледахме полуразложените трупове, измъквани от водата, слушахме шокиращото признание на шофьора, на когото е било наредено да транспортира мъртвите извън Косово, за да се прикрие престъплението. В същото време една телевизионна станция в Белград предаде интервю с един мъж, който безгрижно се къпеше в красивото езеро, от чиито зеленикави води току-що бяха извлечени труповете. Когато репортерът го попита дали това не го безпокои, простакът стоеше насреща, клатейки глава, докато водата се стичаше по него. Примигвайки невинно и усмихвайки се лаконично, той се вгледа в камерата и каза без да примигне: „Честно казано, аз не вярвам във всичко това“, а после предизвикателно се завърна във водата.

Човекът сигурно е луд, може би ще си помислите. Но всъщност вярно е точно обратното. Реакцията му е напълно разбираема. Сръбските граждани имат зад гърба си цяло десетилетие на промиване на мозъци от страна на политиците и медиите зад тях – едно десетилетие на уроци по това как постоянната лъжа може в края на краищата да накара хората да вярват на собствените си лъжи. Къпещият се човек просто прилагаше на практика тази придобита способност.

Отричането е едно от централните нови сръбски качества. То е толкова ново, че ние дори не притежаваме подходяща дума за него и онези, които смътно осъзнават какво се случва, просто използват английската дума. Denial. Този динайъл, студенината пред лицето на човешкото страдание, неспособността да се демонстрира дори най-елементарно състрадание, ни показва, че като общество ние сме на ничия земя. Понякога изглежда така, сякаш никога не сме искали да се измъкнем от водовъртежа на миналото. Въпросът за бъдещите ни отношения с косовските албанци е сред най-важните въпроси и той може да се използва като мярка за нашата политическа зрелост. Причините за нашата неспособност да се отнасяме към него по един по-конструктивен начин са много дълбоки. Днешното сръбско общество е уморено от политика. То е уморено от изгубени войни, изтощено от хронична бедност и от усещането, че сърбите трябва да гледат на себе си или като на жертви, или като на виновници. То се страхува от промени и отбягва отговорност.

С други думи, събитията направиха така, че нашето разбиране за косовските албанци със сигурност няма да се промени в течение на много дълго време. Към традиционната омраза днес се прибавя и яростта на губещия, която се изпуска под формата на самосъжаление и може да бъде обвързана с мистичната идея, че все пак ние сме имали право. Действително, загубата на бившата сръбска провинция Косово днес се разглежда от определени среди в нашето общество като равносилна на апокалипсис. Преди известно време центърът на Белград беше покрит с плакати, обявяващи: „няма Сърбия без Косово!“ Но всеки, който твърди нещо такова, лъже, и много хора разбират това – защото въпреки всичко започва да става все по-ясно, че статусът на Косово става все по-маловажен за ежедневието и грижите на сърбите. Всъщност множество граждани – особено сред по-младите – са разочаровани от всички, и както изглежда са решили, че не искат да вярват на никого, също като онзи простак, който се къпеше в езерото.

Но какво може да очаква човек от едно поколение, което е било възпитано сред война и разрушения, захранвано с политика на открита омраза, и което не може да получи виза, за да се запознае с други страни и култури? За нещастие, най-вероятно не особено много. Нашите младежи започват да мразят отново – без задръжки, с един вид празноглаво, инатесто наслаждение. Резултатите от социологическите проучвания сред учениците могат да накарат косите ви да настръхнат – и те само потвърждават впечатленията, които човек получава от ежедневието. Повече от 30 процента от учениците в сръбските средни училища смятат, че „човек не трябва да се сприятелява с албанци, нито да им отива на гости“. Почти една трета от младежите вярват, че на китайците – единствената сравнително голяма група чужденци в нашата страна – трябва да се отнемат разрешенията за жителство, дори и ако те спазват закона. Всяко трето момче и всяко второ момиче гледа с презрение на хомосексуалните и хората, болни от СПИН.

Мисълта за отвратителния успех, с който съвременното сръбско общество е изкривило мислите и емоциите на младите хора, кара човек да потреперва. Може би решението е просто да се изчаква стоически. Може би човек трябва да се надява, че при по-мирни и по-здравословни условия ще израсне ново, по-различно поколение. Може би единственото, което ни остава, е да се надяваме, че внуците ни ще бъдат нашите истински деца.

Източник

Писателят Владимир Арсениевич, роден през 1965 в Тула, Хърватска, живее в Белград. Той се счита за един от най-забележителните представители на младата, опозиционна и прогресивна сръбска литературна сцена. Неговият първи роман, Cloaca Maxima (1994), получи наградата NIN, най-голямата литературна награда в Сърбия, беше избран за роман на годината и преведен на повече от 20 езика.

Коментари (32)

- 15-08-2010|любител на балканския хумор

Радвам се, че разбрах, че косовските албанци са били най-добрите приятели на сърбите. Хърватски хумор.

- 15-08-2010|любител на балканския хумор

Цитат без коментар:

„В известен смисъл Словения винаги е била постоянният „връх“ в бившата обща родина. След това човек се спускаше на юг, през Хърватска, Босна-Херцеговина и Сърбия, до Черна Гора в центъра и Македония в далечния юг – хроничното „дъно“ на бившата ни страна. „Колкото по-южно, толкова по-тъжно“, гласеше популярният израз, ... (пропуснат израз за югославския расизъм – щом е югославски той принадлежи на всички изброени народности) се спускаше надолу към онези, намиращи се на по-долното географско и икономическо стъпало. И така словенците не прикриваха презрението си към селяните, мързеливците и неудачниците от останалите републики, но най-ясно към хърватите; хърватите от своя страна го предаваха на сърбите; тези пък се наслаждаваха на подигравки по адрес на македонци и черногорци. Босненците, като хора, обитаващи центъра на република Югославия, бяха обект на подигравки от всички страни.“

- 15-08-2010|любител на балканския хумор

Писателят бил „представител на младата... сръбска сцена“. Какъв е този млад представител, когато е роден през 1964 г. Ако е станал баща на 25 години, детето му вече ще е на възраст на наполеоновски генерал.

На „сръбската сцена“ възрастните писатели до 150 години ли живеят?

- 15-08-2010|Златко

М-да. Понякога границата между любовта и омразата е почти неразличима. Особено когато човек вярва много страстно, че разбира нещо от това, за което говори ...

- 15-08-2010|e-ink

Много, много, много умен текст! Благодаря ти, Златко.

- 15-08-2010|Гост

Да си посипваш главата с пепел, без да си задава кои европейски и световни условия и сили позволиха и участваха в разпадането на Югославия по въпросния драстичен и трагичен начин от Милошевич, също не е полезно, мисля.Да ги назовавам ли? Знаем много добре кой бе Милошевич. Мразя национализма, до край, но по-съм склонен да разбера сърбите с промити мозъци и как стигнаха дотам(веднъж по време на кланетата в Алжир возих в Мадрид един закъсал с колата си алжирец, как, питах го, хората могат да стигнат до там, не разбирам, да се убиват,Ако заколят брат или жена ти, ще го разбереш, от близко е по ясно, ми каза)отколкото онези западни политици, които отлично знаеха и очакваха това да се случи, може би не в такъв мащаб, но нещо такова – язва – в това число и американските. Нищо не чух, никаква преценка и за деянията и терористичните актове на косовските албанци. Или нямаше такива? За негрите или добро или нищо. Чудесно.

А отцепването на законна територия решено с вот на мнозинство в 21 век, че е бомба със закиснител в структурата на нова Европа, изглеждсъвсем не безпокои младият писател. Лично мен, много. Иначе да – човечно, но едностранчиво четиво. Милошевич не беше сам в тази жестока игра.

- 15-08-2010|suhi

родните националисти са по-тъпоумни от сръбските; особено сега с преиграването с тази подписка против турция;

- 15-08-2010|любител на балканския хумор

Цитат за турски хумор:

родните националисти са по-тъпоумни от сръбските; особено сега с преиграването с тази подписка против турция;

- 15-08-2010|любител на балканския хумор

Цитат за балкански националист в стил на Чудомир „Аз не съм такава, како Сийке,но чякай да ти кажа“:

„Мразя национализма, до край, но по-съм склонен да разбера сърбите“

- 15-08-2010|Гост – Антицитат

Мисля, че те разбирам и тебе, лъжлив Съби...Поне да познаваше Чудомир. автора си!Правилното е „ не съм от тях как Сйике!“, любителю на балкански хумор.

Исках да кажа само, че ги разбирам, а не че ги приемам или оправдавам повече от тези, които разпалиха този конфликт. Второто оставам на теб.Заядливостта ти отлично се вписва в някой наказателем баталион. Зевзекът на ротата. Спомняш ли си как още на дваистия ден беше готов да тръгнеш към Люлебургас? Така те надъхаха. Или си забравил? Къде служи?

- 16-08-2010|Зелен Бетон – Малко off-topic

Чета статията и си мисля за неща, съвсем различни от нейната тема.

Авторът анализира един кръг от проблеми от гледна точка на обществото. От гледна точка на обществото като хомогенен субект.

Дотолкова е съсредоточен върху това какво мисли и чувства обществото, че се абстрахира от изключително сериозните изпитания, през които сърбите преминаха за последните две десетилетия. Нито се позовава на, нито оправдава нещо със, нито понечва да дава оценка на – нито братоубийствените конфликти, нито военните действия на НАТО, нито дори отцепването на Косово.

Не; той говори за промиването на мозъци и за вредите, които това промиване е нанесло на обществото.

На всичкото отгоре е хърватин по рождение, а пише за сърбите, все едно, че е сърбин.

___________________

Една фраза буквално ме удари: „Днешното сръбско общество е уморено от политика.“ Не „отвратено“, не „озлобено“, не „Изтощено“ или „отчаяно“ – ауморено. В тази дума има достойнство.

И наистина е така. Бил съм в Сърбия неведнъж, имам приятели сърби и съм го усещал.

Задавам си въпроса – би ли написал някой подобен анализ, истински загрижен за това какво мисли и чувства българското общество?

И то без да се изкуши да сочи виновник в лицето на лошия исторически късмет, външния или вътрешен политически враг, икономическите фактори и/или дежурната народосихология?

Първо, възможно ли е въобще българското общество да се разглежда катохомогенен субект?

Второ, съществуват ли български автори, способни да обхванат кресливия хор от демонстративно лични (макар и повечето преповторени чужди) мнения, и да провидят зад него един емоционален и мисловен общ статус на обществото?

И трето, дори и да може някой да напише такъв анализ, би ли се захванал? А и – би ли посмял? След като знае прекрасно какво ще последва...

______________________

Та чета и си мисля: Сърбия още с влизането си в ЕС ще бъде далеч пред нас. Не защото ще имат някакви икономически или политически бонификации, не защото им се раждат по-свестни политици или защото самите те са по европейскому работливи и дисциплинирани, не.

Ще бъдат пред нас защото са общество. Не механичен сбор от индивиди, които хем се чувстват много удобно в тълпа или под диктат, защото така не носят отговорност, хем не искат да имат нищо общо със себеподобните си, защото всеки иска всичките си права само за себе си. Не индивиди, които нямат никакво желание да направят нещо заедно (ако въобще имат желание да направят нещо), за сметка на което всеки един може отлично да обясни защо не иска да направи това или онова.

Сърбите имат „заjедност“. И, въпреки често приповдигнатия им тон и балканската им емоционалност, това не е национализъм, а усещане за нация.

Нещо, което ние нямаме. Нещо, без което в Европа оставаш на опашката.

Убеден съм, че сърбите ще съумеят да примирят в себе си дори проблема с Косово. При това без да се унижават, и без да пострада националното им чувство. Напротив, то ще излезе от това изпитание още по-силно.

И, честно казано, ще им се радвам.

- 16-08-2010|любител на балканския хумор

Очевидно каквото е писал Чудомир става ясно на гузен негонен бяга. Той разбира, че не цитатничесвото, а посланието на думите е важно и е схванал, че за него лично става дума.Очевидно е, че се чувства засегнат – такава е реакцията на хората, които имат подобно писмено раздвоение на личността – не знаят какво пишат и какво искат да кажат. Същото се задълбочава с мътните мисли за ротата, къде си служил и Люле-Бургаз. Оле, мирише на ботуши!

- 16-08-2010|Гост

за хумориста:

Ох!Ясно е, че без мухи не може! Какво пък, лети си досаднице, и внимавай къде кацаш!

...

По повод Зелен бетон:

Аз пък вярвам, че и в нас има хора да направят такава оценка.Иван Кръстев например. Как обаче да отделиш една система и я превърнеш в затвотрена, когато не е? От друга страна да се сравнява поведението на обществото на две съседни страни в две различни ситуации (едната делнична другата военна)също е хазартно. Не мисля, че българите имат по малко достойнство и единство от сърбите и сигурно са го показвали след някоя от загубените войни. Усещането за нация е литература. Добра литература, но литература. А дали сърбите ще се примирят с Косово съвсем не се знае. Както се видя съвсем не се бяха примирили, нито забравили това, което им бяха сторили усташите през предишната война. Лично на мен ми е мъчно за разпадането на Югославия. Всичко това би могло да стане много по цивилизовано. Но да се примиря с Косово е все едно да ми вземат апартамента, който давам под наем, на основанието, че от дълго време наемателите живеят сами. Да си живеят, да плащат наем, но той е мой. За съжаление в историята няма втори вариант (някоя по разумна схема на „ползвателство“ без право на „опразване“ например), но лошото е, че има рецидиви, които говорят, че народите не забравят и винаги се намира някой политик да им го припомни. Някой от по старите читатели да си спомня, че Кувейт някога е бил Иракски и инвазията на Садам не е била немотивирана за пред тогавашното иракско общество?. Там не живееха само главорези. Никога нищо

не се знае какво ще се случи. Дори у дома.

- 16-08-2010|любител на балканския хумор

Цитат:

„Лично на мен ми е мъчно за разпадането на Югославия.“

Нерде Люле-Бургаз, нерде Кувейт, нерде Стамбул плюс мъката за Югославия. Цирк с инсекти.

Мисълта лети. Ботушът и бетонът не могат.

- 17-08-2010|мислител – re:

Гост писа:

Но да се примиря с Косово е все едно да ми вземат апартамента, който давам под наем, на основанието, че от дълго време наемателите живеят сами. Да си живеят, да плащат наем, но той е мой.

По подобен начин и Османската империя е била ощетена през 1878 и 1885 г. Още не е късно да върнем териториите.

- 18-08-2010|любител на балканския хумор

Цитат на умен човек:

„По подобен начин и Османската империя е била ощетена през 1878 и 1885 г. Още не е късно да върнем териториите. „

Най-после един умен балканец. Нека първо да върнем на Османската империя земите, както той иска. После, по същата логика, да върнем земите на Средновековна България. Така ще изчезнат всякакви национални проблеми на Балканите – няма да има Турция, Гърция, Косово, Македония и най-близките окрайнини – Румъния, Унгария, Молдавия и Южна Русия.

Браво на този голям мислител, наследник на пророците, борец за истината.

- 18-08-2010|Зелен Бетон – .

> няма да има Турция, Гърция, Косово, Македония и най-близките окрайнини – Румъния, Унгария, Молдавия и Южна Русия

Всъщност, то така и ще стане. Само дето никой няма да „връща“ нищо никому.

Просто, след някое и друго десетилетие, при обща икономика, инфраструктура и законодателство, при консенсусна политика (установила се не поради нечий диктат, а поради естественото споделяне на еднакви общи ценности), сегашните държавни граници ще се превърнат в условни разделения с чисто административно значение – нещо като днешните табели „Добре дошли в община Симитли“. И националната специфика, включително говоримият език, ще стане по-скоро културологична особеност на относително компактно население, обитаващо даден географски регион. И ще се знае, че етническа България се намира между Северна Добруджа, Одрин, Солун, Охрид и Димитровград (примерно), без това да звучи по никакъв начин обидно за румънци, турци, гърци, македонци и сърби.

Има само една пречка по пътя към това: да проумеем, че идентичността не зависи от това какви са били и какво са правили прадедите ни, а от това какви сме и какво правим ние самите, днес; че историческите събития и артефакти не са лична заслуга и собственост на определен етнос, а на човешката цивилизация като цяло.

И да престанем да се взираме в пъповете си, да си седнем на **** и да напишем ако не общата световна, то поне (за начало) общата европейска история – онази, която ще се изучава в един и същ вид от Осло до Истанбул и от Москва до Лисабон.

Да, фантастично звучи. Но преди само 30 години „джобният видеотелефон“ беше атрибут на фантастичните романи, а днес всички имаме такива.

- 18-08-2010|любител на балканския хумор

Телешкият възторг няма нищо общо с действителността. Ясно е, че Истанбул и Москва в дългосрочно бъдеще няма да бъдат обща територия с Осло и Лисабон. От години големите чужди фирми си правят специлна застроховка за война в Турция. Когато Истанбул стане отново Константинопол или Цариград, тогава може да се очаква влизането в общата територия.

Платеният телешки възторг винаги е бил част от балканския хумор.

- 18-08-2010|любител на балканския хумор

Както вече бях отбелязал – ботушът и бетонът не летят. Толкова ли им е трудно да разберат очевидната ми подигравка към големия мислител, наследник на пророците и борец за истината за плиткоумните му мисли? И за капак изпада в телешки възторг!

- 18-08-2010|Зелен Бетон – .

Вярно е, че Истанбул, Москва, Осло и Лисабон няма да бъдат обща територия – и то не само в дългосрочен план, а никога. Също както Добрич и Петрич няма как да бъдат в една община.

За сметка на това в тях ще живеят хора, които са като част от единно пространство на ценности – и то не в дългосрочен план, а още след 2-3 десетилетия.

Понякога е добре човек поне да се опита да полети, вместо само да джафка, че другите не можели. Току-виж разбрал какво представлява летенето.

- 19-08-2010|любител на балканския хумор

Бетонът става зелен, когато се погълне много афион. Всички знаят в коя посока лети бетона, независимо дали преди това е станал зелен.

След афионовите прозрения, че Добрич и Петрич няма да бъдат в една община, пожелавам приятен път с вълшебното килимче по магистралките до следващия знак: „Добре дошъл в община Цариград“.

Приятно летене.

От афион и рахат локум се губи малко представата за действителността и треперещите крайници, в отсъствие на мозъка, натискат по повече от веднъж клавишите. И един път е достатъчно дори във феерията на мечтите не на 2-3 десетилетия, а само на 1001 нощи.

- 19-08-2010|Златко

Опитвам се да не се намесвам с повод и без повод. Тук обаче получавам ясното усещане, че вече доста отдавна в разговора става дума не за темата на текста, а за оплюване на опонента. Моля ви, нека потиснем мъничко нашенските страсти. Нали всички се учим на нещо ново, нещо не-балканско?

- 19-08-2010|любител на балканския хумор

получаване на ясно усещане е израз от ясновидството. Много малко хора са ясновидци и случаят го потвърждава. Затова и полученото ясно усещане е неточно. Всъщност с такива цензуриращи получени ясни усещания доста хора са били пратени на оня свят. А като се обясни поучително, че трябва да се учим на нещо не-балканско, работата изцяло отива в торбата на балканския хумор. Сигурен съм, че това ще бъде изтрито след малко, защото вече съм виждал тази практика тук.

- 19-08-2010|Златко

За изтриване ми се вижда прекалено дребно. Самият аз гледам на тези неща като на израз на нашенското дебелоглавие и липса на уважение към почти всичко. Среден пръст – и това е. Все пак не обичам хора, които не разбират от дума, така че ви спрях достъпа до коментарните полета. Такива са правилта тук – който не ще да слуша, бива принуден да си мълчи. Не сте нито първия, нито последния. Факт.

- 20-08-2010|Зелен Бетон – .

@ Златко: Прав си. Вярно, че можех да си спестя последния абзац, от него нямаше особен смисъл.

- 20-08-2010|мислител – re:

любител на балканския хумор писа:

Толкова ли им е трудно да разберат очевидната ми подигравка към големия мислител, наследник на пророците и борец за истината за плиткоумните му мисли? И за капак изпада в телешки възторг!

Скъпи любителю на балканския хумор! Нищо не си разбрал. Моето беше ирония към Гост. Много си честолюбив и не разбираш хумора на другите хора. А твоят куца.

- 29-08-2010|Hemy VARNALIS – ШИПТЪРС-ШИПИНГ!

НАЛИЧИЕТО НА ШИПТЪРИ ПО СВЕТА – КРАЕН РЕЗУЛТАТ ОТ КРАТКОТРАЙНАТА ТИТОВА ОКУПАЦИЯ НА АЛБАНИЯ ПРЕЗ 1945.!

- 29-08-2010|Кентафър

любител на балканския хумор

Цитати:

„... На „сръбската сцена“ възрастните писатели до 150 години ли живеят?“

„Нерде Люле-Бургаз, нерде Кувейт, нерде Стамбул плюс мъката за Югославия. Цирк с инсекти.

Мисълта лети. Ботушът и бетонът не могат.“

Ще цитирам по памет един сръбски художник от близкото минало: „Светът е необятно място за хората с ограничен ум“

Цитат:

„получаване на ясно усещане е израз от ясновидството.“ – опитай да прочетеш нещо от психологията. Без усещания няма възприятия, а без тях няма логични процеси ... което вече си пролича до втръсване от твоите колоритни изяви тук.

Иначе, според мен, статията не е преднамерено тенденциозна, но е едностранчива по разбираеми етно-социално-културно-политически причини. Фактът, че авторът е спечелил награда и е превеждан на ред езици показва, че наивитетът му се е оказал полезен на големия брат и неговите цензори.

Благодаря за възможността да го четем, за да знаем откъде, докъде и накъде ... съвременно-лансираната балканска интелигенция.

- 29-08-2010|Златко

Цитат:

Фактът, че авторът е спечелил награда и е превеждан на ред езици показва, че наивитетът му се е оказал полезен на големия брат и неговите цензори.

Както става ясно от биографичната справка, наградата NIN е сръбска, а не западна, с което позоваването на „големия брат“ губи смисъл (ако правилно съм разбрал, че с това се има пред вид Западът, който си подбира „удобни“ интелигенти на Балканите). Този коментар ме изненадва, тъй като бях свикнал да чета по-интелигентни неща от „кентафър“-а. Впрочем, в някакъв смисъл той сигурно говори и за разликите между (някои) сръбски и (някои) български интелигенти – сърбите очевидно са в състояние да оценяват нещата и в случаите, в които те не ласкаят националните (балканските) им предразсъдъци, докато у нас, както изглежда, тези процеси се развиват по-бавничко – поне ако може да се съди по подобни коментари, идещи откъм инак интелигентни хора.

- 30-08-2010|Кентафър

Доста точна диагноза! Изглежда напоследък съм задълбал да търся корена, а понякога това пречи да се обхване цялото дърво.

И затова сега съм длъжен да се доизясня: Под „голям брат“ нямам предвид политическия смисъл. В социален и психологически план „големият брат“ е всяка структура, преминала точката на самоосъзнаване на собствената си сила и влияние. Такива мастити конструкти задълго се залутват в полето на собствената си свръхзначимост и раздават осанната и разпятията с добре известното чувство на административна непогрешимост. После, в един момент почват да осъзнават, че са уязвими и лесно манипулируеми ... доста далечен момент.

Чета статията на Арсениевич и виждам какво е било наградено – така си правя извод за награждаващия. Защото да кажем че една награда е сръбска (или арабска, да речем) си е доста подвеждащо поради неяснотата на това кой в съответната страна или общност ... фактори разни – етнос, субкултура, гилдия, ценз ...

За такава оценка интелект не ще – кусваш манджата и оценяш готвача, както и този, който го хвали. А тази на Арсениев има бол продукти но като ансамбъл ми идва доста постничка и повърхностна. Човекът добре описва факти, но ги е подредил по начин, по който няма как да стигне до същността.

Точно затова адмирирам публикацията – показа ми какво е на мода, кое се лансира.

- 30-08-2010|Златко

Ок, нямам проблем да приема различията във вкусовете ни. Не познавам Арсениевич достатъчно, за да мога да говоря повече за него като автор. Във всеки случай самият аз бих се въздържал да правя заключения от един кратък и ясно полемичен текст към романната му проза („Клоака Максима“ е преведена на немски език, но не съм я чел). Факт е, че в Германия той бива възприеман като един от малкото трезви и достоверни гласове, идещи откъм днешна Сърбия (чувах, че там по едно време му се е наложило да се крие поради смъртни заплахи, което за мен е достатъчно да го уважавам и ценя не само като полемист). В такъв смисъл може би действително има някакво оправдание за твърдението, че той е нещо, което е „на мода, което се лансира“. Във всеки случай една мода, която води до смъртни заплахи за автора си от старана на сънародниците му при всички заслужава малко повече внимание отколкото се съдържа в, да речем, думи като „постничка и повърхностна“.

Но, достатъчно. Сигурно е само това, че една дискусия, дори и водеща единствено до признанието, че на вкус и цвят няма приятелства, е нещо повече от традиционното – и подсилвано от августовските жеги – нашенско мълчание. Така че благодаря отново, Кентафре. Не е нужно да се гледаме влюбено в очите през цялото време, за да изпитваме някакво уважение един към друг.

- 03-09-2010|Гост – re: .

Зелен Бетон писа:

Вярно е, че Истанбул, Москва, Осло и Лисабон няма да бъдат обща територия – и то не само в дългосрочен план, а никога. Също както Добрич и Петрич няма как да бъдат в една община.

За сметка на това в тях ще живеят хора, които са като част от единно пространство на ценности – и то не в дългосрочен план, а още след 2-3 десетилетия.

Според мен, не си излизал от вече съществуващото единно пространство на ценности, което включва и земите, населени с българи. С хората от Истанбул и особено от Москва си имаме достатъчно общи ценности, за да се търпим поне, ама виждал ли си някога на живо арабин, африканец, никарагуанец, щото аз съм виждал, не са точно такива, кавито си ги представяш, ценностите им са доста по-различни. В Америка латиносите и североамериканците не могат да го намерят тоя общ поглед към света не 2-3 десетилетия, а вече 2-3 века. В статията прави ли ти впечатление колко изкуствн е бил процеът в Югославия и колко лесно са си разделили историята не само сърби и шиптари, а и сърби и хървати, дето даже говорят общ език. Е, с Европа и аз се надявам, че ще стане номера след някое десетилетие, не само заради политически съображения, та ще е по-трайно – макар и без Москва и Истанбул – ама за по-нататък доста време ще мине.

Кентафър писа:

Точно затова адмирирам публикацията – показа ми какво е на мода, кое се лансира.

Не, не, това, че повечето писатели се изживяват като професионални лизачи на задници, не значи, че дори самите задници им обръщат особено внимание, да не говорим за останалия свят. Та, това, че нещо се лансира, е просто колегиалната преценка на някои по-напреднали в занаята, нищо повече... Иначе, на мен статията ми е постна и повърхностна не само откъм разсъждения, а и откъм факти.

Антропология на боклука

Автор: Ели Иванова

Според Вико, цивилизацията е възникнала, когато хората са започнали да идентифицират определени неща като боклук, да го отделят и да го изхвърлят. Да го избутват далеч от жизненото си и представително пространство, а същевременно и от погледа си. И сега си мисля, че по начина, по който една култура се отнася към боклука си, могат да се правят някои любопитни изводи за самата нея. Нали културата е и организиране на пространството, йерархия на ценностите, пропаганда чрез образи… всичко това се изразява толкова ярко и синтетично в боклука.

Боклукът е това, което вече не трябва, което е загубило смисъл. Огризка от храна, опаковка от нова покупка или стара дреха. А това са културни понятия, защото те биха били различни в една различна среда и ситуация. Аз мога да изхвърля нещо, което за баба ми е ценна употребима вещ, а за един американец е ценност за музея, или поне за антикварните магазини (казано по американски, за антики). Боклукът е това, което сме отхвърлили, това, което е загубило стойност и ни пречи. Ако не отговаря на тези критерии, то не е боклук.

Затова, макар че Господин Х не хареса снимката по-горе (ъгълът не бил достатъчно красноречив), аз я харесвам. Защото в нея присъства църквата Св. Неделя, емблематичният някогашен ДетМаг, който се приготвя да излезе от „пашкула“ на новата опаковка и да се покаже в целия си блясък на Салваторе Ферагамо… всичко това на фона на боклука. Колко символично. И колко показателно, че в йерархичното пространство на един градски център боклукът заема същото географско място като и един източник на статус символи (луксозният магазин) и един източник на трансцендентална легитимация, като църквата.

Както казах при легионера, при различните общества пазената чиста територия има различен обхват. Може да варира: да обхваща само собствения дом, да се простира и до стъпалата пред него или да стигне и до околното пространство. Може да се простре чак докъдето стига погледа на човек или докъдето е ежедневната му периферия, като стигне до територията, на която някога е стъпвал. Всички се притесняваме от боклука, който е под балкона на апартамента ни. Дразним се от гледката на боклука по улицата. Но терзаем ли се нощем от мисълта за градското сметище? Онзи там боклук е и наш. Но ние никога не ходим на неделна разходка там и може би това ни дава спокойствие. Отхвърлили сме го от нашата подредба на обитавания свят. Просто сме организирали пространството по един йерархичен начин и боклучарникът не ни разсейва със своите противоречиви, хаотични безсмислици. Защото боклукът е и омешан, освен че е изпразнен от смисъл.

Парадоксално е, че колкото повече индивидуализъм има в дадено общество, толкова по-голяма се оказва и територията, в която човекът се чувства задължен да пази чисто. Колкото по-колективна (да не кажа стадна) е културата, толкова по-малка е тази територия и толкова по-безгрижно се сеят боклуци. Но как така?

Единственият отговор, който ми идва на ум, е че индивидуализмът кара индивида да се чувства по-общественоотговорен, включително и по отношение на боклуците. Колективността е ангажираност с благосъстоянието на дадена група, но тя е много по-малка от ангажираността в едно индивидуалистично общество. Примерно в колективистичната култура групата е семейството и рода, махалата и мрежата от познати и роднини. Но в същото време, макар и ангажиран с групата, отделният човек в такава култура прехвърля и повече отговорност на останалите хора в нея, включително и грижата за чистота. Защото правенето на боклук лесно може да е анонимно деяние и да не се превръща в черна точка в репутацията на отделния човек. Ако не те видят, в колективистичната култура с него няма проблем.

Докато в индивидуалистичните общества индивидът носи повече отговорност за собственото си благосъстояние и като парадоксално следствие се грижи да прави по-малко боклук. Или да го прави подредено, поддържайки установения смисъл в средата си. Затова в индивидуалистичните общества е много по-вероятно отделни хора да организират доброволно почистване на публични пространства, към които те формално нямат отговорност. Индивидуалистът е по-съвестен и към непознатите за него същества, не само към групата роднини.

Малко примери. Разбира се, колкото по-високо в йерархията стои даден човек, толкова по-висок е неговият престиж и съответно имиджа на представителност. Затова се предполага и че непоносимостта му към боклук в собственото пространство ще е по-висока. Но какво става, когато се сблъсква с боклука на другите, по-долу от него в йерархията? В Латинска Америка например богатите нямат никакви проблеми да се сблъскват с боклука на бедните, който е навсякъде около тях. Богатите живеят в луксозни квартали-островчета и дори за да отидат от едно островче до друго трябва да минат през море от боклук с различен интензитет. Дали от претръпналост от гледката или по други причини, но това не ги терзае. Техният цивилизационен ареал на чистота е само до къщата и квартала. Средата на бедните и без това няма заслужаващ поддържане смисъл, така че боклукът там не ги притеснява.

Питам се обаче, след всички тези съображения, как да изтълкувам боклука на фона на Салваторе Ферагамо и най-предпочитаната за сватби софийска църква.

Всичко това са мои предположения и свободни съчинения и ще се радвам, ако някой антрополог ме поправи по въпроса

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (6)

- 15-08-2010|Златко

Много любопитно размишление, наистина. Накара ме да се замисля за нещо, което отдавана вече съм възприел повече или по-малко като част от ежедневието (от НЕМСКОТО ежедневие, моля отбележете – аз живея на място, където във всяко домакинство има пет различни кошчета за боклук, в зависимост от петте вида отпадъци, които всички ние сортираме старателно като ученици – Германия рециклира около 70% от боклука си, и е по-назад единствено от скандинавските страни, които май съвсем са луднали на тази тема). Впрочем, като повечето хора, живеещи на чуждо място, така и аз неволно започвам да се престаравам и специално към боклука съм някак много алергичен – вече на няколко пъти ми се е случвало да пребърквам контейнерите на двора, за да сортирам отново неправилно изхвърлените боклуци на мърлячите-немци (е, поне псувам на български, докато го правя – в това е единственото ми успокоение).

Но една част от размишлението на Ели ме впечатли особено силно, сигурно защото се почувствах интуитивно несъгласен с нея. Защото според мен не индивидуализмът е нещото, което кара хората да се чувстват по-обществено отговорен. Нищо против индивидуализма, разбира се – но само доколкото той е израз на една зряла, достигната чрез съзнателни усилия СВОБОДА. Там, където липсва усещането за свобода – и преди всичко свобода от тегобите на материалния живот – не може да помогне никакъв индивидуализъм. Никъде по света не съм виждал толкова много боклук, колкото петък вечер по улиците на Spanish Harlem – София пасти да яде, независимо от това дали ще ми повярвате или не. В понеделник сутринта минават боклукчийските камиони и в продължение на няколко дни Харлем заприличва на място, където може и да се живее. Но след това ...

Твърдението на Ели ми се струва вярно, или поне водещо във вярна посока, но според мен то е твърде силно повлияно от реалиите на американската идеология, в която думата „индивидуализъм“ е получила едно незаслужено високо място в йерархията на ценностите. Индивидуализмът според мен е не толкова пораждаща сила, колкото следствие от една специфична смесица от материални условия и властваща идеология, която варира силно от място до място. Подкрепян от благодатните условия на едно богато и справедливо общество (защото несправедливо разпределеното богатство – каквото според мен е богатството във всички общества, където има непреодолима разлика между бедни и богати).. та, подкрепян от комбинацията от богатство и справедливост, която аз си въобразявам, че откривам в Западна Европа повече, отколкото в Америка, той води до появата на много свободни, но същевременно и много отговорни хора. Обяснението е просто – когато самият ти си добре, то въпросът за собственото благо не е чак толкова важен и човек неволно започва да се замисля за това какво може да направи за другите, за онези, които не са чак толкова добре. Но когато навсякъде около теб цари униние, неверие в обществената справедливост и в това, че има смисъл да се грижиш и за нещо друго, освен самия себе си и най-близките около теб, то вече няма никакво значение дали живееш в България или в Америка. Same dude, different name, както казва един от любимите ми герои от телевизионната серия The Wire.

И нашето собствено отношение към боклука, разбира се, не е нищо друго освен отражение на начина, по който възприемаме света, в който живеем. Ако той се отнася към нас като към парче боклук, то ние неволно започваме да му го връщаме тъпкано. Уважава ли ни, зачита ли ни като същества със самостоятелна, свободна воля и право на избор (което, колкото и да го въртим и сучем, в края на краищата опира до правото на свободен избор дали да искаме от него чак толкова много блага, или да се откажем от някои от тях доброволно, за да не задръстваме живота и планетата си с прекалено много боклук)... та, когато този свят ни дава правото на свободен избор – тоест, в джоба ни има достатъчно пари, а в главите ни достатъчно знание – то тогава действително се появява и шансът да започнем да се държим по-различно от глутница маймуни, борещи се за банан или за парче месо (да, някои маймуни са и канибали, факт).

И така, не индивидуализмът, а достигнатата с труд свобода. Това според мен е тясната граница между цивилизацията и нейната липса. Но, разбира се, аз си оставам също такъв резултат на една определена среда и идеология, какъвто и е авторката на този текст. Така че тук говоря не от името на „Истината“, а единствено от гледната точка на една малко по-различна култура и околна среда. Това май е всичко, което ми се вижда ясно в случая.

- 15-08-2010|K.Damianov. – Язовецът.

И аз не мога да се съглася, че индивидуализмът има нещобщо с тая работа.

Комунистическа Хавана на Кастро е по чиста от центъра на демократическа Барцелона, където живея. Ако няма под носа ми три контейнера, както под носа ти, Златко, много трудно ще ме накара индивидуализма ми(краен, очебиен,досаден понякога, изстрдан) нещата на две пресечки, помъкнал торбите с велосипеда.

София беше един от най чистите градове в света през шестдесетте, знаеш кой ни управляваше и как. Москва също. Където има ред и държавта се грижи за чистотата и може да отделя средства,боклукът не е проблем. Защото това струва пари. Индивидуализмът е непричом. разбира се и личната култура е от значение. Влизал съм в запуснати завзети от анголски негри „окупас“ сгради в Мадрид – бяха блестящи в хигиенично отношение. Да се генерализира е красиво, но... помага ли?

Някои животни са ревностно чисти (без да са цивилизовани, мисля)язовеца, според Емилян Станев. котките, според мен, други мръсни – нашият близък съратник прасето, и за съжаление моето куче Гошо, възпитано от мен лошо. Това, което може да застави и най големия писюр да се съобразява е обществения ред – бил той рожба на демокрацията(Обама?) или на най скверния режим (Хитлер!). В Барселона на Гауди никой не изисква от емигранта да не пикае на зида, да не крещи, пуска радиото високо. Виждал съм как полицай (индивидуалист и вероятно националист каталонист, определено), разговаря кротичко с пикаещ индивид доминиканец, когато това е подсъдно. Пикнята на публично място. не да разговаря. Вероятно счита, че за това му плащат, дотам.Въпросът е индивидуален и различен за различните градове, страни, общества и народи. Но преди всичко означава пари и ред. Неща които за съжаление липсват у нас, а както изглежда и на нашия площад в Барселона.

- 16-08-2010|Надежда Александрова – Буклукът, демокрацията и ние

От известно време боклукът не е сред важните дискутирани въпроси от управляващи и медии. Очевидно само изборите са времето у нас, когато този въпрос излиза на преден план и кандидатите за властта предлагат бързи и ефективни решения.

Живеейки всекидневно сред колективния буклук ми е трудно да се издигна над нивото на индивидуалистичното и колективното, за да си обясня с тези абстрактни понятия „антропологията“ на нашия буклук. Но винаги когато чуя от устата на някой политик или културен деец колко сме европейци, си мисля веднага за отношението ни към буклука и чистотата изобщо. Намирам, че двете понятия са в много тясна връзка. Както са във връзка и с много етически и естетически понятия.

За мен като възрастен човек, живял достатъчно дълго и при социализма, мога да кажа, че и преди и сега сме си мръсни, че не можем да се похвалим с и висока хигиенна култура, която сме загубили. Мисля, че демокрацията извади наяве един латентен проблем на недоразвитото ни, недообразовано и недоцивилизовано общество.Преди 1989 година знаците на това състояние бяха преди всичко тоалетните, задните дворове, гетата, местата, които можеха да бъдат скрити от външния наблюдател.

Демокрацията просто отприщи вакханалията на буклука. Мръсотията е вече навсякъде, където можеш и не можеш да си представиш. Защо казвам това.През 1989 г. работех в съседство със сградата на СДС на ул. Раковски. Това беше една току що ремонтирана сграда, която след като стана политическа централа, за дни се превирна в нещо подобно на сметище в сентъра на София.

С идването на демокрацията бяха занемарени най-напред местата за обществена хигиена и здраве – бани, болници, транспорт, улици...

Не мога да де отбележа очевидния стремеж на кмета на София да се справи с проблема. Но това е въпрос на култура и потребност, на образованост, правила и контрол. И не мога да бъда оптимист, след като не съм в състояние да накарам дори съседа ми да не си слага кофата с буклук пред общата ни входна врата и да не натрупва в общия ни двор разни стари вещи и отпадъци. Защото не е нужно аз да се карам с него, а той да е длъжен да спазва някакви правила.Този буклук, който ни залива отвсякъде и всекидневно не е въпрос само на пари, а и на потребност на хората в един град или селище, в държавата, от чистота и хигиена.

- 16-08-2010|Златко

Да, знам, че повечето неща, които пиша тук из коментарните полета, нерядко звучат доста абстрактно и отвлечено за хората, които са принудени да живеят сред боклука, за разлика от мен. И все пак не мога да не споделя тук пронизващата асоциация, която току-що ме прасна някъде отвътре: „Чумата“ на Камю. Нерде софийски боклук, нерде френски екзистенциализъм, без съмнение. Но за мен тези две неща си остават тясно свързани, и то не поради баналната и повърхностна асоциация „български боклук = алжирска чума“. Глупости на търкалета, просто всеки път, когато се сблъскам с мирската скръб на сънародниците си, се чувствам отново и отново потопен в атмосферата на тази велика книга, в ежедневието на лишената от надежда за победа, но все пак неотменима, задължителна, борба срещу чумата. И си мисля колко просто е всичко – м-да, просто само откъм Германия, разбира се – когато човек по някое време разбере, че единствената причина за отчаянието, за ВСЯКО отчаяние на този свят, се крие в това, че човекът не може да се примири с липсата на изгледи за победа. И че, още в първи момент, в който се откажеш от тази глупава, безсмислена и дори силно разрушителна надпревара – надпреварата за постигане на победа (успех, пробив, надминаване, издигане над останалите, абе всякакви подобни буламачи), и просто започнеш да се бориш с чумата, също като онзи доктор на Камю – животът изведнъж става прост, ясен и – о, да!, о да! – толкова лесен, толкова страхотно лесен. Ставаш, измиваш ръце, надяваш ръкавиците и започваш ежедневното парче работа. Работата е отрицание на чумата, това го знае всеки. Онова, което повечето от нас отказват да узнаят, е простичкият факт, че чумата не може да бъде победена. Няма такъв сценарий, няма такъв вариант, няма и защо човек да го търси, нито пък да го желае. Защото чумата – това не са другите.

Казвам ти, булка – сещай се, снахо. Когато някъде преди 25 години, в амплоато си на студент-бачкатор (изкарвах доста пари с каквито щете общи работи по различните частни софийски строежи на щастливите непмановски осемдесет години)... та, когато, бесен от ярост, в продължение на около половин час се опитвах да убедя работодателката си – богата и наконтена дама, чиито капитали идеха от съпруга-арабин – да не изхвърляме строителните боклуци директно в речицата зад мечтаната къща-палат някъде из витошките подножия, забавил съм вече къде точно – то изведнъж се оказах запокитен именно пред озъбената муцуна на чумата, в нейния нашенски вариант. Хе, ще убедиш! По-скоро камила ще мине през иглено ухо, отколкото ... Отказах се едва когато побеснялата на свой ред дама ми тресна в очите „или ще бачкаш каквото ти кажа, или си хващай партакешите!“ Изтърпях този работен ден – беше последен, разбира се, въпреки тлъстата надница. Никога през живота си не съм бил способен да меля брашно с хора, за които съм си наумил, че не мога да понасям – това могат да го потвърдят не един или двама бивши автори от настоящото издание, между другото.

Но важни в случая са не собствените ми дивотии, разбира се. Разправям тази история само като увод към следващата, която върви и в момента. Отне ми други двадесет години, за да започна малко по малко да осъзнавам, че разликите между мен и онази дама съвсем не били толкова големи, колкото сигурно съм си мислел тогава. Просто всичко е въпрос на поредното сравнение. Заживях в Германия, за да установя, че болезнената мания за чистота е просто друг подвид на чумата – само че този път една не-нашенска, а някаква чуждинска, странна и трудна за долавяне, чума. В момента много, много бавно, започвам да достигам до разбирането, че няма по-страшна болест от желанието да изкорениш, да надвиеш, да премахнеш от лицето на земята чумата.

Боклукът, скъпи мои, ще изчезне. Късно, не рано. В това не може да има никакво съмнение – инак не би имало ни най-малък смисъл да правим деца, ако щете. Онова, което няма да изчезне така лесно – и което не се е променило ни най-малко през всичките тези години, в които наблюдавам и вас, и себе си – е отчаянието, породено от усещането за безнадеждност. „Защото, нали знаете, у нас върлува чума...“

Толкова засега. Ах, да, може би само още едно нещо. Чумата – такова е усещането, с което живея в сегашния миг – винаги започва с думата „вие“. И макар че другата най-важна дума, „ние“, не означава абсолютно никакъв край, а от всичко най-малко пък край на чумата, то тя си остава единственото познато средство, което може да даде някому надежда в тази безконечна, но не и безсмислена борба.

„Ние“, не „вие“!

- 19-08-2010|Надежда Александрова – И за „Чумата“

Уважаеми Златко, радвам се на вашите светкавични коментари и на удоволствието, с което правите това издание. Не мислете, че съм се подразнила от абстрактните анализи и съждения. Авторката на статията тръгва от една толкова конкретна гледка и естествено, както и вие, асоциациите й споделят собствен опит, колкото и абстрактно да звучат.Те отразяват ерудиция и друг човешки опит, слава Богу!

Вашата съпоставка с „Чумата“ на Камю ми е близка, често съм я правила и аз и по конкретни поводи, които няма да преразказвам тук.Човешките битки с „чумата“ са вечни и наистина, като се решат конкретните, остават екзистенциалните – по-сложните и по страшните.Тук май много ни пазят от осъзнаването на тази истина – и медии и управляващи.

Не съм чак толкова голяма песимистка, колкото съм се показала в този коментар. Но пък и оптимистка не съм, стремя се да виждам и някои хубави неща, те никога не лисват и в най-тъжната картина.

- 20-08-2010|Пламен – академичен ексърсайз

и статията и отговорите създадоха едно мило лирично настроение за академичен брейнсторминг.

на юнака, който ми поства линка към статията на Ели, отговорих: „ентографията на отпадъка“ и ме подхвана една академична глезотия...

Темата е може би много често дискутирана от българите живеещи зад граница; ако сме всеки ден среда боклука, нема ни праи пичитление. туй то

Аз се възмутих преди 10 години, когато една наша съгражданка пребиваваща в Чикаго обяви, че като кацнела в София и била готова да си лети обратно. Аз пък след като кацна, докато си стигна до Варна, дишам дълбоко с гърди и се радвам, че съм си у дома. Докато дишам си спомням Мая (Мария) Тодорова и нейната „Историци за историята.“ Хм, Фернанд Бродел (Fernand Braudel) и аналната (хи хи) школа. Демек, геогрефията на персите ги прави едни личности а на древните гърци – други. И си мисля, ми с нашия мидитирански климат, всичко гние бързо бързо и мирише лошо лошо (К. Дамянов, същите мисли ме навяваха и в Барселона като ми миришеше). А пусто, в Скандинавията като е студено...

Та сред лутането към философско решение за теоретичен модел, да хвърля аз и ръкавицата на Бродел де.

Сигурен съм, че др. Борисов ще обърне внимание на нашите теоретични постановки.

Недоимък

Автор: Тони Джуд

Жена ми най-сериозно съветва китайските ресторанти да доставят ястията за вкъщи в картонени кутии. Децата ми са потискащо добре осведомени относно всичко, свързано с промяната на климата. Нашето семейство е екологическо: според неговите стандарти аз съм някаква пред-греховна останка от времето на екологическата невинност. Но кой търчи из апартамента, изключвайки лампите и проверявайки дали не капе някоя чешма? Кой обича да ремонтира и поправя развалените уреди във времената на моменталната подмяна? Кой рециклира хранителните отпадъци и запазва старата опаковъчна хартия? Синовете ми побутват приятелите си: татко е израсъл в бедност. Не е вярно, поправям ги аз: аз съм израсъл в недоимък.

След войната всичко беше в недостиг. Чърчил беше ипотекирал Великобритания и довел Съкровищницата до фалит, за да победи Хитлер. Облеклото се разпределяше до 1949, евтините и прости „практични мебели“ до 1952, храната до 1954. Тези правила бяха отменени за кратко заради коронацията на Елизабет през юни 1953: на всекиго беше позволено да получи допълнително по половин килограм захар и по 300 грама маргарин. Но това упражнение по ненужна щедрост послужи само като допълнително подчертаване на нерадостния режим, в който преминаваше ежедневието.

За едно дете купонната система изглеждаше като част от естествения ред на нещата. Действително, дълго време след като всичко това приключи, майка ми продължаваше да ме убеждава, че „бонбоните“ все още били разпределяни. И когато аз протестирах, че приятелите ми от училище изглежда имаха неограничен достъп до тази благинка, тя обясняваше неодобрително, че родителите им сигурно ги купуват на черния пазар. Приказките й изглеждаха доста убедителни, защото наследството от войната се виждаше навсякъде. Лондон беше нашарен от бомбени дупки: там, където някога беше имало къщи, улици, гари или складове, сега се виждаха големи открити пространства, покрити с мръсотия, обикновено с дупка по средата, където е паднала бомбата. В ранните 1950 години неексплодиралите амуниции бяха вече прочистени и местата на бомбите – макар и оградени – не бяха опасни. Тези импровизирани игрални площадки бяха непреодолимо изкушение за малките момченца.

Купонната система и субсидиите означаваха, че най-основните неща в живота бяха достъпни за всички. Благодарение на следвоенното лейбъристко правителство децата имаха право на цяла редица здравословни продукти: безплатно мляко, но също и концентриран портокалов сок и рибено масло – което се получаваше само в аптеките, след представяне на документ за самоличност. Портокаловият сок идваше в квадратни, подобни на медицински стъклени бутилки и тази асоциация никога повече не успя да напусне съзнанието ми. Дори и днес една пълна чаша със сок пробужда у мен някакво странно, потискано усещане за вина: по-добре да не я изпивам наведнъж. За рибеното масло, налагано на майките и домакините от доброжелателно-настойчивите органи, по-добре да не казвам нищо.

Ние имахме късмет да живеем в апартамент директно над фризьорския салон, в който работеха родителите ми, но мнозина от приятелите ми живееха в доста мизерни или временни жилища. Всяко британско правителство от 1945 до средата на 1960-те поддържаше голямомащабни проекти за обществени жилищни сгради: и въпреки това нищо не достигаше. В ранните 1950 хиляди лондончани все още живееха в „полуфабрикати“: градски паркинги за каравани, предназначени за бездомните, уж временни, но често оставащи в продължение на години.

Следвоенните предписания за новите жилищни сгради бяха минималистки: тристайните къщички трябваше да имат като минимум 85 квадратни метра жилищно пространство – долу-горе колкото някой по-просторен едностаен апартамент в днешен Манхатън. Гледайки назад, тези къщички ми се струват не само малки, но и студени, и зле мебелирани. По онова време имаше дълги списъци от чакащи: притежавани и поддържани от местните власти, тези къщички бяха силно търсени.

Въздухът на столицата напомняше за някакъв лош ден в днешен Пекин; въглищата бяха основното гориво за отопление – евтини, налични в изобилни количества и добивани вътре в страната. Смогът беше постоянна неприятност: спомням си как се навеждам извън прозореца на колата, лицето ми обвито в гъст жълт пушек, за да му кажа какво е разстоянието до бордюра – беше буквално невъзможно да се види по-далеч от една ръка разстояние, а миризмата беше ужасна. Но всички се „влачехме заедно“: Дънкирк и Блитцкрийгът се споменаваха често, без ни най-малка ирония, като един вид указание за националната издръжливост и способността на лондончани „да го поемат“ – първо Хитлер, а сега и всичко това.

Израснах в близко познанство на Първата световна война не по-малко отколкото на другата, която току-що беше отминала. Ветерани, паметници и напомняния се виждаха навсякъде; липсваше обаче показният патриотизъм на сегашното американско войнолюбие. Войната също беше сурова: двама от чичовците ми бяха воювали с Осма армия на Монтгомъри от Африка през Италия и в техните разкази нямаше нищо носталгично или триумфиращо – само недоимък, грешки и некомпетентност.

Повтарящите се напомняния за близкото минало изграждаха като мост между поколението на родителите ми и моето собствено. Светът на 1930-те все още беше с нас: Пътят към Уайгън Пиър на Джордж Оруел, Улица Ангелска на Джон Пристли, Мрачната усмивка на петте града на Арнолд Бенет – всички те говореха за една Англия, която все още беше тук при нас. Накъдето и да погледнеше човек, се виждаха предани напомняния за имперската слава – Индия беше „изгубена“ само няколко месеца преди моето раждане. Кутии за бисквити, острилки за моливи, учебници и кинопрегледи ни напомняха постоянно за това кои сме ние и какво сме постигнали. И това „ние“ не е просто граматическа конструкция: когато Хъмфри Дженингс засне документален филм по повод Фестивала на Великобритания от 1951, той го нарече Семеен портрет. Семейството може и да беше изпаднало в тежки времена, но всички ние все още бяхме част от него.

Именно тази „заедност“ правеше възможно изтърпяването на недоимъка и сивотата на следвоенна Великобритания. Разбира се ние не бяхме семействонаистина: и дори ако бихме били, то – както веднъж вече беше отбелязал Оруел – тонът очевидно се задаваше от погрешните му членове. Е, поне след войната богатите бяха започнали предвидливо да избягват привличането на внимание. В онези години нямаше почти никакви демонстрации на очебийна консумация. Всички изглеждаха еднакво и се обличаха в едни и същи материали: по-груби или по-меки вълнени платове, рипсено кадифе. Цветовете бяха скромни – кафяво, бежово, сиво – а животите бяха много подобни едни на други. Ние учениците приемахме без протест униформите, защото родителите ни също изглеждаха като примери за шиваческо единомислие. През април 1947 вечно страдащият от разстройство Сирил Коноли писа за нашите „раздърпани дрехи, нашите карти за купони и истории за убийства … Лондон днес [е] най-големият, най-тъжният и най-мръсният от градовете.“

Струва ми се, че доскоро не успявах да оценя истински влиянието на онези детски години. Гледайки назад от сегашната си ситуация, аз виждам много по-ясно добродетелите на онова гладно време. Никой не би приветствал завръщането му. Но недоимъкът беше не само икономическо състояние: той подбуждаше една обществена етика. Клемент Атли, лейбъристкият премиер-министър от 1945 до 1951, беше се появил – също като Хари Труман – изпод сянката на един харизматичен лидер, и по някакъв начин въплъщаваше ниските очаквания на онова време.

Чърчил подигравателно го описваше като скромен човек, който „има множество поводи да бъде такъв.“ Но именно Атли беше човекът който председателстваше по времето на най-големите реформи в модерната британска история – сравними с постиженията на Линдън Джонсън две десетилетия по-късно, но проведени при значително по-неблагоприятни условия. Подобно на Труман, той живя и умря пестеливо – без почти никакви материални облаги от един живот, проведен в служба на обществото. Атли беше типичен представител на великото време на Едуардовски реформи, облагодетелстващи средната класа: морално-сериозен и малко неприветлив. Кой от сегашните ни лидери може да се похвали с нещо подобно – или дори е в състояние да го разбере?

Моралната сериозност в обществения живот е като порнографията: трудна за дефиниране, но човек може да я разпознае когато я види. Тя е един вид особена спойка между намерение и действие – етика на политическата отговорност. Всяка политика е изкуство на възможното. Но изкуството също има своя етика. Ако политиците биха били художници, с Ф. Д. Рузвелт като Тициан и Чърчил като Рубенс, то тогава Атли би бил Вермеерът на тази професия: прецизен, сдържан – и подценяван в продължение не много дълго време. Бил Клинтън би могъл да претендира за висините на Салвадор Дали (и да се счита поласкан от това сравнение), а Тони Блеър за обществената позиция – и жадността – на Деймиън Хърст.

В изкуствата моралната сериозност заговаря икономията на формата и естетическата сдържаност: това е светът на Крадци на велосипеди. Наскоро показах на дванадесетгодишния си син класическия филм на Франсоа Трюфо Четиристотинте удара. Идейки от едно поколение, израснало с неща като На следващия ден и Аватар, той беше поразен: „Той е пестелив. Казва толкова много неща с толкова малко средства.“ Именно. Изобилието на ресурсите, влагани в създаването на развлекателни съдържания, нерядко служи само като екран, който не ни позволява да видим бедността на продукта; същото важи и за политиката, където неспирното бърборене и бомбастичната реторика обикновено прикриват една зееща празнота.

Противоположността на недоимъка е не благополучието, а luxe et volupté[49].Ние сме заменили обществените цели с непрестанна търговия – и не очакваме никакви по-високи домогвания от лидерите си. Шестдесет години след като Чърчил можеше да ни предложи единствено „кръв, мъки, сълзи и пот“, нашият собствен военен президент – въпреки задъхания морализъм на реториката му – не можа да намери нищо повече, към което да ни призове след 11 септември, отколкото да продължаваме да пазаруваме. Тази обедняла представа за общността – „заедността“ на консумацията – е всичко, което самите ние заслужаваме от хората, които ни управляват днес. Ако бихме искали по-добри управници, ние трябва да се научим да искаме повече от тях и по-малко за самите себе си. Малко недоимък може и да се окаже много на място.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (11)

- 20-08-2010|Колев – Недоимъкът, а може би нищетата на българския полит

„...Ако бихме искали по-добри управници, ние трябва да се научим да искаме повече от тях и по-малко за самите себе си. Малко недоимък може и да се окаже много на място“. Всичко е казано. Коментарите са излишни!

- 29-08-2010|Зелен Бетон – @ Колев:

Точно същите две изречения ми направиха впечатление.

Но после си помислих, че преди да искаме, трябва да сме наясно какво да искаме. Освен че трябва да имаме (поне що-годе) консенсус по въпроса.

Така че тези две изречения се отнасят за нация, която притежава достатъчно ясна и утвърдена ценностна система. Тогава материалният недоимък изостря усещането за нематериална стойност – и хората започват да искат от политиците принципност, а не заплати.

Недоимъкът не е панацея. Ако ценностите ги няма, той се превръща в перманентна мизерия. И не може да бъде нито стимул, нито катализатор за каквото и да било (освен за още по-голяма мизерия).

Всъщност, свободното общество се саморегулира точно както свободния пазар. И в тази саморегулация мизерията е неизбежната последица – и наказанието – за липсата на ценности.

- 29-08-2010|Гост

Работата на управниците е да организират материалната част на живота, не да осигуряват наготово идеали и ценности, заедно с прилежащите кръв, пот и сълзи. Ама неща, които не си ги виждал и от прозореца е трудно да ги анализираш. Аз вчера счупих носач, след като карах 120 километра по път, неподдържан от поне 20 години. Хората в близкото село ми помогнаха, един отиде с колата някъде и донесе нов носач, с няколко от местните го сменихме, накрая ме нахраниха и ми поискаха само да си платя носача, който бяха купили. Е, трябва ли да благодаря на нашите управници, че са осигурили необходимата за такава заедност мизерия?

П.П. Дънкирк Дюнкерк ли означава? Пише се Dunkerque, там Британският експедиционен корпус успешно е избягал от германците, оставяйки съюзниците си Франция и Белгия на съдбата им, със съдействието на Хитлер, който за целта спрял германското настъпление за 5 дни.

- 17-08-2012|Гост

„Наскоро показах на дванадесетгодишния си син класическия филм на Франсоа Трюфо Четиристотинте удара. Идейки от едно поколение, израснало с неща като На следващия ден и Аватар, той беше поразен: „Той е пестелив. Казва толкова много неща с толкова малко средства.“„

„Изобилието на ресурсите, влагани в създаването на развлекателни съдържания, нерядко служи само като екран, който не ни позволява да видим бедността на продукта; същото важи и за политиката, където неспирното бърборене и бомбастичната реторика обикновено прикриват една зееща празнота.“

Когато всичко е казано толкова точно, поставено в отлично избран контекст, ти се ще да кажеш или всичко, или нищо. И понеже да кажеш всичко е непосилна задача, това е може би една от причините най-добрите текстове да получват обикновено малко отзиви. Аз ще кажа само, че тази очевидност е поразяваща като чудото на живота, ако съумеем да се вгледаме в него зад прекалената му привичност.

Така, всъщност, май избрах да кажа нищо.

- 17-08-2012|Атанас Кръстев – Разсеяност

Забравих да се подпиша над горния си пост. Някак си е по-прилично да се представяш, когато споделяш нещо.

- 17-08-2012|ояояао

Не мога да кажа нищо освен, че съжалявам, че Джуд не е сред нас. Ако някой препоръча есеист, подобен на него, ще бъда благодарен. Джуд някакси остана незабелязан от медиите и масите, може би заради мекотата на характера си и спокойната дълбочина на мисълта си... когато го чета не само изпитвам удоволствие от езика, който използва, но и от блестящата му способност да чувства, разбира и показва. Прав е г-н Кръстев--рядко, много рядко Тони Джуд предизвиква шум и изблици, гласът му е като „вечерния ветрец“, истината се чува в тишина и ние, слушателите, просто не искаме да я нарушим...

- 17-08-2012|Златко

Хм, той самият най-добре си знае. През последните десетина години това беше един от най-мразените евреи в света – най-вече от собствената си диаспора, колкото и жалко да звучи това. Предполагам, че впечатлението ти се дължи на недостатъчна информация, Цончо. Джуд беше силно преследван и охулван човек, поради възгледите си за Израел и неговите политики. Може би това в някаква степен дори допринесе за преждевременния му край (макар че това последното си е чиста спекулация, разбира се).

- 17-08-2012|Златко

Между другото, имам цели три абсолютно брилянтни негови есета, които отлагам от месеци насам, защото са дълги, тежки, и най-вече от вида, който оставя тукашната ми публика доста безчувствена, просто защото се занимава с неща, дето са й през ... така де, девет царства в десето. Но въпреки това ще ги преведа, рано или късно, заради онези, примерно, десет души, които ще ги прочетат точно по същия начин, по който и аз четях преводните книги от поредицата на Исак Паси преди 30 години. Всяко семе покълва, рано или късно, проблемът е само в това, че сеячът не може да види резултата. Но това не намалява ползата, в края на краищата. Нали така?

- 17-08-2012|ояояао

Не знаех за това, че е бил преследван. Започнах да чета есетата му в една университетска библиотека--уж трябваше да се подготвям за изпити, а пък накарая пак с Тони Джуд в ръцете (книги и стари броеве на NYRBooks), открих го за първи път в едно есе публикувано в NYRBooks... Да, липсва ми информация за него. Ще чакам есетата. Ако можеш да препоръчаш някой от калибъра на Джуд, ще бъда благодарен.

- 17-08-2012|Златко

Ами старите класици. Ако не си чел руските есета на Исая Бърлин например („The Soviet Mind: Russian Culture Under Communism“). После, разбира се, всичко на Сюзън Зонтаг (макар че ранните й неща са далеч най-добрите – до 69-та, имам пред вид). Чоран, ако си настроен за очакване на края на света (самият аз не мога да го чета, ако и да чувствам, че е много голям). Струва се да се (пре)прочете и „Eichmann in Jerusalem“, по всяко време. После, ако си падаш по малко по-развлекателни неща, Мартин Еймис е много добър избор, но не всичко от есеистиката му; без уговорки бих препоръчал единствено „The Moronic Inferno“ – и в никакъв случай „The War against Kliché“, която доста ме отегчи, откровено. Огромна изненада за мен беше биографията на Стив Джобс от Уолтър Айзаксън, която започнах уж на шега, а след това направо изядох за два дни. Страхотно нещо! От Джон Ленън насам не съм се докосвал до нещо, което да преживявам с такава интензивност (имам пред вид начина, по който си представям тоя живот и тоя човек). Впрочем, може би е вече ред да се озаптявам малко, защото... трябва да чета :)

- 17-08-2012|ояояао

Мерси, Златко. Чоран и Еймис не съм чел, ще ги намеря и прочета. Не съм чел биографията на Джобс по същата причина-- прекалено голямото внимание на медиите ме направи подозрителен, но ще те послушам, имам книгата под ръка, ще я прочета. Бърлин познавам добре (дори имах възможност да говоря с Хенри Харди, редактора на The Soviet Mind), Зонтак познавам само от Regarding the Pain of Others, и срамота, не съм чел още Аренд, добре че ми напомни. Благодаря, наистина информацията ще ми свърши работа. Между впрочем, преди време, доколкото помня беше публикувал нещо свързано с Орхан Памук, взех го вчера от библиотеката, зарази смътния спомен, който имам от Либерален Преглед (да виждам сега, че е било интервю, ще го прочета отново) сега чета Snow -- книгата е супер... Ето, виждаш, че макар ехо да няма, семената все пак покълват...

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 4

Автор: Красимир Дамянов

От:

За:

Относно:

eldiariodeunamariposa@yahoo.es

carlosduritti@ miaminet.net

ЗЕЛЕНОТО ПАЛТО

По време на лятното ми отсъствие бяха се случили и други неща. Някои съвсем непоправими: имам предвид венчалната чума, която се разпространяваше в София с бързината на цунами. Беше нещо ужасно, неженените падаха като круши, не знам само кой друсаше дървото. Известната с бавноразвиващия се състав IV-та група от трети курс на пътно строителство към която имах нещастието да се числя, даде три жертви. Двама от пострадалите се ожениха помежду си. По този начин сватбите бяха по-малко и на последната играх ролята на кум. Трябваше, разбира се, да им купя някакъв подарък и това бе, което не влизаше в плановете ми: не че съм стиснат, въпреки че „с какъвто живееш, такъв ставаш“ (имам предвид бабите си, естествено!).

Момичето обаче, което съдбата ми беше отредила да застане до младоженците с мене сега, не бе нито куца, нито кривогледа, нито пъпчива или сурова и строга, каквато можеше да се очаква, че заслужавам, а най-красивото и изящно същество, което някога бях виждал – оказа се сестра на колежка от моята група. Тъй че, когато Алекс видя Бони – след подписването я заведох да пием кафе в бар Ягода и му се обадих по телефона, копеле, идвай веднага, остана като вцепенен. Рядко съм го виждал да стои с отворена уста и без да говори толкова дълго. Използвайки отиването й в тоалетната, с много дрезгав и развълнуван глас сподели: „Приятелю! Нямам думи! Не те смятах за способен да завържеш връзка с такова момиче. Ами че тя прилича на киноактриса! Героиня на Достоевски!“ Искаше да каже на Чехов, мисля, защото Бони излъчваше мекота на Дамата с кученцето, а не на автора на „Бесове“, чиито жени до една са фатални и разрушителни...

Ами това „приятелю“, та „приятелю“, защо ми беше толкова познато?...

Както и да е, оставих го да мине покрай ухото ми в началото, в мое отсъствието му се бяха случили не малко мизерии. Най-забавната, че го бяха изхвърлили от студентската бригада заради организиране на стачка срещу лошата храна и командирката на отряда, дъщеря на личния враг на бащата на Наташа от съюза на музикалните дейци. Бях го поканил специално да го покажа на новата ми позната, истински студент-герой, а и да й разкаже също историята за това как беше давал уроци на циганите от селото по правилно произношение. Аз вече се късах от смях, гостите от сватбата направо цвилеха, даже келнерът опъна финия си като пиявица мустак в нещо като усмивка. Известно време Бони напразно бърчи хубавото си чело, стиска устни, очите й искряха от усилие да остане сериозна, докато най-сетне и тя не издържа и се разсмя със сълзи...

Иначе само две неща леко ме безпокояха в новата ми приятелка: първото, че имаше малко криво предно зъбче, което стърчеше малко напред, но много малко, дори привлекателно – просто една малка дефектна перличка, затова не се смееше, а само се усмихваше със затворени устни; и другото, че не се казваше Бони както момичето от едноименната английска балада, нито бе „овър ди оушън“, оттатък океана като теб, нито дори само Бонка като бабата на Алекс, това можеше и да се преглътне, ала не и презимето й, което и на български, и на турски, на санскритски, казваше се Бонка Кочева, от какъвто и език и да произлизаше думата коч (Моруеко или карнеро според малкия ти илюстрован Ларус) напомняше само на едно: на мъжкия на овцата. „ Ужасно! – смя се Млади. – Сериозно?! Ха-ха!“

Поднових изоставената през последните години автостопна линия София – Пловдив с пълна пара. Сто и петдесет километра в едната посока, триста отиване и връщане. Стигнах до такова съвършенство нея есен, че заставах в събота призори на изхода на София, пристигах в девет сутринта в Пловдив с някой сънлив камион, вземах Бони от тях, в десет потегляхме щастливи за София с чуждестранен мерцедес, прекарвахме следобедите с приятелите ми – на нея й харесваха писатели, художници, музиканти, нещо още тогава трябваше да ми щракне – и към седем я съпровождах обратно до Пловдив с попътна жигула и с повечко късмет се връщах по среднощ с някоя боклукчийска кола. Весел, щастлив живот, невиждан дотогава! Крилат.

Повече от месец откак сновях като совалка по пътищата, вонях на бензин отвсякъде, та Калиопе заподозря, че съм зарязал ученето и съм се хванал да бачкам на бензиностанция, а не бях се и докоснал до нея, до Бони, докато един ден не й прочетох в моята стая последния си разказ. Беше за едно абсолютно плешиво момче, от тия дето нямат дори вежди, което веднъж на ледения стадион изгуби перуката си при силен бодичек. Нещастникът, помня, седеше на средата на пързалката и не знаеше къде да се дене, докато, хванати за ръка, двойките танцуваха влюбено около него. Бони мълча прочувствено през цялото време, не смеех да я погледна, но по затаеното й дишане разбирах колко се вълнува, и като свърших, ме помоли да си затворя очите. Затворих ги и отворих уста, но останах много изненадан, когато вместо да усетя вкуса на шоколад или бонбон, почувствах нещо малко, влажно и пухкаво върху челото си.

Влажното беше целувка, Милагрос! Беше първият ми литературен хонорар, така че взех Бони в прегръдките си нежно, започнах бавно да я накланям към тъмносинята покривка на леглото, друго майсторско произведение на Калиопе, и също да я покривам с целувки, а не да я изяждам с тях както някога... За първи път след онзи щастлив ден в старото укрепление в устието при Мариел, останало още от испанците, събличах жена тъй както се снема прашец от пеперуда, почиства древен ръкопис от праха на вековете или картина от пластове стар лак. Когато видях красивото й младо тяло в сините води на памучната покривка на Калиопе, срамежливата й и леко напрегната усмивка, усмивката на Бони – „Отвори устенца, не се срамувай, моя малка акулке, исках да извикам, покажи ми зъбчето си!“ – разбрах, че добротата е заразна. Усетих, че е свършено с ролята ми на махленски прелюбодеец, веднъж целуната жабата, време бе да се превърне в сериозен, нормален принц, мечта за всяка девица.

„О! – прошепна през сълзи Бони, усетила накъде отиват нещата. – Моля те, не сега, чу ли. За пръв ми е и искам да бъде много красиво, а не в тия мръсни чаршафи, прощавай...“

Наистина не го очаквах, нямам предвид леглото, естествено, че беше под всякаква критика. Искам да кажа „непоправимото“. Не съм сантиментален, но за пръв път се чувствах поласкан в подобни обстоятелства. Останах цялата нощ сгушен до нея като бебе, като пудел ближещ й ръцете, обещаващ, че няма да й причини болка, докато сама не пожелае и че никога, никога няма да злоупотребя! Така е, чувствах се нов човек, един от милионите и милиони глупаци на тоя свят, които успяват да намерят търпение за нормални интимни отношения, да имат дом, семейство някой ден, любимо същество, което да го чака през дългите нощи на войниклъка, който не беше никак далеко, никак... Мислех си и за баща ми; е, не можеше да ме разпитва този път, надвесен над леглото, както в Наутико: „Какви са ти намеренията към това момиче, отговори!“ Какви намерения можех да имам на двадесет години, луд ли беше? О, как добре разбираше, че разбирам страха му в очите, очи на лицемерен умерен расист!

4.

В деня на големия новогодишен купон организиран от умствено изостаналите от четвърта група Пътно строителство отидох при Алекс да поговорим. Беше много важно така да стане всичко, че да не изглежда нагласено отбиването в стара къща в няколкото часа, които оставаха до влака на Бони след фиестата. Пукнатината в стената затулена с моя картина, камината запалена, а записа на Жан Мишел Жар в действие...

„Да-а, един гледа сватба, а друг брадва“ – процеди той от вратата.

„Какво има? Наташа ли ти отрови новогодишната пуйка? Бременна ли е?“

„Де да беше това. Ще ме изключват от Комсомола, копеле!“

Отначало помислих, че се шегува.

„Е, и какво? Още един честен безпартиен.“

„Не разбираш ли?“ – уморено погледна той.

„Не.“

„Щом ти не го разбираш, как да го разберат те!“

„Я да се таковат! Що не опънеш мустакатата ви секретарка! Сигурен съм – рекох, – че това е интимната й мисъл. Какво толкова е направил таткото на Наташа на нейния татко, че ти иска главата?“

„Ами неща, от които ти не разбираш. И въобще... не споделям методите ти за придвижване в обществото. Запази ги за себе си, скъпи приятелю!“ – въздъхна той.

„Много добре – взех вече да се ядосвам. – Но тогава не ме наричай така. Имам си име. Абе какво ви става на всички? Приятелю, та приятелю.. Да не си почнал да пишеш драми?“

И като чух това обръщение и в неговите уста, изведнъж нещо ми просветна. Нещо. Не, нямаше нищо общо с прозаичния му проблем, чиито последствия, както винаги, драматизираше. Кой по дяволите по онова време му пукаше вече за Комсомола, освен на кариеристите, а кариеристи, мисля, не бяхме... Друго, друго нещо ми хрумна, още по-прозаично!

„Весели празници, Алекс! – казах и хукнах. – Приятно прекарване!“

Когато пристигнах на Ръба на Света, нямаше никой, освен Нината, девойката с генералския глас. Предишната нощ пак не бяха я оставили дa заспи, а в три следобед бях цъфнал и аз с настояване да науча истината.

„Ама каква истина?“ – поколеба се в началото тя, като остави книгата:Идиот на Достоевски, още от тука ми замириса на гнило. Седнах до нея.

„Добре де, може и да го познавам. Ама недей казва на никого, моля те! Да. Той е. Тайнственият нов приятел на Пантофка, съквартирантката ми...“

Много доволен от получената информация, я прегърнах през раменете.

„Ти също го познаваш? Така-а-а ли? – удължи още повече контраалта си тя – И не е женен? Амиии! От десет години съм в тоя град и за пръв път чувам някой да лъже, че е!“

Реших да я възнаградя и я хванах за дясната гърда.

„Ама остави ме, де-е! – измуча сладко тя. – Мога да съм ти майка! – и стана от леглото. – Не е и военен? Но кой е тогава, не ме плаши! Музиката? Единственото, което не понася!“

Вече не можех да прикривам смеха си. Идеше ред на последната проверка:

„Стихове ли? Прияяяятелю! – и докато ровеше в обемистата папка на нощното си шкафче с гордост заяви – Какво искаш да ти прочета? Слушай...“

Излязох от Ръба на Света развеселен. Всеки си имаше тайни, само аз не. И все пак цялата тая приятелщина? Какво се криеше зад всичко това?

В пет си бях вкъщи. В шест пристигна Бони от Пловдив във фантастично дълго макси, майско зелено на цвят, метящо мозайката на входа като шлейф на царица. Не мога да отрека, че широкополата й шапка, също зелена, даже и мен малко ме посмути.

„Това ли е приятелката ти, дето слезе от таксито?“ – попита майка ми.

„Мисля, че да. Защо?“

„Нищо. Ефектна е.“

Това намери да каже! В цялата ни проклета фамилия култа към посредствеността бе доведен до съвършенство. Естефания: дядо ти беше по-кротък и от муха и по-нисък от тревата, а ти! Калиопе: раздялата за любовта е като вятъра за огъня: разпалва го, но също и гаси (цитат от бонбонена хартийка от нейно време). Ефектна била. Помня един ден в Хавана, разхождайки се по залез, я попитах: „Мамо, какво си построила през всичките тези години, ще остане ли някоя сграда след теб, нещо, което да не може да се забрави? Нищо, панелни жилища. Какъв смисъл има тогава от един скромен живот?“ Беше по времето, когато все още разговаряхме.

„Все някакъв, най-малко, че в тия грозни жилища можаха да пораснат гениални хора като теб“ – каза.

Не, нямаше косми по езика. Затова ме заболя толкова за зеленото палто: малко по-дълго беше от всички останали по улицата!

5.

Когато пристигнахме на фиестата, нямаше още никой. Усещах обаче, че Бони е неспокойна: нямаше на кого да покаже новия си тоалет. Ама че проблем! И затова като дойде Зъба, викахме му така, защото имаше един златен – е, не можеше да се сравнява с бижуто на Бони – тя му се хвърли на врата и извика: „Моля те, има време, заведи ни да пием кафе в Гранд Хотел Балкан!“ Забравих да кажа, че Зъба – русоляв красавец, елегантен и фин като учител по танци, с тъст директор на бирена фабрика, разполагаше с кола купена на втора ръка, Фолксваген. Не му завиждах за нея, макар че кой студент в София през седемдесетте имаше собствена кола, още по-малко за властната му съпруга, нито за безбройните бири дето бяхме изпили у тях; две неща ме бяха впечатлили в къщата му: снимките с огромни риби от Монголия, където бе живял с родителите си, и първата видяна в живота ми стереоуредба, на която слушах у тях Страданията на Исус Христос според Йоана от Йохан Себастиан Бах.

„В Гранд Хотел ли? – почудих се аз. – Как ме виждате мен там?“

Зъба, на когото не можеше да му се отрече светска изисканост, макар малко грацилна, протегна ключовете с усмивка. (Знаеше много добре, копелето му майчино, че не умея да шофирам!)

„Вървете без мен. – казах. – Сега съм зает.“

И продължих със салатата.

„Моля те, моля те! – подскачаше на един крак като момиченце Бони. – Не ме изоставяй! Ела с нас. Хайде!“

Боже мой, ако знаех какво ни чака, бих тръгнал. Разбира се, че бих тръгнал! За Тропикана (където, никога не стъпих), Мулен Руж, Тифани на луната... Нещо, някой – трябваше да ми подскаже: майка ми, ти, слабият ми ангел, проклетия ми вътрешен глас. Но не, казах „не“, вървете!

Два часа по-късно, вече на масата, започнаха шегичките:

„Къде е Белият Зъб? Зелената Шапчица? Кумчо Вълчо?“

Глупаци. Седнах в ъгъла и опънах глътка мастика, анис на испански.

След още един час, вече преполовена бутилката, все още ги нямаше. Глупавите шеги отстъпиха място на страха: беше паднал много сняг тези дни и в десет през нощта улиците се превръщаха в площадки за хокей. Обадихме се до хотела – нямаше връзка. Отдавна са си легнали и заспали, ще видите утре, прошепна някой и всички се разсмяха. В хотела ли бе?... Не бе, на вилата на тъст му! Като че ли не бях там. Толкова ли ме мразеха? Тогава защо го правеха? Защото им правех упражненията и им обяснявах какво значи вектор ли? Или защото им давах да преписват от мен? Не знам. Външно бях спокоен, гълтах мастиката на един дъх – на екс – както ме бяха учили на съветския кораб, но отвътре кипях, кипях... „Проклетата монголска рибо! Рус педераст! Скъпо ще ми платиш, шибан хубавецо!“ – шепнех. Докато друг глас в мен, различен и много издълбоко не ме попита: и какво общо има той с всичко това?

„Курва!“ – скочих тогава и счупих чашата в пода. Виждал съм да обръщат цели маси с ястията и всичко останало, после да плащат като че ли нищо не е било, но не стигнах до крайност, въпреки че имах желание. Просто поисках друга чаша, за това не разбрах защо изпонаскачаха всички с домакинята начело, сестрата на Бони:

„Кога успя да се нацепиш бе! Спри да пиеш или си тръгваш на момента!“

„Аз ли съм пиян? – казах. – Аз? Ако ме гоните, сам ще си ида!“

Затръшнах вратата под ноздрите им толкова силно, че сигурно потрепери цялата сграда. Всичките дванайсет етажа! И от всеки етаж наизскочиха по дванадесет разгневени съседи с дванадесет раздвоени езика като дванадесетоглава ламя! Е, тогава вече разбрах, че трябва да бягам, че съм сериозно пиян и още по-сериозно заплашен и че всичко това е мръсен заговор, гигантски комплот срещу мен! Не ми е ясно как, но успях да изляза от сградата читав, тичах около двадесет метра и се строполих в снега, посред пъртината, която последните пешеходци бяха проправили. Удари единадесет часа и никой повече не мина оттук. Само враните слязоха да видят дали още съм жив или вече могат да ми изкълват зъркелите.

Каква тишина!...

Половин час по-късно, вече лека-полека заспивах, чух отдалеч да се отваря врата на автомобил. Отвътре излезе първо Зъба, след него Бони, тръгнаха предпазливо по заледения тротоар. Двамата се приближиха до мястото, където бях проснат. Напънах се да изкарам някакъв звук от устата си, но не успях. Опитах се да помръдна ръка, крак, не можах, бях дълбоко вкочанен като кокал. „Бони... Бони... Бон...!“ – шепнех с последни остатъци глас, но нищо не излизаше от гърлото ми освен сняг, фасове, сухи листа и три зимни яребици, докато тя приближаваше. После изведнъж зеленото палто покри като с ветрило половината нощ.

Не е за вярване, но продължи пътя си...

Глупости: прескочи ме. Прескочи ме като пън!

Мина много време. Трудно се изправих, но успях. Тялото ми се подчини и не знам по какъв физичен закон се надигнах. Минах три или четири пресечки, ориентирайки се само по жиците на тролей N2, там, където те видях да куцаш, всичко беше бяло и не се различаваше улицата от тротоара. Качих се в асансьора, отворих вратата, напъхах се в стаята ми и извадих от гардероба малката ловджийска брадвичка, с която миналото лято с Коста вардехме на смени в очакване на мечките по време на една екскурзия на Пирина. Облякох кожената полушубка на баща ми, като на сън закачих брадвата в примка от връзка за обувки, пробивайки с химикалка подплатата под мишницата и хукнах обратно. Само Естефания се събуди, извика ужасена нещо след мен и за по-малко от петнадесет минути бърз ход по следите, които бях оставил, стигнах блока, от който ме изхвърлиха. Вратата на входа не беше заключена. Е, по-зле за тях!

Стълбището миришеше на повръщано и пикоч. Когато излязох от асансьора и се спрях на мръсния праг, можех да подуша миризмата им на гадни провинциални студенти още оттам. Почаках малко със затаен дъх. Натиснах звънеца. Кой е, попитаха. Аз. Отвориха ми. „Ей, къде беше бе? Ама че вид имаш! Как е, одра ли лисицата?“ – попитаха, в смисъл повръщал ли съм. Воняха на бахур, наложен пелин и чесън. Извадих внезапно брадвата и я размахах. Всички изпищяха. Тогава сестрата на Бони, първата, която ми се изпречи насреща, падна в несвяст на пода и това, мисля я спаси. И изведнъж – колко странно – се видях отстрани с брадва в ръка. Години по-късно щях да прочета в една книга със съмнителна достоверност, че е било екстериоризация на духа (ако приемем, че съществува), и едновременно – пред очите ми, или пред очите на тоя, който беше там долу, – противната бяла повърхност на още по противния им кухненски шкаф. В този момент от банята излезе и Бони. Сестра й вече лежеше на пода и замахнах за втори път, ръката ми вече се спускаше надолу, когато нещо или някой (но какво, кой?) отплесна брадвичката към шкафа и вратата с трясък се разцепи на две. Дадох си сметка какво върша, хвърлих ужасéн оръжието през прозореца, стъклото се счупи, и хукнах надолу.

Зад мен избухна революция.

6.

Събудих се с жестоката увереност, че съм убил.

И веднага след това – дивото желание да не е истина! Да, беше филм; излезли сме от киното с Алекс и той, с досадния си навик, бърза да сподели проклетото си мнение, докато аз все още съм вътре, във филма, както сега, къде се намирах?

Бях на Ръба на Света. Лежах проснат на леглото на Нината от два или три дни с висока температура, потях се, но скоро се оправих, остана ми само лека кашлица и болки в гърдите. Не се осмелявах да гледам околните в очите. Поли ми донесе лекарства, Млади идваше да ме види всеки ден и се опитваше да не засяга темата. Алекс вече не се криеше с любовницата си, дори спахме една вечер заедно – аз с Нината в леглото й, той с Пантофка на другото. На третия ден имах сношение с Нината. Когато й го предложих с известно неудобство, в смисъл, че не би било лошо да се освободим от натрупаната напоследък отрицателна енергия, ми каза нежно, че вече сме се били освободили от нея още първата нощ, когато ме бе открила между боклукчийските кофи. Почувствувах се отвратително – излиза, че тялото ми си имаше свой независим живот, и можеше да си прави с мен каквото си поиска! „Краси, подай си хуя“ – шепнеше нежно гласът на генерала в тъмното, но даже и това сърдечно простодушие (на колко ли годинки беше?), бидейки между бедрата й, зеленото палто не ми излизаше от главата, нито как, почти докосвайки челото ми като с плащ на матадор, с бърза вероника ме прескача. Него виждах постоянно пред очите си: зеленото палто, чувах съсъка му дето и да бях: ссссст!

Останах на Ръба една седмица. В къщи не се изненадаха. Бяха свикнали с изчезванията ми. Казах, че съм бил на хижа с Алекс. Кашлицата обаче не минаваше и Поли ме заведе в Окръжна болница, където ходеше на практика. Не ми откриха нищо особено. Лека сянка. Може би същото петно, което установи баща ти след като изхрачих кръв в Мариел. Не исках да си призная, но се страхувах да няма нещо със заболяването на моя. Не бях ходил да го видя повече от месец. Почти не говорихме последния път, възстановяваше се, но вече не беше същият смелчак, ставаше все по-мрачен, за какво да го притеснявам стария октопод, когато дълбоко в собствените си подмоли сам желаех наистина да съм се заразил, да умра... Веднъж ме приближи Зъба. Бях достатъчно примирен, за да го изслушам със спокойствие.

„Беше си обръснал брадата, колега – каза – и в първия момент не те познах. Но и ти май не помнеше кои сме. Оставих ви да се разберете и се върнах на празника. Грешка.“

„Сигурно. Къде бяхте толкова време?“

„Извинявай, не знаех, че ти е гадже, познавам я от дете. А също не съм и длъжен да ти давам обяснения, нали така? Не е обаче, което си мислиш“ – усмихна се накриво той.

Може и да е бил искрен, Иван никога не идваше на лекции. Появяваше се в края на семестъра и най-вероятно да не е знаел за нас двамата с Бони, познаваше я само като по-малката сестра. Но можеше и да е лъжа. Давам си сметка обаче, че дори сега, след толкова години, пропускам детайла с бръсненето. Как го бях забравил, нямам представа, но като преполових тогава еднолитровата бутилка, влязох в банята: исках да накажа Бони, брадата ми й харесваше много и я обръснах, изстъргах я от лицето си. А беше хубава брада, мека и щом излязох като накълцано яйце, останалите избухнаха в смях. Това обяснява нещо, но не всичко. Сссссст!

7.

С първите признаци на пролетта, макар и позакрепнал, налегна ме ново зло – междукрачието. Няма го в речника. Излезе от устата на един осемдесетгодишен сеньор, който Млади интервюира във връзка с някакво историческо проучване. „За всичко на света е виновен демонът на междукрачието! – бе го изплашил с викове от вратата дядката. – Междукрачието, млади човече, бичът между краката ни!“ Тъй че, когато усетих пролетния му зов, реших да приключа веднъж за винаги с всичко – да зарежа предишния си живот, следването, любимите книги, които ми бяха помътили мозъка до такава степен, че да вдигна оръжие, обичните си родители, на които само бях загубил времето и по примера на добрия ми Вуйчо Минá, братът на Калиопе, ветеринар правдотърсач, когото местеха от село на село – тук му се привиждаха мошеничества с месо, там злоупотреби със салами (истината при саламите не съществува), – да замина сред хората на някой национален строителен обект. В една от ония „ковачници за мъже“, за които толкова се пишеше по вестниците.

Пътят за там минаваше през хилядолетния Пловдив, метафорично и буквално (обектът се намираше в Родопите, люлка и покров на Орфей) и освен Млади, никой друг не биваше да знае за плановете ми, поне докато не стигнех там. Разделихме се в наскоро откритото кафене Колумбия, където ходех често през последните месеци да се срещам с латиноамерикански студенти, за да си поддържам испанския. Трябваше да ми помогне да продам всички любими книги, при това, без да направи опит да ме спре. Беше разбрал за какво става дума – за жертвоприношение. Хекатомба. В съседство с антикварното магазинче, където ги продадохме, на витрината на Селскостопанска книжарница в отдел „вредители“ мярнах любопитно заглавие: Дневникът на една пеперуда. Хареса ми. Но тогава – нищо, просто го регистрирах зрително.

Бони живееше близо до Централна гара, под едно от петте прочути тепета на хилядолетния град. За пръв път й се обаждах след неуспешния опит за убийство. Изпращал й бях само отчаяни писма, на които не ми бе отговорила.

„Не мога без теб, обичам те!“ – простенах.

Усещах как някой се самоубиваше в мен.

„Защо не ми го каза преди?“ – усмихна се тъжно тя.

„Мислех да ти го кажа онази нощ. Беше подаръкът ти от Дядо Мраз.“

„Да, и видя какво стана...“

„Бони, ужасно е, но... какво по-неопровержимо доказателство за любовта ми?“

„Такава любов обаче... – поколеба се тя – не е ми е по мярка.“

„Не ти е по мярка?“

„Не, не е. Не ме гледай така.“

Майка ми казваше, че като дете съм бил толкова любвеобилен, така съм се радвал на другите деца, че съм тичал към тях – щастлив, дебел, разтворил ръце за прегръдка, – и съм ги гътвал на земята! От любов. Мисля, че за пръв път разбрах колко малко съм пораснал...

„Милагрос плашеше ли се от теб?“

„Не, мисля.“

„Тогава защо искаш да смениш кон за кокошка? – усмихна се още по-тъжно тя, без да прикрива вече малкия си дефект. – Не си представях нашата връзка толкова...“ – не можеше да намери думата Бони.

Казала го бе вече: несъразмерна. Поседяхме още малко. Ядохме принцеси, печени сандвичи с кайма, лук,червен пипер и яйца и не я видях никога повече. Последното, което направи за мен бе да ми намери евтин хотел.

„Защо ме заряза в снега? Не ме позна ли? – я попитах на тръгване, почти давейки се с думите. – Защо?“

„Тръгна към мен. Говореше нещо неразбираемо на друг език – каза през сълзи тя, – уплаших се, когато падна и хукнах за Иван да ми помогне. Когато не го намерих, изтичах за останалите. После тебе вече те нямаше...“

Това бе нейната версия. Не звучеше неправдоподобно. Какво значение имаше вече как звучи? Онова, което бе от значение е, че отново бяхме сами. Аз... и ти.

8.

В осем сутринта почукаха на вратата – телеграма. Връщай се незабавно майка ти зле точка Алекс. Само това липсваше! Как ме беше открил? И докато тичах към гарата, за пръв път в живота ми разбрах колко ужасно я обичам.  Успокоих се малко по малко във влака – първият пътнишки влак в седем и една минута, който предполагам пътува по същото разписание и до днес – Чувах гласа й в тропота на траверсите, влакът летеше в мъглата, и те ту изчезваха в откритото поле, ту звънтяха заплашително в тъмните дупки на тунелите. Изпитвах страх, но вече сладък и спокоен, не същия като в часа на акулите, а напротив, сякаш всичко отиваше към своя очакван край. Телеграфните стълбове връхлитаха, падаха зад прозореца като покосени и политаха назад. Бях единственият пътник, хипнотизиран от монотонния шум, най-сетне сам след всичко, което ми се бе случило, аз се разтапях в заслужена и безпределна самота. Прережех ли си вените с бръснарското ножче, което бях извадил в разтворения сак до мен, от тях щеше да бликне само ужасяващо безсмъртие...

На перона на малка абсолютно празна гара, която с геометричната си безнадеждност за момент ми напомни сюрреалистична картина, Ди Кирико, се появи бягащ човек. Къде бягаше, пътническите влакове никога не тръгват навреме! Носеше ушанка и кошница и докато търчеше, надничаше по прозорците на празните купета като че търси нещо. Колкото повече се приближаваше към моето, по-неспокоен ставах, защото си давах сметка какво е то; отмина ме, скрих се първия път зад мръсното перде, но той стигна края на композицията и се върна наново с още по-изопнато лице, докато най сетне не откри, което диреше: мен. Чух шума от грубо подкованите му ботуши, просташкото му блъскане по коридора, омразното му дишане, молех се да отмине. Но не, първо отвори вратата, после пусна гнусната кошница на пода и лицемерно попита:

„Свободно ли е?“

Целият влак беше свободен, Милагрос! Целият шибан, съвсем празен пътнически влак!...

„Брей! – лъхна на домашно вино влезлият, сините му очи засияха от щастие, от глупавата му шапка блъвна пара. – Жива душа няма!“

И се настани срещу мен.

Отидох до тоалетната, гледах се известно време в огледалото така – жалък, бледолик интелектуалец със самобръсначка в ръка, – и се смях, смях, смях до сълзи! Oбръснах се, измих си лицето, върнах се в купето вече по-сериозен, извадих малкия си бележник и започнах да пиша. Той говореше, аз пишех, кимайки, без да го слушам... „Дневникът на една пеперуда“ написах на първата страница. Не, не беше лошо заглавие за роман в три части. Ларва, какавида, ципокрило. Светлина, мрак, свобода...

Не знаех тогава, че ще го пиша цял живот...

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Ние вярваме в доброто

Автор: Джими Уейлс

(Интервю на вестник Die Welt с основателя на Уикипедия)

Die Welt: Вие сте включен в тазгодишната листа на стоте най-влиятелни хора според списанието „Тайм” – с обосновката, че сте „пророк“ на „потребителско-генерираните съдържания“ и на „интернетския егалитаризъм“. Отговаря ли това на вашата представа за самия себе си?

Джими Уейлс: Не го разбирам особено добре. Вярно е, че като институция Уикипедия е в много отношения егалитаристка и основно демократична – но от друга страна ние сме и елитарни. Ние вярваме, че някои хора са идиоти и че е по-добре ако те не участват в писането на една енциклопедия. А аз не съм пророк, просто се опитвам да разпространя мнението, че след развитието на софтуера свободните лицензии започват да повлияват и енциклопедиите по един меродавен начин. Една от най-важните ми задачи е развитието на платформата „творческото съсловие“ (creative commons), чиято цел е създаването на юридически модели за размяна и по-нататъшно развитие на свободни лицензии. Там обаче ние се намираме в самото начало.

Виктор Юго е казал: „Нищо на света не е толкова силно колкото една идея, чието време е дошло“. Защо времето на Уикипедия дойде едва през 2001 година?

Необходимо беше първо да се стекат редица обстоятелства. Вярно е, че технологията беше на разположение още през 1995 година, но измина още известно време, преди потребителите да започнат да разбират как социалните общности в интернет биха могли да функционират и как би могла да бъде постигната някаква значимост. Това обаче важи и за останалите общности в мрежата.

Джейрън Лейниър, компютърен учен, музикант и пионер на виртуалната реалност, упреква Уикипедия в „дигитален маоизъм„.

По този повод написах една малка реплика, но истината е, че нямам ни най-малка представа за това какво Лейниър има пред вид с тия думи.

Лейниър например се оплаква от това, че в статията за него от Уикипедия той отново и отново е бил представян като филмов режисьор. Всеки път когато е изтривал тези думи, защото той разглежда този период от живота си като незначителен, те отново са се появявали малко след това. За него това е признак за факта, че подобно на един комунистически колектив Уикипедия настоява да знае по-добре от индивида кое е добро и правилно за самия него.

От нашата гледна точка нещата изглеждат точно обратно: ние уикипедийците сме индивиди, ние се познаваме и уважаваме – и ние поемаме отговорността за онова, което вършим. Лейниър е бил представян като филмов творец отново и отново просто защото за това има източници – само при Гугъл например се намират стотици попадения при използването на ключовите думи „Джейрън Лейниър“ и „филмов творец“. Ако Лейниър се крие зад някой анонимен IP-адрес и без всякакво обяснение изтрива все едни и същи думи, то ние автоматично изхождаме от предположението, че някой си прави лоши шегички с нас – и съответно възстановяваме първоначалната версия. Така функционира социалният контрол в Уикипедия. Той просто е трябвало да се обади със собственото си име и да остави съобщение. Статията веднага щеше да бъде променена. В този случай самият той се е държал като анонимната маса и е отказал да проведе с нас човешки диалог като с индивиди. Разбира се, грешките в Уикипедия са досадни, но когато се открие грешка, първо е необходимо да разберем, че за нея са отговорни индивиди и че те съответно трябва да бъдат третирани като такива[50].

Вероятно мнозина, които не познават Уикипедия достатъчно добре, смятат, че тя е някаква огромна организация, която създава и се разпорежда с милиони статии въз основа на непрозрачни критерии.

Уейлс: Да, това действително е огромно недоразумение. Ние не сме неконтролируемо чудовище. При немската версия на Уикипедия например повече от половината от над 400 000 статии са създадени от по-малко от 500 автори. Към по-тясното ядро (по нашето определение това са уикипедийци, които създават или променят по повече от 100 статии месечно) принадлежат около 800 до 900 немскоезични автори. Следователно Уикипедия е значително по-индивидуална, отколкото това се предполага. В целия свят не повече от една пета от статиите принадлежат на анонимни автори.

Защо изобщо допущате анонимни автори, които могат да се измъкват от отговорността за своите текстове или промени в чужди текстове? Та нали точно това подхранва мита за един анонимен дигитален колектив?

Защото анонимността предлага един чудесен, много лесен достъп до Уикипедия. Повечето от нашите много активни автори признават, че в началото са започнали с анонимно отстраняване на дребни грешки. След това проектът им е харесал и те са си направили потребителска сметка. Ако ние бихме направили задължителна предпоставка от потребителската сметка, бихме имали много по-малко нови автори. Освен това повечето анонимни статии са конструктивни и смислени.

Релевантна ли е изобщо за Уикипедия теорията за кошерния интелект, според която масата като мнозинство автоматично взима най-доброто решение?

В този дебат витаят какви ли не теории, от псевдо-Дарвинизъм до Мъдростта на масите. Развитието на абстрактни теории за индивидуализма или колективизма обаче не е моя задача, аз не съм визионер. Аз искам от нашите проекти да произлезе нещо добро и това, което се питам е по какви практически начини можем да постигнем целите си. Ние желаем открита обмяна на информация, широко обществено участие и концепция, която да служи като противовес на съществуващите закостенели концепции за разпространяване на знанието. Ние дефинираме Уикипедия като общност на отговорни индивиди.

Кое е определящото за тази общност?

Важни са социалните правила и норми, както и уважителното общуване едни с други. Но само до една определена точка: щом някой създава повече неприятности, отколкото полза, той трябва да бъде отстранен от общността. Създаването на една такава общност е непрекъснат процес – но ние изхождаме от принципа за доброто у хората. Дори и когато между участниците се появяват конфликти, ние винаги първо приемаме, че и двете страни желаят най-доброто за проекта, а именно да създават достъпно за всички знание. Вярвам, че досега имахме успех с този наш принцип.

В такъв случай според вашето разбиране обикновеният потребител на интернет е един добър човек?

Да, този мироглед е нашата база. В историята на интернет ние сме преминали през различни фази и отчасти те все още съществуват и протичат паралелно. Има много форуми без ръководство, в които луди или гневни участници буквално се бият вербално; има и форуми, в които се разменят единствено баналности. Когато човек прекарва времето си по такива места, то напълно възможно е да се стигне до извода, че потребителите на интернет са или зли или просто глупави. Но това е изкривена картина на общността. В реалния живот ние по принцип изхождаме от разбирането за доброто у човека, въпреки всички правила и закони. Когато стоя на края на перона, аз с право предполагам, че следващият минувач няма да ме блъсне под влака. Такива неща се случват изключително рядко, това е поведение, което се възприема от общността като перверзно, което създава вестникарски заглавия и бива наказвано. Защо тогава в една интернетска общност би трябвало да се излиза от лошото у човека? Защо да конструираме интернетските страници като кафези? Ние се опитваме да залагаме възможно най-много на принципа на откритост. Нашите контролни механизми се основават преди всичко на човешко разбиране, а не на механизми за защита срещу копиране или компютърно пресметнати вероятности.

Тази откритост обаче има недостатъка, че единствено случайния момент решава дали при Уикипедия ще се намери една добра или лоша статия по една и съща тема.

Теоретично погледнато всяка наша статия може да бъде развалена или фалшифицирана по всяко време, дори и ако повечето грешки биват отстранени сравнително бързо. Но пък по-старите версии са достъпни само с едно щракване на мишката, чрез бутона „История“. Освен това през юли искаме да въведем като експеримент и само в немскоезичното пространство така наречената „стабилна версия“. Идеята зад това е потребителят да има избор съответно между последната и „стабилната“, одобрена от Уики-общността версия, сравнима например със свободния софтуер от типа на Linux. Да се надяваме, че „стабилната“ версия ще намали донякъде изкушението да се публикуват тенденциозни статии или просто глупости. Същевременно обаче ние не искаме да изгубим от поглед собствената си сила, която се състои именно в отворената дискусия, ако и понякога тя да излиза от релси.

Като дете в Алабама сте посещавали ръководено от майка ви мини-училище, основаващо се на принципа на свободното учене. Там ли трябва да се търси произхода на вашия интерес към свободния достъп до знание?

Вероятно да. В училище винаги ни насърчаваха да търсим сами из различни книги когато искахме да научим нещо. Израсъл съм с разбирането, че процесите на учене не винаги трябва да протичат под формата на регулирано преподаване. Редът и структурите са важни, но ученето доставя удоволствие единствено когато човек може да се задълбочи в интересни области толкова, колкото му се иска. А за това е необходимо информацията да бъде достъпна точно когато имаме нужда от нея. В такъв смисъл възпитанието ми безспорно има много общо с това как мисля, какво правя и кой съм аз.

Източник

Джими Уейлс е американски бизнесмен и Интернет-активист, известен най-вече като основател на Уикипедия.

Коментари (1)

- 29-08-2010|Гост

Да, хората са предимно добри и добронамерени, ама не ви ли се е случвало някой най-добронамерено да се опита да ви обясни нещо, което самият той не знае? Струва ми се, че и в тоя форум има доста такива. В общи линии Уикипедиата е все още е страшно далече от това, да бъде надежден източник на информация, по-скоро може да служи като източник на информация за човека, който я цитира – ако я приема абсолютно насериозно, значи е наивен като още неотбито теленце, а учителите му след трети клас със сигурност са били изключително широко скроени хора. Сигурно с времето нещата ще се изчистват все повече, но, ако развитието продължи с досегашната скорост, ще минат десетилетия, преди Уикито да стане нещо повече от тълковен речник (в англоезичната си версия, щото в българскоезичната борбата все още е да стане нещо повече от забавно четиво). А може би по-скоро ще се окаже, че тълковният речник е максимума качество, което може да се получи от ентусиазирани аматъори, за повече си е необходим екип от специалисти, които да контролират и редактират информацията вместо Гугъл.

П.П. И в самата Уикипедия преводът на „user account“ е „потребителска сметка“, ама това е един тъп новоговор на безпомощни в българския език чички и лелки, които превеждат с помощта на Гугъл, дето знае всичко, изворът на мъдрост и за самото Уики, иначе, за да го преведете по начина, по който го пишат, произнасят и, най-вече, разбират българоезичните трябва просто да транскрибирате думата account като акаунт.

П.П.П. Сега се сещам, че веднъж, в отговор на един мой пост, Златко ми беше цитирал Уикито не просто като надежден източник на информация, а като източник на истина от последна инстанция. Вярно, направи уговорката, че не е сигурен дали е разбрал правилно написаното, ама това е, щото тоя, дето го е писал, вероятно е много умен. И, разбира се, това което беше разбрал, беше дивотия – това по повод добронамерените информатори в Интернет, да не каже, че не давам примери, а само като бездомно куче му препикавам дувара и бягам, преди да отнеса някой камък.

Гого

Автор: Палми Ранчев

Изкачвах се по стълбите, без да бързам. Асансьорът не работеше от няколко дни. И не се знаеше кога отново ще проработи. Не се ядосвах, дори бях благодарен, че по-късно ще се прибера вкъщи. Понякога спирах и четях написаното по стените. На места бяха драскали толкова нагъсто, че нищо не се разбираше. Аз съм авторът на „Гого и Наташа се обичат.“ Отдавна не знам къде е Наташа, някогашна съученичка на брат ми. Още по-малко знам в коя е влюбен сега Гого. Най-вероятно никоя не обича. Има си гаджета от неговата кръвна група, в които не е задължително да си влюбен. Всички в блока знаят за какво си шушукат отсреща в градинката. Или нощем в двора на училището. За тях не е важно дали някой ги обича, или ги мрази.

Друго, освен че Гого и Наташа се обичат, не съм писал. И значи останалите във входа много яко са драскали. Гого, който е три години по-голям от мен, не драска по стените. Няма тази нужда. Дори не съм сигурен дали е прочел информацията за предполагаемата му обич към Наташа. Тогава вярвах, че е влюбен в нея. Най-вероятно защото аз самият бях влюбен. Спомням си как тежката й коса оживява, когато минаваше покрай мен, и сякаш ми прави знак да тръгна след нея.

Всичко продължи около два месеца. После се разбра, че нито тя обича Гого, нито той нея. Наташа обичаше някакъв шматарок с нова „Ямаха“. Струвала колкото автомобил, каза някой. Ама какъв автомобил, не се разбра. Но и това беше достатъчно за начало. Не ми харесва, когато парите са особено важни за някого, ама за момиче пък ми е съвсем непоносимо. И постепенно, след като доста вечери седях на пост пред тях, се излекувах от чувствата си. Реших, че няма за какво толкова да съжалявам. Мислех си само за пъпките, които от известно време загрозяваха бялото й чело.

Скоро започнах да събирам пощенски марки и целият интерес към момичетата, и конкретно към Наташа, сравнително безболезнено се пренасочи към новия ми класьор. Започнах да посещавам два клуба. Там най-интересното беше, че възрастни хора, дори направо старци, и такива като мен, споделяха наравно една страст. Първоначално събирах само животни, после преминах на космонавтика. Предложих на един приятел да му дам всичките си „животни“ за серия монголски космонавти. Просто марките ми харесаха. Вече предпочитах да имам хора със скафандри и космически кораби вместо животни. В клуба един от старците веднага предложи да купи серията. Тогава разбрах, че размяната е била добра. Дотогава само купувах от него. За първи път нещата бяха се променили. Отказах, но случилото се ми беше достатъчно още доста време да ходя гордо замислен.

После Емчо, който живее в съседния вход, ми задигна класьора. Всъщност сам го забравих в тях, защото ни повикаха да играем футбол в двора на училището. Знаете как става, хайде, ставаме, тръгваме и така нататък. Направихме много як мач. Ходихме да се черпим с боза после и за марките се сетих едва вечерта. Излязох пред блока и дълго гледах към звънеца и към прозореца на тяхната кухня. Не светеше. Беше прекалено късно. Спомних си как майка му често крещеше без повод, тичаше след него да го удари и не намерих сили да позвъня. Още повече с времето вече не бях напълно сигурен къде точно забравих класьора. Хем си спомнях как го разглеждахме с него, хем после ми се губеха моменти. И не бях напълно сигурен дали този път разглеждахме марките с него. С времето съвсем се обърках. Сигурно защото през деня ходих поне на пет места да показвам колекцията си. Съответно гледах дали мога да направя подходяща смяна. На следващия ден му звънях поне пет пъти, все неуспешно. Никой не ми отваряше. Открих Емчо чак след два дни. Учеше в ТОХ-а за готвач и не беше толкова лесно да се засечем. Тогава той отрече за класьора.

– Нищо не знам.

– Не помниш ли, че разглеждахме марките?

– Помня. Но ти си ги взе. Когато излязохме, класьорът беше у теб.

– Аз мисля, че го забравих. Прекалено бързо решихме да играем мач, и го забравих. И къде ще го оставя на игрището?

– Ти си знаеш. Казах ти, че у нас няма нищо. За какво са ми на мен марки и класьори? Не ме интересуват.

Призна си чак след година и нещо. Пак бяхме у тях и се наложи да отворя чекмеджето на бюрото му. Видях класьора си забутан отстрани, под куп пожълтели комикси, и в доста окаяно състояние. Беше буквално мръсен. Сивите му корици бяха на петна и отвратително захабени. Само го докоснах с пръсти. Марките отдавна нямаха за мен някогашното значение. Взех флумастера, заради който рових, и затворих чекмеджето. Вдигнах поглед, без да знам дали лицето ми изразява какво видях. Не исках нищо да се разбере. Емчо почти веднага се досети. Почервеня и започна да се оправдава – всъщност не той, а майка му прибрала класьора. Мислела, че е негов. Дълго не му казвала, крила го, за да не се разсейва, а да учи. Когато му го дала, той вече бил оправил отношенията си с мен и не се решил да ми разкаже какво се е случило.

Вече не четях надписите по стените, нито се сещах за класьора с марки. Всъщност всичко, което досега правех, беше, защото се страхувах да мисля за брат си. Не се получаваше. Каквото и друго да ми пълнеше главата, дори и глупости, които от доста време въобще не ме интересуват, накрая все него виждах. И още по-бавно продължавах да пъпля към шестия етаж. По едно време направо спрях. Отново се загледах в надписите. Вяло се опитах да разчета какво бе написано със сини флумастери, най-вероятно от близнаците, които преди години бяха най-активните писатели по стените. Разбираха се само отделни изрази – „МАМКА ВИ, ВСИЧКИ СТЕ БОКЛУЦИ“, „НИЩО НЕ ИСКАМЕ, КАКВОТО И ДА НИ ДАВАТЕ“, „ИСКАМЕ ВСИЧКО, АКО ПРОДЪЛЖАВАТЕ ДА НИ ПОДХВЪРЛЯТЕ МИЛОСТИНЯ“. През последните години двамата бяха последователно пънкари, скинари, бръснати глави – сега не знам като какви точно се определят. Признавам, че ме е страх да им се пречкам пред очите. Гого някога беше приятел с тях. Отдавна не е. Те ходят по два пъти дневно да вдигат железа и гълтат някаква химия, от която бицепсите им станаха тройни. Бодигардове са на голям баровец, карат беемве предпоследен модел и от известно време наричат Гого абсолютен боклук. Мнозина, не само близнаците, го наричат абсолютен боклук. Понякога и бащата го нарича така. Сигурен съм, че ако мама беше жива, щеше да го нарича моят син, както аз продължавам да му викам – брат ми. Това не означава, че съдя бащата. Той може да има право, както и да го нарича. Защото единствен от нормалните хора иска да е с него, търси го и постоянно е в конфликт. Що се отнася до мен, избрал съм да гледам отстрани какво се случва. И с брат ми, и с всички останали. Нямам самочувствието нещо да зависи от мен и че каквото и да било мога да променя. Гого напоследък не ми обръща никакво внимание. Дори престана да ме пита имам ли някоя стотинка в повече.

Под нашия етаж не издържах на прекалено бавното темпо и ускорих крачка, което означава, че само след два-три скока чух – бащата крещеше. Бях сигурен, че Гого също е там. Пред друг човек бащата едва ли ще вика така. Само с него не издържа.

– Станал си абсолютен боклук! – чух го и без да искам, се усмихнах. – Как не те беше срам да продадеш и телевизора!

– А какво да продам? – попита Гого. – Вкъщи друго ценно няма. И да знаеш, че за телевизора нищо не взех. Не го искат. Нямах сили да го върна обратно, затова им го оставих.

– Добре де, не си ли даде сметка, че вечер с брат ти няма какво да правим – продължи по-тихо бащата. – Докато ти продължаваш да се превръщаш в още по-абсолютен боклук.

– Ще слушате радио – изрече Гого. – Опарича ли се, ще ви купя хубав телевизор.

– Не ме разсмивай – отново се обади бащата. – Щял да ни купи. От теб досега не съм видял хубаво. И да знаеш, че не искам да видя.

Най-неочаквано бащата продължи доста тихо. Дори прекалено тихо. Скоро замлъкна и почти веднага чух, че плаче. Вратата на апартамента се отвори, тресна се, и когато Гого минаваше покрай мен, забелязах, че и той плаче. Аз също бях готов да заплача. Щом бащата плаче, Гого плаче, имах право и аз да се разплача. Дори бях длъжен. Нямаше смисъл да влизам точно сега в апартамента. Не исках да виждам бащата в такова състояние. А най-вероятно и на него нямаше да му е приятно. Прилепих се към цокала на стълбището, изчаках Гого да се отдалечи, и когато едва чувах стъпките му, тръгнах след него.

Излязох пред блока и само формално се огледах. Знаех, че той бързо е изфирясал. Не бях сигурен има ли пари. Най-лошо щеше да е, ако наистина не са му дали нищо за стария телевизор. Сега хем няма какво да гледаме вечер, хем той ще продължи да подлудява. Виждал съм го в това състояние. Тогава не само ми е жал за него, а и ме е страх. Няма по-ужасна картина от брат ми, когато от часове, или не дай си боже от дни, няма пари да си купи дозата.

Няколко пъти опитва да се изчисти от хероина. Трудно е. Дори понякога си мисля, че е невъзможно. Когато още говорехме помежду си, значи преди около два месеца, той упорито ме уверяваше в обратното. Възможно било. Стига истински да реши. Даваше ми и примери. Но е уверен само когато си е ударил шприца, или по-точно скоро след това, и всичко наоколо му изглежда розово. Има само един познат, който се отказа от хероина. Знам го, и него най-често ми споменаваше. Пропускаше да каже, че него го заключиха две години за кражба на жълти рецепти. Изчисти се по принуда. Две години стигат да забравиш и да осмислиш какво си правил. Докато Гого винаги е близо до хероина. Постоянно бълнува или от него, или от липсата му. По-добре, че не говори с мене. Не ми се слушат постоянно лъжи. Нищо друго не иска, знам го отдавна, освен да се надруса. И колкото повече време минава, колкото по-навътре влиза в играта, толкова по-различен става. Понякога ми се струва, че това не е брат ми, а ужасен и непознат човек.

Сега най-вероятно беше в училището. Последните часове отдавна са свършили. Стане ли достатъчно тъмно, двама от дилърите на Демби се разполагат на пейките под козирката пред физкултурния салон. Всички в квартала ги знаят. Много пъти съм ги наблюдавал с най-злобни чувства. Чудех се какво мога да им направя, само да ги прогоня от пейката под козирката. Хвърлял съм камъни по тях, крещял съм им. Искаше ми се направо да ги убия. Признавам, ако някой ми услужеше с пистолет, щях да стрелям по тях. На всичко бях готов. Даже и след като на два пъти – ама много яко – изядох шамарите.

Наближих училището, което е на някакви си петстотин метра от нашия блок, и се заоглеждах. Вляза ли през главния вход, ще ме видят. Не се знае какво ще се случи с мене тогава. Затова заобиколих и прескочих оградата. Постоях свит до нея, докато се уверих, че никой от групата на пейките не ме е забелязал. Разпознах Гого, който единствен беше прав, ходеше напред-назад и ръкомахаше.

– Обеща, че ще ми дадеш две четвъртинки – изрече с изтънял глас той. – Каза, няма да ти дам пари, но ще получиш две четвъртинки. Признай, че ми каза така.

– Било е преди два часа. Вече казвам друго. И значи си вземам думите назад. Не ми трябва нещастният ти телевизор.

– Тогава защо обеща, че ще ми дадеш.

– Защото така ми се е искало. Ама вече не ми се иска. И няма да ти дам. Обирай богати апартаменти, магазини – каквото искаш прави. „Манджа“ ще получиш само срещу нещо, което има реална стойност. Иначе иди се хвърли – нали знаеш откъде.

Демби, който беше шеф на дилърите в квартала, рядко идваше в училището. Тук обикновено бяха само неговите хора. Но когато имаше нещо да се оправя, се появяваше и той. Беше дебел, огромен на ръст, заплашително приведен. Знаех откъде съветва да се хвърли Гого. „Звездите“ наричаха трите нови жилищни блока, които строяха в края на комплекса. Рейсът още не стигаше дотам. Строителите на няколко пъти опитваха да затворят изхода към тавана. Винаги се намираше кой да разбие металния капак. И скоро от там политаше следващият наркоман. После ченгета разпитваха какви са мотивите за смъртта му. Бързо зарязваха случая. Всички в комплекса знаехме, че сред тях има тарикати, които печелят от търговията с дрога. Партия са с дилърите или с техните началници.

Видях, че брат ми не издържа, спря на едно място и почти веднага се нахвърли върху него. Той само това чакаше. Посрещна го с не особено силен шут. Отхвърли го на няколко метра. Гого залитна, направи още няколко крачки с гърба напред и трудно се задържа на краката си.

– Ще те размажа – изпухтя Демби, без да става от пейката. – Нали разбра какво те посъветвах.

– Моля те, искам само една четвъртинка!

– Което означава, че си се смилил над мен – отбеляза Демби и гадно се разсмя. – Доскоро искаше две четвъртинки за скапания си телевизор. Сега кандиса на четвъртинка. Но аз твърдо ти предлагам да се хвърлиш от „Звездите“. Вече ти е време.

– Сигурен ли си, че ми го предлагаш?

– Защо, чудно ли ти е? – продължи да издевателства Демби. – Отдавна за нищо не ставаш. Нито истински пари намираш, нито истинска стока. За какво си ми тогава? По-добре се хвърли. Иначе ще продължиш да ми досаждаш.

– Съгласен съм! – изкрещя Гого. – Ще се хвърля. Ама ако дойдеш да гледаш.

– С най-голямо удоволствие – изгрухтя Демби и бавно се надигна. – Що да не дойда? Има ли още някой, който желае да присъства?

Не съм сигурен, че наистина искаше компания. И другите на пейката не бяха сигурни. Никой не го последва. Прескочих обратно оградата и на бегом им пресякох пътя. Засякох ги между блоковете. Изчаках разстоянието помежду ни да се увеличи, защото не исках да ме видят, ако някой от тях неочаквано се обърне. И скоро тръгнахме напряко през полето. Напред вървеше Гого, който почти не се виждаше в сгъстилата се тъмнина, отзад се очертаваше тромавият силует на Демби, аз се влачех най-накрая. Стигнахме първия блок, отминахме го и те двамата хлътнаха във входа на втория. Още не знаех какво да направя, когато се заизкачвах след тях по стълбите. Нямаше перила и през цялото време триех с якето си стената. Внимавах да стъпвам колкото се може по-тихо. Не беше кой знае колко трудно. Внимателно поставях маратонката си на следващото стъпало, обикновено полегато от пясък и мазилка, и правех следващата крачка едва когато съм сигурен, че имам стабилна опора. Подхлъзнах се два пъти, вдигнах шум, но двамата отпред, изглежда, не ме чуха. Изчаках ги да се отдалечат още малко и продължих. Постепенно очите ми свикнаха с тъмното и все по-добре се ориентирах. Не броях етажите, ослушвах се за стъпките на брат ми и Демби; понякога ми се струваха съвсем близко, често изчезваха почти веднага; веднъж изскърца настъпена дъска, строши се в последния момент с глух звук. Предчувствах, че скоро ще стигнем покрива. Щом направех крачка встрани, като внимавах да не се откъсна надолу, в пространството между стълбите виждах небето. Там Гого неочаквано се появи в пълен ръст. Нямаше как да го сбъркам. Силуетът на брат ми изглеждаше още по-кльощав. Задържа се в светлия правоъгълник – тънък, превърнал се в тъмна нишка, пресякла за кратко празното пространство. Приведе се от усилието, направи още една крачка и почти веднага изчезна. След него, безформен, но дори и от разстояние заплашителен, изпълзя и Демби.

Ускорих крачките си и скоро също стигнах последния етаж. Огледах покрива, без да се показвам излишно. Двамата стояха един срещу друг.

– Хайде, скачай! Нали искаше да те гледам как ще полетиш. Ето, ще те гледам. Затова се качих чак дотук.

– Дай ми една четвъртинка, а? – примоли се Гого. – Само една. Преди да стана на пита.

– Знаех, че се надяваш да омекна – каза Демби и гадно се разсмя. – Няма да те огрее. Знаеш ли какво ще стане, ако давам четвъртинка на всеки скапан наркоман, който иска да се хвърли отнякъде?

– С теб сме израснали заедно.

– Не ми пука.

– Ще ми дадеш, или не?

Веднага след последните му думи заотстъпва. Бързо стигна края на покрива. Там силуетът му се очертаваше по-ясно. Демби вървеше към него и сякаш постоянно го изтласкваше. Имаше моменти, когато двамата заставаха за част от секундата неподвижни един срещу друг. После брат ми отново отстъпваше. Последния път, когато двамата застанаха отново неподвижни един срещу друг, Гого направи с ръце две последователни загребващи движения и се хвърли срещу него. Демби се извъртя, посрещна го с точен удар и го просна на покрива.

– Мамка ти! – каза той.

Възседна го с пухтене, дори изръмжа, и продължи да го налага с юмруци. Последователни удари на едно и също място, което най-вероятно беше лицето на брат ми. Вече знаех, че и да не се хвърли сам от дванайсетия етаж, ще го усмърти с юмруци. В квартала се говореше, че когато си набележи някой, той винаги го праща – по един или друг начин – в гробищата. Точно когато се прехвърлих на покрива и затичах към двамата, някой ме изпревари. Беше само сянка, или по-точно тъмно петно, което мина покрай мен, набра още по-висока скорост и се стовари върху Демби.

От неочаквания удар Демби първо изрева като мечка, после, когато юмруците се сипеха върху главата му, заквича като прасе. Накрая издаваше звуци като кокошка, която не успява да си снесе яйцето. След известно време, по-скоро след поредицата от тежки удари, и той, както Гого преди малко, замлъкна. Едва успях да удържа ръката на бащата. Той беше. Познах го, въпреки че бях доста стреснат и дори уплашен от изненадващата му поява. Явно съвсем беше откачил. Искаше ми се да го попитам как се озова на това място и точно в този момент. Но само с всички сили го стисках отзад през ръцете.

– Нека помогнем на Гого – предложих му, когато се успокои. – Тая дебела гадина направо го размаза.

– И гадината е размазана.

– Важен е Гого.

Обърнахме се към него и го видяхме, че седи с лице към небето. Подпираше се на едната си ръка. Докосна с другата подутия си нос. Както беше в профил, определено се забелязваше, че беше изкривен настрани. После, вече с две ръце, го стисна отстрани и го изтегли напред. Опита още веднъж да го изправи. Изохка, бавно се надигна, стана и залитна към нас. Двамата с бащата го хванахме от двете му страни. Бях готов да изчакам така известно време. Но на брат ми явно не му се стоеше на едно място. Притиснати един към друг, веднага тръгнахме към стълбите.

– Чакайте малко – каза Гого. – Ще се върна да си взема двете четвъртинки от оня изрод.

– Недей, моля те! – каза бащата.

– Полагат ми се заради телевизора.

– Нямаш ли малко сили? – процеди бащата на себе си. – Опитай да се откажеш! Веднъж, ако трябва, още веднъж. Все някога ще успееш.

– Няма проблеми – извика Гого, който беше се надвесил над Демби и го пребъркваше. – Ето, взимам само каквото ми се полага. Обеща за телевизора от къщи да ми даде две четвъртинки. Сега си ги взимам.

Приближи и ни показва двете пакетчета.

– И вижте какво ще направя – каза той и ги разкъса. – Ето това ще направя с тях.

Рязко се обърна, тичешком се засили и заби един шут в шкембака на Демби. После се върна при нас. Дълго слизахме надолу. Двамата с бащата го придържахме, а той все повтаряше, че няма нужда от помощ.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 29-08-2010|В. Б.

Поздравления за автора!

Писмата

Автор: Здравка Евтимова

Случваше се нещо епохално. Всеки момент очаквах мъжа, с когото вечерях, да извади писмо, напечатано върху жълта хартия. Затова бързах да изям колкото се може повече от шницела по Виенски, който ми бе поръчал, и да изпия поне половината от бутилката приказно Шардоне. Знаех какво ме очакваше. Но преди това нека споделя, че господинът, чието Шардоне поглъщах, се наричаше Константин Костов, тоест мениджърът, който внасяше в България медицинска апаратура на реномирани немски фирми.

Вече бях оползотворила три четвърти от шницела, а писмото върху жълтата хартия все още не се появяваше. Това ме накара да застана нащрек

Ето и обяснителните бележки, свързани с жълтото писмо: тя не би се спряла пред нищо, майка ми. Обикновено мъжът, при когото имах твърдото намерение да се пренеса, за да заживеем заедно, по време на вечеря измъкваше писмо, написано или напечатано върху жълта хартия. Този жълт цвят ми причинява главоболие, от него се излъчва подла миризма на чекмедже, в което майка ми съхранява козметичните си препарати. Имам чувството, че в хартията са попили всичките й бръчки, уголемени пори и вероломната старост, която тя се опитва да скрие под пластове руж. Та прочее жълтата хартия миришеше на нейните черни козметични проблеми, а когато мъжът ме попиташе „Какво е това?“, сочейки с поглед жълтото писмо, изпадах в конвулсии. Много добре знаех, защото вече ми се случваше за четвърти път. Това беше писмо, в което госпожа Салчева, т.е. собствената ми майка,беше изложила следните факти:

„Господине,

Вие имате ли си на представа с каква жена възнамерявате да обвържете живота си? Тя е моя дъщеря, уважаеми господине, поради което се чувствам отговорна пред вас – все пак аз съм я възпитавала. Поставям глагола „възпитавам“ в кавички, защото възпитанието и моята дъщеря са две понятия, несъвместими помежду си. Прочее, тя е лъжкиня. Ако твърди, че ви обича, то вие, господине , обезателно сте много богат човек. Убедена съм, че тя преследва парите ви, които ще изхарчи драстично бързо и ще ви поведе по пътеката към просешката тояга. Тя е непоправима разсипница, господине. Твърдя го с чиста съвест пред вас.

Дъщеря ми също така е развратна, г-не. Казвам го с болка, защото съм нейна майка. Зная какво ще се случи с връзката ви, защото вече се е случвало няколкократно. Двама мъже преди вас, дръзнали да я приемат в домовете си, идваха да ми се оплакват от остро безсъние, липса на апетит и нервни кризи. Тя им слагаше рога на челата, на гърба, на врата, на всеки един орган от човешкия организъм им слагаше рога. Бившите й интимни приятели бяха изправени пред нервен срив. Аз, като чувствителна жена, поради това изпадах в тежки хипертонични кризи. Прочее г-не, моля, прекратете връзката си с моята дъщеря в самото начало, преди да сте изправен пред портата на някое психиатрично заведение, а аз – пред ръба на гибел от повишено кръвно налягане. Убедена съм, че вече ви е изневерила. За нея изневярата е необходима като водата за рибите и банкнотите за банкерите.

Гарантирам ви, че в края на първата седмица от връзката ви тя ще е влюбена и пренощувала с някой друг. Вие сте чувствителен и почтен човек – убедена съм в това – тя винаги завърта главите на достойни млади момчета. Не я доближавайте, отдалечете се тичешком от нея, докато сте все още напълно здрав.

С дълбока почит към вас и с желание да избегнете ужасните последствия, които ви застрашават в настоящия момент.

Загрижена за вас,

Госпожа Камелия Салчева, майка на Виктория Салчева.

Обикновено младият и достоен мъж, който бе решил да се влюби в мен, ме поглеждаше втрещено. Най-често ме канеха на романтична вечеря на свещи – осем свещи, които горяха красиво, почти неизменно звучеше „Пролет“ на Вивалди. Дотук добре, но след като младият господин прочетеше посланието на любящата ми майка, лицето му изтъняваше, свещите угасваха и единствено музиката на Вивалди продължаваше да звучи самотно в стаята – помещението, където възнамерявах да се нанеса.

Първият ми приятел, получил писмо от мама, напечатано върху жълтата, миришеща на козметика и уголемени пори хартия, ме погледна изумено и заплака. След това майка му влезе при нас със сълзи на очи. Със сълзи на очи бяха и баща му, баба му, и леля му, бележита литературоведка – всички те ридаеха и заявиха, че ангелската ми външност ги е заблудила. Заклеха ме да си отида с добро – и нека, моля, да съм задържала подаръците – златно колие и огърлица, които синът им ми бе подарил. Желаели единствено момчето да запази вярата си в любовта. Взеха ми такси и ме отпратиха, като младежът продължаваше да плаче на прозореца на апартамента. Бащата на втория ми приятел, който бе получил писмо от мама – текстът беше съвсем идентичен, само датата бе различна – та бащата на младия мъж, ме уведоми – „Аз притежавам много повече пари от Марин (тоест синът). Остани при мен. Аз търся жена като тебе.“ При тези думи Марин се разрида и не позволи да отида при баща му, като направи опит да се хвърли под един трамвай. След този случай се зарекох да не спя с мъже, които плачат, и досега никога не съм пристъпила тази клетва, с изключение на два пъти, когато мъжете ревяха от щастие, че ме имат.

Ала засега Константин Костов не изваждаше никакво жълто писмо и виенският шницел започна да засяда в гърлото ми. Как мама бе изтървала господина от полезрението си? Това бе невъзможно за личност като нея. Струваше ми се, че долавям жълтата миризма на чекмедже, уголемени пори и повишено кръвно налягане. Господинът ми се усмихваше, свещите си горяха най-разточително, а аз непрекъснато усещах нещо в гнило в Дания. Виенският шницел се сгърчи от неудобство в чинията ми, но едва ли готвач е приготвял ястие, което да не мога да изям поради някакво си неудобство.

– Майка ти е великолепна жена – изведнъж подхвана мъжът, при когото възнамерявах да се нанеса. Вече ми беше писнало от чекмеджета, козметика и тънки намеци, че с разврата, в който тъна, ще умра стара мома, чиято глава е изпълнена със спомени за напуснали ме интимни партньори. Задавих се от изумление след неговото изявление, но още по-втрещена останах, след което Константин Костов извади жълтото писмо. Беше дошъл мигът на истината. Майка ми му беше написала:

Господине,

Благодарете на Бога, че се свързвате с жена като моята дъщеря. Аз съм я възпитала и се чувствам горда с това, защото тя е мое творение, да наистина съвършено творение, господине. Виктория никога не лъже. Ако казва, че ви обича, то вие ще сте нейната голяма, пламенна любов до гроб. Верността е най-отличителната й черта. Парите за нея не са от основно значение, защото е духовна личност, но тя в никакъв случай не е разсипница, напротив! Виктория е най-пестеливото същество, което познавам. Тя ще ви поведе успешно по пътеката към трайния материален успех.

Зная какво ще се случи с връзката ви – любовта на дъщеря ми ще бъде венец на всяко ваше начинание. Единствено мисълта за това е в състояние да обуздае моите убийствени хипертоничи кризи.

Г-не, убедена съм, че тя никога няма да ви изневери. Вие сте чувствителен и почтен човек, затова съм убедена, че ще ви оцени.

С дълбока почит към вас,

Силвия Салчева, майка на Виктория Салчева.

P.S. В тази светлина много ви благодаря за електронния японски апарат за кръвно налягане „Мишима“, който имахте щедростта да ми подарите. С него се чувствам здрава, жизнена, надделяла над хипертонията. Очаквам с нетърпение добавките за снижаване нивото на холестерола, които имахте благородството да ми препоръчате на Велик Ден.

Не зная как в близките дни ще овладея изгарящото ме нетърпение – ще боготворя мига, когато ще получа антицелулитния апарат, както и инфузионния охладител за премахване на старчески петна от кожата! Не се съмнявам, че сте избрал най-доброто за мен. Вярвам във Вас.

Бих желала още веднъж да изразя дълбоката си признателност за дюзата за свиване на пори от „Кипхойер-Вич“, както и за фибрилния изпарител за елиминиране на бръчки, които ми проводихте неотдавна. Вие сте великолепен познавач на съвременните технологии. Гордея се с Вас.

Ваша любяща С. С.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Евро номадите

Автор: Таня Мангалакова

Иванка работи вече пета година в частна клиника в Лондон. На всеки два месеца симпатичната 44-годишна българка взема самолета и каца на летище София, където я чака нейният съпруг Красимир, за да я отведе по най-бързия начин до родния град Стара Загора. В Стара Загора Иванка и Красимир прекарват заедно една седмица. Дъщеря им Емануела завършва хиндология в Софийския университет и планира да защити магистратура в Лондон. Иванка е направила график на low cost самолетни полети почти за цяла година напред по дестинацията Лондон – София – Лондон. „Разделени сме за по 2 – 3 месеца със съпруга ми, но бракът ни не страда, нямаме време да се караме за 10-те дни, които прекарваме заедно в България. Мъжът ми не може да се настрои да живее в Лондон, а аз не искам да изпускам шанса за добре платена работа. След 1 януари 2007 моят статут във Великобритания се подобри, тъй като България стана член на ЕС и на пазара на труда аз съм равноправна с англичаните“, разказва за „Осерваторио“ Иванка по skype, който е нейната връзка с приятелите в България и по света. Със съвременните електронни средства за комуникация и достъпния бърз самолетен транспорт пространствените граници падат за новите евро-номади, сред които е Иванка.

Евро-номадите променят формата на брака, по начин, по който по-възрастните българи не могат да приемат. Мария е пенсионерка от София, която миналата зима прекара 70-ия си рождения си ден на гости на дъщеря си в Йоханесбург. Като човек от по-старото поколение тя гледа с недоверие на брака на сина си Николай – 42-годишен лекар, който работи в Париж като лекар, а съпругата му е базирана в Русе, където управлява шивашката си фабрика. Всеки месец Николай хваща самолета за Букурещ, който е само на 70 км от Русе, за да прекара няколко дни със семейството си.

Според анализаторката Маргарита Карамихова при гурбетчийските семейства съществува моделът на „двойно домакинство“ – базирана „тук“ (в България), и „там“ (в чужбина). Финансовата помощ за близките и стратегията да се поддържа недвижима собственост в родното място на практика формират базата на този вид домакинства. Феноменът на българите, които са евро номади, включва не само квалифицирани специалисти като Иванка и Николай, но също и сезонни работници в селското стопанство на Гърция, Испания, Италия и Португалия, благодарение на чиито месечни преводи по Western Union преживяват семействата в България.

ОБРАТНО В ЕВРОПА

Крахът на комунизма се състоя във време, в което глобализацията обхвана целия свят. Българите, които живееха зад „желязната завеса“ и не можеха да пътуват свободно, преоткриха Европа и заеха мястото си на Стария континент. През 90-те години на ХХ век около 1 млн. българи мигрираха в развитите западни страни, за да потърсят по-добър живот. През ХХІ век феноменът на миграцията доведе до разделение на България на две големи групи. От една страна са новите номади, които стават все повече и повече и в чиято група влизат не само студентите и добре образованите хора, които търсят по-добра професионална реализация, ползват благата на глобализацията, пътуват непрекъснато с low cost, постоянно са заети и нямат време. Сред номадите са и гурбетчиите, които нямат университетска диплома, но са намерили ниша на пазара на труда в много страни от Европейския съюз, предимно в строителството, селското стопанство, услугите. Семействата на тези нови номади са от нов вид – много двойки живеят разделено, пътуват между България и други страни от ЕС, за да се виждат, децата им учат в университети в Брюксел, Лондон, Виена.

Но има и една друга група българи, населяващи противоположния свят. Това е групата на локализираните и маргинализираните, ако използваме анализа на социолога Зигмунд Бауман, тези хора живеят „под бремето на постоянния излишък от време“. Обикновено го запълват с телевизионни сапунени сериали. Локализирани по родните си места, те преживяват с мизерни пари. В тази група са голяма част от българските пенсионери, за които е проблем пътуването дори вътре в страната, с мизерни пенсии от 100–200 евро, локализирани по съдба, а не по избор, те едва покриват разноските за отопление и оскъдна храна. Тук са и социално слабите, голяма част от които са роми. Първият свят е на новите модерни номади, ставащи все по-космополитни и надтериториални, вторият е на маргинализираните бедни, които не могат да се възползват от предимствата на глобализацията и на членството на България в Европейския съюз.

МНОЖЕСТВЕНА ИДЕНТИЧНОСТ

Етнографката Маргарита Карамихова изследва миграционните процеси и палитрата от множествената идентичност на българите мюсюлмани в района на Сатовча след масовата трудова миграция на помаците след 1998 г. Основните миграционни посоки са Испания, Португалия, Гърция, Кипър, Италия и САЩ. Според изследователката всеки човек разполага с палитра от идентичности, които проявява според ситуацията. Минавайки границата, в чуждите страни те са български граждани, лесно се включват в мрежи, най-вече на славяни от Балканите. Интересни наблюдения има върху идентичностите на българските мюсюлмани, помаците. В емиграция се утвърждава устойчива, доброволно избрана българска идентичност, а латентната турска не се активира. Емигрантите в Западна Европа от Сатовча се възползват от предимствата да бъдат български граждани, в смисъл на принадлежност към европейска страна, но с гордост афишират и своята локална идентичност. Изследователката отбелязва, че случаят Сатовча показва „силна локална идентичност, необвързана с пространството, реално-виртуалният й център е в селото в България – там, където са гробовете на дедите.“

Според етнографката Мила Маева, българските турци предпочитат да мигрират в Германия заради големия брой турци, които ги приемат добре и ги наемат бързо на работата и защото комуникацията с тях се осъществява на турски език, както и заради доброто заплащане – 60 евро на ден. След Германия турците предпочитат Холандия и Белгия. Турците работят в Западна Европа предимно в строителството, земеделието и оранжериите в Холандия. Изследвайки промените в набора от идентичности на турците, тя обобщава, че в повечето случаи част от турците предпочитат да пътуват с паспорти с български имена, заради негативното отношение към мюсюлманите на Запад. Според нейни проучвания гурбетът се отразява върху усещането за принадлежност към турската общност, но на втора място подпомага и затвърждава мюсюлманската идентичност. След етническото и религиозното в йерархията на идентичността турците поставят националната идентичност „българин“ и регионалното „европеец“.

Свободното пътуване в Европа дава палитра от няколко идентичности за българите. От една страна, те имат българска идентичност, локална идентичност, религиозна идентичност, най-трудно се усеща новата идентичност – европейската, която е наднационална. За нея все още няма изследвания. Живеейки „тук“ – в България, и „там“, в Европейския съюз, най-доловима е локалната идентичност на емигрантите. На сайта на една от виртуалните организации например www.emigrant-bg.com четем интересна покана за първи български събор в Испания на 20 юни тази година, в 11 часа, парка на атракциите в Мадрид. „В навечерието на огнения празник 21 юни, най-дългия ден в годината, символ на Бога Слънце в цялото му великолепие, древните българи се събрали на свещени места, извършвали ритуали, молели се за благото и здравето на народа... Убедени сме, че в днешна Европа без граници, ние, българите, повече от всякога трябва да ценим и пазим своята духовна идентичност... Повече от всякога трябва да мислим и работим за възпитанието на нашите деца, за да могат един ден те да поемат нашите отговорности и на свой ред да ги предадат на своите деца“.

Източник

Таня Мангалакова е журналист. Родена е през 1966 г. в Стара Загора, завършила е журналистика в СУ „Кл. Охридски“ през 1989 г. Има много статии, анализи, репортажи за български и европейски медии. В момента работи като кореспондент на „Осерваторио суи Балкани“ за България и координатор във фондация „Балкански политически клуб“.

Коментари (1)

- 22-08-2012|Костов

Доста необективно.

Септември 2010

Рисковано предложение

Автор: Маргарет Талбот

На 11 януари в една съдебна зала в Сан Франциско беше открит забележителен съдебен процес, който по всяка вероятност е предопределен да стигне до Върховния съд. Пери против Шварценегерпоставя под въпрос конституционната съобразност на Предложение 8, онзи калифорнийски референдум, който през ноември 2008 отмени решението на Върховния съд на щата, според което беше разрешено на двойки от един и същи пол да се женят. Водещите адвокати на случая са доста невероятни съюзници: Теодор Б. Олсън, бившият главен прокурор при Джордж У. Буш и известен консерватор; и Дейвид Бойс, демократическият адвокат, който беше негов противник в случая Буш против Гор. Двамата повдигат амбициозен съдебен процес, който се различава остро от постепенните, тясно изплетени легални гамбити и предпазливия стил на водещите организации за гей-права, опитващи се да печелят щат след щат в битката за равенство при сключването на брак. Тимът Олсън-Бойс се надява да постигне съдебно решение, което ще промени съдебния и социален пейзаж в цялата страна – нещо с размерите на Браун против Образователния съвет или Ловинг против щата Вирджиния – решаващото постановление на Върховния съд от 1967, с което бяха отменени законите, забраняващи браковете между хора от различни раси.

Ако случаят Пери има успех пред Върховния съд, то това би могло да означава, че гей-браковете ще бъдат разрешени не само в Калифорния, но и във всички щати. Освен това, ако Съдът признае хомосексуалните като хора, които по нищо не се различават от хетеросексуалните що се отнася до брачното право, то ще стане трудно, ако не и невъзможно, да се поддържат каквито и да е други закони, поддържащи дискриминация срещу хората въз основание на тяхната сексуална ориентация. Но от друга страна, една евентуална загуба за Олсън и Бойс би могла да се превърне в значително поражение за цялото движение. Скоро след като Олсън и Бойс започнаха процеса, някои от водещите организации за гей-права – сред тях A.C.L.U., Human Rights Campaign, Lambda Legal, и National Center for Lesbian Rights – излязоха с декларация, осъждаща подобни усилия. Изгледите за победа при подобен съдебен случай според тях не са добри, защото „Върховният съд по правило не изпреварва нито общественото мнение, нито пък законите в повечето щати.“ Легалният прецедент, на който тези групи се позовават, е не Ловинг против щата Вирджиния, а Боуърс против Хардуик, решението на Върховния съд от 1986, което накара защитниците на каузата за гей-права да застинат, и с което бе подкрепен допотопния закон на щата Джорджия „против педерастията“. Изминах цели 17 години, преди съдът да склони да преразгледа въпроса, в случая Лорънс против щата Тексас, макар че по това време само 13 щата имаха закони „против педерастията“. Този път Върховният съд отмени тези закони с мнозинство от 6 : 3 и едно горчиво възражение от страна на Съдия Антонин Скейлия, който обяви, че Съдът се е присъединил към „хомосексуалното движение“, добавяйки, че „мнозина американци не желаят като партньори в бизнесите си хора, които са въвлечени в открито хомосексуално поведение, нито пък като скаут-ръководители за децата си, като учители в училищата или като наематели в домовете си. Те гледат на това като на защита на самите себе си и своите семейства от един стил на живот, който възприемат като неморален и разрушителен.“

Понастоящем само пет щата – Масачузетс, Вермонт, Ню Хемпшър, Кънетикът и Айова – разрешават на хомосексуалните двойки да сключват брак. (Пет други, включително Калифорния, имат закони, позволяващи брачен съюз или домашно партньорство, които отдават на двойките съответните предимства с изключение на наименованието – и обществената значимост – на брака.) От 1993 насам, когато Върховният съд на Хаваи изненада всички с решението, че вътрешно-щатската забрана на гей-браковете е дискриминационна, двадесет и девет щата прокараха допълнителни закони, забраняващи гей-браковете. (Повечето щати не бяха считали за нужно да издават експлицитно законодателство по този въпрос преди това). А през 1996 Конгресът прие – и президентът Бил Клинтън подписа – Закона за защита на брака – който определи брака като връзка, която се сключва между мъж и жена. Погледнато от тази страна, едно тепърва зараждащо се движение беше посрещнато със значителна ответна реакция.

Но налице е и една напълно противоположна по съдържание история, която говори за постепенно преместване на общественото мнение по посока приемане на еднополовите бракове. През 1993 само малцина американци бяха изобщо чували за нещо като „еднополови бракове“. Сега около 40% от американците вече поддържат гей-браковете, а повече от 50% поддържат брачните съюзи. Много повече хора поддържат днес гей-браковете, отколкото са поддържали междурасовите бракове по времето на Ловинг против щата Вирджиния, когато само 20% процента от американците са му симпатизирали.

Младите американци поддържат гей-браковете с поразително по-високи проценти, отколкото възрастните. Според едно изследване от 2009, направено от Тръста Пю, 58% от американците на възраст между 18 и 29 поддържат гей-браковете, в сравнение с 22% от американците на възраст 65 и повече. Но възрастовото разграничение пресича и някои идеологически граници. В едно изследване от 2008, 28% от младите евангелисти[51] под 30 години поддържат идеята за пълни права за двойките от един и същи пол, докато само 9% от по-възрастните евангелисти са на това мнение.

Патрик Игън, един политолог от Университета Ню Йорк, и Натаниел Пърсили, професор по право от Колумбийския университет, които се занимават с изследване на общественото мнение по въпроса за гей-правата, смятат, че след пет години мнозинството от американците ще поддържа идеята за бракове между хора от един и същи пол – в резултат на замяната на поколенията и онова, което Пърсили нарича „промяна на отношението“. Когато хората променят мнението си по този въпрос, те обикновено го правят по посока на равенството при сключване на брак. По-впечатляващите истории на промяна на позиции от последните години потвърждават този модел на поведение: Бил Клинтън, който каза, че е бил „неправ“ в противопоставянето си на гей-браковете; Дик Чейни – чиято дъщеря Мери е лесбийка, живееща заедно с партньорката си и две деца – който заяви, че „хората трябва да имат свободата да избират какъвто съюз пожелаят“; Джери Сандърс, републиканският кмет на Сан Диего, който през сълзи обясни на една пресконференция, че не може да погледне в очите дъщеря си – лесбийка – и другите като нея „и да им кажа, че техните връзки … са по-малко смислени от брака, който аз споделям с жена си.“

* * *

Ако Олсън и Бойс успеят да убедят съда, че фундаменталното право на брак включва и правото човек да се ожени за някой от същия пол, това ще ги доведе доста по-близо до окончателната победа. Освен това те искат да убедят съда, че сексуалната ориентация е подозрителна класификация, че гейовете и лесбийките са хора, подложени на историческа дискриминация, че те биват определяни чрез една характеристика, която „няма нищо общо с тяхната способност да допринасят за развитието на обществото“, и че са „политически безсилни“ – в този случай – да си извоюват равенство при сключването на брак. Този аргумент е по-заплетен. Макар че гейовете и лесбийките изгубиха при допитването в Калифорния, то дали може да се каже, че те наистина са политически безсилни? А освен това въпросът за това доколко хомосексуалността е нещо, което не подлежи на съзнателна промяна, е остро оспорван. А съдът още никога не е определял сексуалната ориентация като подозрителна класификация.

Засега Съдия Уокър, който беше назначен на длъжност през 1989, по времето на Буш-старши, заявява ясно, че желае да държи под око както по-висшите съдебни инстанции, така и историята. Той разреши съдебните дискусии да бъдат записвани на видео и да бъдат представяни всяка вечер по YouTube. (Олсън и Бойс поддържаха това решение, докато опонентите им го оспорваха с всички сили). Уокър би могъл да се основава преди всичко на юридически документи при вземането на решение, но вместо това той реши да допусне устни свидетелства по всякакви въпроси – започвайки с историята на брака, та чак до историята на анти-гей дискриминацията; от способността на гейовете и лесбийките да бъдат родители, до определения за това що е хомосексуалност. Бойс и Олсън са напълно доволни от този разширен подход. Те с нетърпение очакват разпитването на свидетелите. И за да подпомогнат процеса, те планират да въведат свидетелски материали от кампанията „Да за 8“, които адвокатите на противоположната страна разглеждат като поверителни. Сред документите те са намерили и едно писмо за събиране на средства от един „за-8“ активист на име Бил Там, в което се предупреждава, че ако „Предложение 8“ изгуби, „другите щати ще изпаднат в ръцете на Сатаната“, и че „всяко дете, докато израства, ще си мечтае да се ожени за някой от собствения си пол“.

Юридическият тим от другата страна се ръководи от Чарлз Купър, адвокат от Уошингтън, който наследи Олсън като заместник-главен прокурор при Рейгън, както и от Alliance Defense Fund, организация насочена против гей-движението. (Губернаторът Шварценегер отказа да защищава Предложение 8, оставяйки въпроса в ръцете на частни адвокати.) Купър ще защищава тезата, че Калифорния има интерес да подкрепя т. нар. „детероден брак“. Както Купър каза на съдията в една пред-процесна сесия през октомври миналата година, традиционното определение за брака е „било доминиращо във всяко цивилизовано общество през вековете“ и „все още доминира навсякъде по света, с изключение на пет американски щати и няколко чужди страни“. (Оттогава насам Португалия стана осмата страна, легализирала гей-браковете). С Предложение 8 калифорнийските гласоподаватели просто са защитили тази традиция. Един съд, следователно, „ не би трябвало да заключава лесно, че всички, който поддържат това гледище, са ирационални, невежи или лицемерни.“ В сърцевината на този случай „се намират две конкуриращи се разбирания относно институцията на брака, както и относно нейното основно предназначение“, обявява Купър. „Ние твърдим, че основното и определящо предназначение на брака е да се канализира естествената детеродна сексуална активност между мъжете и жените по посока на стабилни, продължителни съюзи с цел зачеване, изхранване и отглеждане на следващото поколение. Ответниците ни твърдят, че централното и конституционно гарантирано предназначение на брака е простото отдаване на правителствено признание на любовните, силно обвързани отношения между хората.“

Това детеродно определение на брака вече доведе до някои озадачаващи запитвания от страна на Съдия Уокър, както и до любопитни размени на реплики, като например следната:

СЪДЪТ: Последният брак, който аз изпълних, господин Купър, включваше жених на възраст 95, и булка на 83 години. Аз не изисквах от тези хора доказателства за това, че смятат да се ангажират в някакви детеродни дейности. Бихте ли ми подсказали дали съм пропуснал нещо?

Г-Н КУПЪР: Не, ваша Милост, не сте. Разбира се, че не сте.

СЪДЪТ: Освен това бих добавил, че това ми изглеждаше като много щастлива връзка.

Г-Н КУПЪР: Радвам се да чуя това.

Двойки от един и същи пол „не се размножават естествено“, настоява Купър. „Това е естественият резултат от сексуалната активност при двойки от противоположен пол“.

„Приемам, но размножаването не изисква женитба“, отговаря съдията Уокър, който отбелязва, че сутринта по радиото е чул, че 40% – „може ли това да е вярно?“ – от забременяванията се случват на неженени жени. Да, допуска Купър, това е тъжна статистика, но държавата все още не насърчава сексуалната активност между неженени хора – както и трябва да бъде, защото тя има „жизнен интерес“ да „насърчава отговорното размножаване“. „Политическото тяло в края на краищата трябва да поеме отговорността или част от тежестта“ – най-често чрез обществено подпомагане – при отглеждането на деца, чиито родители „не поемат тази отговорност по подходящ начин“. (Той не казва нищо по въпроса дали гейовете и лесбийките ще избягват тази отговорност по-често, може би защото множество гей- и лесбийски двойки минават през доста големи трудности, за да се сдобият изобщо с деца).

* * *

От месец юни насам движението „Равенство Калифорния“ изпраща агитатори в кварталите, които гласуваха в поддръжка на Предложение 8 и отчита, че те убеждават почти една четвърт от хората, с които се срещат. През уикенда преди Празника на благодарността[52] аз се присъединих към един тим от агитатори в Ориндж Каунти – един район от Лос Анжелис, който е доста консервативен. Шестнадесет души, повечето от тях в началото на двадесетте си години, се срещнаха в един парк в Хънтингтън Бийч. Младите гейове и лесбийки обикновено са най-силно мотивирани да работят по въпроса за брака. Както посочва Патрик Игън от Нюйоркския университет, „те се интересуват не толкова от свободата от дискриминация, колкото от свободата да бъдат като всички останали“. Игън нарича тяхната позиция „асимилационистка“.

Една сгъваема масичка беше покрита с картонени чаши, бутилки с вода и кутии с понички. Двама от младите организатори – Елизабет Аверса и Дейниъл Шад, стояха пред статив, покрит с големи листове хартия, на които бяха изписани указанията за работа. На един от тях беше изписано: „Характеризирайте ги: Симпатизанти, Нерешени, Противници“. Агитаторите бяха насърчавани да разказват лични истории – например за собственото им разкриване като гейове или лесбийки, или пък истории за хора, които са били засегнати от Предложение 8. „Разказвайте детайли, имена, представяйте дати“, инструктираше един друг лист. „Бъдете емоционални, запомнящи се.“

Аверса е енергична млада жена на 27 години, с късо подстригана кестенява коса, сив грим, джинси и спортно яке с качулка. „Емоционалността е много важна“, казва тя. „Ние искаме тия хора да си спомнят за разговора с вас и след една година, за това колко тъжни сте били поради факта, че не ви е разрешено да се ожените.“ Тя сочи към една млада жена в групата. „Джейми тук е сгодена за приятелката си.“ Групата ръкопляска. „Тя може да разговаря с хората за надеждите си да се ожени.“ Тя казва на съмишлениците си да търсят признаци за смекчаване по лицата на събеседниците: „някои от тях наистина ще ви изслушват и вие ще получавате усещането, че от тях отпадат отделни пластове.“

Аверса и Шад предупреждават останалите да махат слънчевите си очила когато се приближават до вратите на хората – „контактът очи в очи е изключително важен“. И им подсказват да задават много въпроси, защото понякога, когато хората биват запитани защо вярват, например, че гей-браковете ще навредят на децата им, те откриват, че не са подлагали възгледите си на сериозна проверка.

Аз бях включена в един и същи тим с Шад – обикновено изглеждащ мъж със сандали и торбести къси панталони. Отидохме с колата до един район с добре изглеждащи къщи в ранчо-стил, пред които по затревените дворове растат кактуси и други тропически растения. Почти всички къщи бяха украсени с някакви мотиви на тема жътва, а над много от тях се вееше американското знаме.

Само един човек отиваше до вратата – смяташе се, че двама души, появили се на вратата ви, разказващи са сексуалността си и смисъла на брака, е малко нещо прекалено – така че аз изчаквах на тротоара, докато Шад почука на първата врата. Появи се жена на около 60 години, с престилка на кръпки и произношение, подсказващо, че идва от Бруклин или Куинс[53]. Когато Шад й каза защо е дошъл, тя отговори: „Аз съм против това – и то много страстно.“

„Аз съм гей“, започна Шад, но жената го прекъсна.

„Хубаво е, че правиш, каквото искаш, но това си е твой собствен избор.“

Шад отговори: „За мен в това никога не е имало избор.“

Жената избърса ръце в престилката си и каза: „Аз имам внуци и съм им казала: ‚Никой от вас няма да ми става гей, но ако някой стане, аз ще направя всичко възможно да го върна обратно.‘„

Когато се върна при мен на тротоара, Шад каза: „Ще я отбележа като ‚Неубедима‘„.

След това ние почукахме на вратата на един мъж на име Питър, който също изглеждаше на около 60. Шад спомена думите „гей“ и „брак“ и ние чухме жената на Питър да съска изотзад: „Не говори с тия хора!“ Питър само леко извъртя очи, излезе на верандата и затвори вратата зад себе си. Жилав мъж в син пуловер и велурени мокасини, той беше разговорлив, но упорит. Шад направи въведението си: „Аз съм гей, и когато миналата година беше прокарано Предложение 8, за мен това беше огромен удар в лицето. Имах чувството, че приятелите и съседите ми казват, че моята любов не е същата като тяхната.“

Питър помълча, после каза: „Не мисля, че тя е различна.“

Шад го запита дали има гей-приятели. Питър отговори, че има. Когато Шад го помоли да назове някои от тя, Питър отказа – това не било негова работа.

Ако законът бъде променен, каза Питър, той щял да го приеме, но идеята, че бракът е нещо между мъжа и жената, била „една от основите на цивилизацията“. Чувахме как жената на Питър мърмори зад кухненския прозорец. „Няма да ги изпъдя“, каза той към нея. А после, към нас: „След сто години хората може би ще го приемат.“

Шад се усмихна: „По-скоро ще е.“

„Да“, каза Питър. „Продължавайте да надигате глас, отново и отново – и след няколко поколения може би ще го получите.“

Шад опита нещо друго: „Бракът, който споделяте с жена си … Сигурен съм, че от това са се породили много хубави неща –“

Жената на Питър затръшна кухненския прозорец и той въздъхна.

В една друга къща, жена от азиатски произход отвори само малък процеп в рамката на вратата. Обърна се и каза нещо на малко дете в къщата, а след това заговори на Шад така, сякаш и той е малко дете. „Разбира се, че гласувах за Предложение 8!“, каза тя. „Бракът е нещо между мъжа ижената.“

„Предполагам, че вие сте омъжена“, каза Шад. „Защо се омъжихте?“

Смисълът на този въпрос, обясни ми Шад, е да се накарат хората да признаят, че повечето от тях се женят не заради изгодите, и че следователно домашните партньорства са недостатъчни. Думата „женитба“ има значение, защото тя излъчва любов, докато „домашно партньорство“ не го прави. Институцията на брака, въпреки полезността й за наследяването на собствеността и осигуряването на законни деца, днес изглежда по-важна заради потвърждението, което тя дава на нашите отношения, заради освещаването на любовта. Но провокацията на Шад не заинтересува тази жена: тя му затръшна вратата. Аз почти й симпатизирах. Кой би искал да отговаря на такъв интимен въпрос, зададен от някой непознат на входа на къщата ви?

Няколко от разговорите протекоха по-гладко. Шад срещна един мъж на 74, който беше „раздвоен“ по въпроса за гей-браковете – оказа се, че той има син-гей, и след като те разговаряха приятелски в продължение на няколко минути, човекът обеща да размисли повече по темата. Личната връзка се оказа решаваща. „Нямаше да успея да го достигна, ако не беше синът-гей“, каза ми Шад.

* * *

Може би случаят Пери има по-добри шансове, отколкото скептиците са склонни да допуснат – като се има пред вид, че общественото мнение днес е по-силно в подкрепа на гей-браковете, отколкото е било онова в подкрепа на междурасовите бракове по времето на процеса Ловинг. Но през 1967 само 16 щата, повечето от тях в дълбокия Юг, са имали закони против смесените бракове, докато днес 39 щата имат закони против гей-браковете. Но на това може да се отговори, че щатските закони често са остарели: Южна Каролина и Алабама например не са се отказали от законите против смесените расови бракове чак до 1998 и 2000 година, съответно. А кой би твърдял на сериозно, че Върховният съд е трябвало да изчака с решението си докато Южните щати бъдат готови за него?

Може би променящите се „стандарти на благоприличие“ по отношение на хомосексуалността са дали на Олсън и Бойс едно ключово предимство пред противниците им. Общественото мнение е достатъчно променено, така че много анти-гей изказвания вече не могат да бъдат правени публично. „През ранните 90 години, адвокатите, защищаващи традиционното семейство, бяха склонни да изтъкват тези много общи анти-гей аргументи“, казва Томас Кек от Университета Сиракуза, но в наши дни това е много по-трудно, а понякога дори вреди на защитниците на традиционното семейство.

Например, един от аргументите, използвани постоянно извън съдебните зали, е че разрешаването на хомосексуалните бракове ще навреди на хетеросексуалните. В предварителните изслушвания, Съдия Уокър непрекъснато питаше Чарлз Купър – адвокатът, защищаващ Предложение 8 – как точно става това. „Моля ви да ми кажете“, каза той накрая, „по какъв начин всичко това ще навреди на браковете при различните полове.“

„Добре“, каза Купър.

„Отлично“, каза Уокър. „Е, нека поне веднъж да заиграем в едно и също поле.“

Настъпи пауза – за хората в съдебната зала тя изглеждаше много дълга, макар че сигурно продължи само няколко секунди. А след това Купър отговори: „Ваша Милост, отговорът ми е: Не знам. Наистина не знам.“

Източник

Маргарет Талбот е американска журналистка и сътрудничка на списание Нюйоркър.

Коментари (2)

- 04-09-2010|Златко

На 4 август 2010 Съдия Уокър издаде окончателното си решение: „Предложение 8 е анти-конституционно и се отменя с това съдебно решение.“

Първата битка е спечелена, войната със сигурност продължава. Онези, които се интересуват от повече подробности по темата, могат да намерят всички легални документи, плюс видеозаписи, на следния сайт:

http://www.marriagetrial.com/

(Всички видеозаписи на този сайт са възпроизведени от актьори – това не са записи от оригиналния съдебен процес, а техни документални видео-репродукции).

- 23-08-2012|Веско

Принципно бракът се санкционира и регулира от държавата в ролята й на представител на обществото, понеже се приема, че самото общество има интерес в брачната институция. В този ред на мисли, дискусията тук е само дали държавата трябва да признае и съюза между гей партньори като брак, понеже извън това редица религиозни деноминации и други институции могат да санкционират такава връзка.

В случая обаче брачната институция санкционирана от държавата дава редица привилегии (и задължения) на влезлите в нея, които отразяват интереса на обществото, който се състои в създаването на нови членове. Такава например привилегия е наследяването на социалните осигуровки при смърт на единия съпруг, като корените на тази привилегия следват социалния модел, в който само единия съпруг работи и осигурява доход за семейството, докато другият се занимава с отглеждането на децата. Обществото в лицето на държавата е преценило, че в такава ситуация всички членове солидарно поемат издръжката на преживелия съпруг (социални и медицински осигуровки, пенсия и т.н.) не поради друга причина, а заради евентуалното поколение.

При съюза между гей двойки обществото по дефиниция няма интерес, който да защитава (поради невъзможността на този тип връзка да произведе нови членове на обществото), поради което респективно няма причина държавата, като изразител на интереса на обществото, да санкционира връзката им по един или друг начин, както и да им гарантира съответните на брачната институция привилегии.

Следва да се отбележи, че тази аргументация адресира само частта на дискусията третираща пола на партньорите, тъй като промяна в брачната институция би могла да бъде търсена и в други насоки от заинтересувани лица, като например брой на партньорите (напр. брачна полигамия), и дори още по-нестандартни форми (напр. овчар с любимата му козичка и т.н.)

Войната за Граунд Зеро

Автор: Лайза Милър

Те имат много общо една с друга, включително и трагедията, която определя животите им. И двете жени са родени в Бронкс и са получили образование в католически училища. Омъжили са се и са отгледали децата си в общините, обграждащи Манхатън. Като родители и те – също като повечето от нас – са се борили много и не са получавали почти никакви благодеяния. На 11 септември 2001 Сали Регенхард и Адел Уелти са изгубили по един смел и красив син – и двамата пожарникари – в гигантския пожар на Световния търговски център. Тялото на сина на Уелти – Тими, на 34 – било възстановено само отчасти, на парчета – един факт, който тя, седемдесет и четири годишната баба, все още не може да си припомни, без брадичката й да затрепери като на малко дете. Крисчън Регенхард, на 28, просто е изчезнал; от него не е била открита нито една-единствена клетка. „Той е безследно изчезнал“, припомня си Регенхард думите на стария, прегракнал пожарникар, с когото разговаряла, когато най-после успяла да се свърже с пожарната команда в онази нощ. Тя имитира неговия твърд бруклински акцент – „исчезнъл“ – и когато го прави, лицето й се сгърчва от скръб. „Изчезнал?“, спомня си тя как е запитала? „Но такива неща се казват само по време на война.“

Срещнах се скоро с Уелти и Регенхард, на неутрална територия – залата за конференции на един хотел близо до Сентръл Парк – защото въпреки сходния житейски опит, те твърдо се разминават по една тема. На две пресечки от мястото, където са умрели техните деца, се очаква да се изгради голям ислямски културен център и джамия – и откак бившата губернаторка на Аляска Сара Пейлин изрази съпротивата си срещу проекта („една НЕНУЖНА провокация; това пробожда сърцата ни“), така наречената „джамия Граунд Зеро“ се превърна във фокус на злостна публична битка. Уелти поддържа проекта. Тя вярва, че джамията и културният център ще придадат лице и глас на умерените, мирни, обикновени мюсюлмани и по този начин ще им помогне да застанат срещу силите на тероризма и фундаментализма. „Ако успеем да подпомогнем изграждането му и същевременно да избегнем всякакво насилие, светът ще види, че ние сме голяма нация, че вярваме и прилагаме на практика свободата на религията“. Регенхард е против това. Още е много рано, казва тя. Прекалено близо е до Граунд Зеро и не взема пред вид чувствата на хората, останките на чиито близки може би все още са разпилени някъде из огромната площ, на която някога се издигаха кулите. Ако хората, стоящи зад джамията, действително желаят мир, както твърдят, то те ще я преместят някъде другаде, от чувство на респект към светостта на това място. „Човек никога не печели нечии умове и сърца, натрапвайки религията си на другите.“

Те са се срещали и преди, но преди много време и като част от тълпата. Сега те се прегръщат, разделят и внимателно оглеждат една друга. Регенхард, по-пълната от двете, е донесла кафе: с мляко, без захар. Съдейки по собственото си настроение, тя предполагала, че Уелти ще се нуждае от някакви провизии.

Уелти и Регенхард имат множество причини да бъдат настроени една срещу друга. На местно ниво битката около джамията е повече от грозна. Основателите на проекта – един известен активист за религиозен обмен и духовен водач на име Имам Фейзал Абдул Рауф; съпругата му, Дейзи Хан; както и един предприемач от долен Манхатън на име Шариф Ел-Гамал – отначало нарекли проекта си Домът Кордоба, по името на средновековния испански град, в който един от мюсюлманските халифати поставя началото на един от най-активните периоди на междурелигиозен обмен в историята на човечеството. Но критиците се хванали за името като сигнал за това, че Рауф и другите всъщност имат на ум ислямска хегемония, и основателите го променили на по-неутралното Парк51 (според адреса на мястото). Противниците на джамията се нахвърлили върху тях с расистки епитети; най-злите сред тях дошли от бившия водач на движението Tea Party Express[54], Марк Уилямс, който нарекъл Аллах „маймунски бог“. (По-късно той се извинил за това.) Вбесени, местните политици, поддържащи джамията, се нахвърлили върху противниците си, наричайки ги фанатици и лицемери. Когато общинарите се събрали на 25 май, за да гласуват по проекта, напрежението в залата било толкова осезателно, а взаимните обиди толкова остри, че масовото насилие изглеждало почти неизбежно. „Нещата изглеждаха така: ако сте за проекта, вие сте религиозен фундаменталист, а ако сте против, то тогава сте фанатик и лицемер“, казва госпожа свещеничката Хло Брайър, дългогодишна колежка на Рауф, която е присъствала на събранието.

Разбира се, борбата около джамията отдавна е излязла извън сферата на обидите и се е прехвърлила в емоционалната, политически мотивирана война около американските ценности. Какво означава да бъдеш американец? Дали това е да издигаш личната болка на някого над конституционните права на другите, както твърди Лигата против охулването (Anti-Defamation League) в една прокламация, изискваща преместването на джамията на друго място? Или то означава да виждаш в лицето на тази страна една могъща сила с божествена поръка за изправяне на световните неправди – една реторика, която не сме чували от времето на Джордж У. Буш и дните на „оста на злото“? Републиканците, кандидатиращи се за избори, се хванаха за джамията и Имам Рауф като символи на онова, в което те виждат една неадекватна и политически коректна реакция на президента Обама срещу терористическата заплаха. Не на последно място сред тези е бившият говорител от Конгреса, Нют Гингрич, който се намира в списъка за кандидатите за президентския пост за 2012. „Изграждането на тази постройка на границата на бойното поле, създадено от радикалните ислямисти … е политическо заявление с шокираща арогантност и лицемерие“, писа той наскоро. В същата статия, той свързва името на Имам Рауф с терористки и ислямистки групи. (Когато го попитах откъде знае това, той се позова на една статия от Интернет-изданието на National Review, написана от бившия прокурор и партиен активист Ендрю Макарти). Рауф е заявил публично, че гледа на външната американска политика като на отчасти вдъхновена от бедствието на 11 септември, а в скорошно радиоинтервю е отказал да каже дали вижда Хамас като терористическа организация или не. Той отрича каквито и да било връзки с някакви терористически организации и „силно и последователно“ осъжда всякакви форми на тероризъм, според едно твърдение на Хан.

Гингрич отрича твърдението, че разпалва една локална междуособица, за да обслужва политическите си амбиции. „Как може да искате от някой, който е сериозно загрижен за националната сигурност, да не може да каже, че се намираме в средата на един сериозен конфликт? Тук става дума не за трагичната загуба на едно семейство. Става дума за Съединените американски щати, които се намират под обсадата на един прикрит джихад, както и на открит военен джихад, който е насилствен.“

Миналата седмица кметът на Ню Йорк Майкъл Блумберг предложи едно по-различно гледище за американските ценности в реч, която държа на фона на Статуята на свободата. Да бъдеш американец, каза той, означава да се придържаш стриктно към конституционните права и към върховенството на закона, особено под натиска за капитулация. Тук центристкият кмет зае една непопулярна позиция, защото нюйоркчани се противопоставят на джамията с мнозинство от 52 срещу 31 процента, според едно скорошно проучване на университета Кинипак. Въпреки това той се обръща към висшите американски принципи. „Ние бихме предали собствените си ценности и бихме извършили услуга на противниците си, ако бихме започнали да третираме мюсюлманите по-различно от всички останали. Всъщност, да се преклоним пред популярните настроения би означавало да признаем победа на терористите – а ние не трябва да допускаме това.“ Гласът му се пречупи докато говореше за пожарникарите, втурнали се в сградите, за да спасяват животи, без значение на раса, вяра или религия.

В окото на тази буря се намират двете скърбящи майки, които не искат никога повече да чуят думата „прекратяване“ (на дебати). Всяка от тях си остава убедена в правотата на собствената позиция, и именно по време на приятелската им дискусия човек вижда темата, оголена напълно. Основният конфликт около джамията на Граунд Зеро се отнася не до расизъм, толерантност, параноя или дори политика – макар че всяко от тези неща играе сериозна роля в него. Онова, за което става дума тук, е кое е подходящото място за изразяване на лична болка в обществената сфера и как да се поддържа паметта свята, когато светът, с цялата си малодушна инерция, иска да забрави и да върви напред.

Парк51 е роден преди няколко години, по визията на Рауф, Хан и Ел-Гамал. През 1997 Рауф и Хан основават Американското общество за мюсюлмански напредък – една организация, посветена на междурелигиозната работа и работеща за каузата на умерения ислям. Освен това Руф е бил имам, тоест пастор, на една джамия в Трибека, само на десет пресечки от новото, спорно място, в продължение на почти 30 години. Офисът на Ел-Гамал е наблизо и той често се отбива тук, за да се помоли. Джамията, която все още съществува днес, е мъничка фасада, приклещена между един бар и френско бистро. В петък следобед – което за мюсюлманите е същото, което е за нас неделя сутрин – вярващите се тълпят на тротоара отвън.

Неудовлетворен от тясното място, Ел-Гамал – американец, роден от полска майка и баща-египтянин, се почувствал призован да подобри условията за мюсюлманите в тази част на града – и, след 11 септември, да покаже на съседите и приятелите си „едно ново лице на исляма, един глас, който инак не се чува.“ Две години по-късно той купил сградата на Парк Плейс 45-51 за 5 милиона, и заедно с Хан и Фейзал нахвърлил нов план. Решили да съборят съществуващата сграда и да изградят на нейно място един луксозен, универсален център, достатъчно голям за плувен басейн, зала за фитнес, изложбена зала, зали за конференции, детска градина, център за възрастни хора и аудитория с 500 места. Той щял да удовлетвори нуждите на всички хора, работещи в долен Манхатън – както адвокати, така и обикновени работници – желаещи да се молят в петък; щял да има междукултурен съвет и програма за религиозен обмен; освен това той щял да представи пред света един умерен, обичащ мира, разнообразен, обикновен ислям. Бюджетът на проекта възлиза на 100 милиона, които според Хан ще бъдат събрани най-вече чрез предлагане на акции.

Строителното място е огромно, около 9.000 квадратни метра. Когато стоите пред сградата, не можете да видите Граунд Зеро; високи сгради блокират гледката напълно. Хан казва, че са го избрали, защото е достатъчно голямо и е подходящо от гледна точка на грдоустройствения план. Освен това то е много символично. „Ние искаме да предложим нещо, което да противостои на екстремизма“, казва Хан, с която разговарях в офиса й. Ние искаме мир, и ние го искаме там, където това е най-важно. Тук е най-важното място.“ Макар че познава някои от семействата на пострадалите от 11 септември чрез религиозната си работа, Хан казва, че нито тя, нито съпругът й са се обърнали към тях предварително. „Предполагам, че ако предварително бихме знаели колко важен е този въпрос, щяхме да започнем с тях.“ Вместо това те започнали с общинския съвет, с градските чиновници, които евентуално щели да гласуват в тяхна полза.

Защо, попитах я, те не са успели да предвидят протестите, които ще предизвикат? Първо, обяснява тя, самите те са дългогодишни жители на квартала. Но освен това тя говори за „собственост“, за това, че 11 септември е засегнал и самите тях. При катастрофата са загинали и членове на тяхната религиозна общност. „Но на нас не беше разрешено да скърбим, сякаш това беше нечия чужда трагедия. Ние сме обвинявани и рисувани с едра четка, сякаш сме имали нещо общо с хората, които предизвикаха всичко това. Така че за нас преустройството на този квартал е отговорност, защото 11 септември не е просто някакво събитие, това е историческо събитие, което промени целия свят.“

Но собствеността е сърцевина и на възраженията на Сали Регенхард. Граунд Зеро може и да е ценен имот в един претъпкан град; погледнато теоретично, той може и да принадлежи на всички нюйоркчани или дори на всички американци, а може би и на всички граждани на света, които ценят свободата по-високо от всичко останало. Но по някакъв важен и неподлежащ на промяна начин, Регенхард живее с усещането, че мястото принадлежи на нея и на онова, което тя нарича „семействата“. От момента, в който се случи трагедията, процесът на решаване какво да се изгради там и как да се увековечи паметта на мъртвите, е бил определян от борби, конкурентни интереси, политика и парализа; Регенхард живее с усещането, че е „пропиляла последните девет години от живота си по събрания“, в усилието да възстанови някаква част от Крисчън и останалите, загинали там, и да почете паметта им. Когато научила за ислямския център, тя се почувствала като ударена от гръм. „Бяхме шокирани, това беше откачено… Мислих и мислих, и мислих за това, и най-накрая разбрах, че то не е правилно. Това е пълно неуважение към чувствата, които изпитваме ние. Аз все още търся сина си.“

Регенхард ми напомня за спора около един кармелитски манастир близо до Аушвиц през късните 1980 години – един спор, който беше припомнен отново във връзка с дискусията около джамията. Еврейски групи яростно протестираха против заемането на една сграда близо до концентрационния лагер от монахини, които искаха да се молят за душите на умрелите, твърдейки, че това „християнизира Холокоста“. Нямало никакво значение колко добронамерени били сестрите, твърдяха те, въпреки това те си присвоявали свещената памет на жертвите. Битката продължи в течение на години, докато през 1993 лично папа Йоан-Павел нареди на сестрите да се преместят другаде. „Папа Йоан-Павел ще си остане в историята като един от най-великите хора, допринесли за подобряване на еврейско-християнските взаимоотношения“, казва Регенхард. Тя разбира много добре, че мюсюлманите, които искат да построят Парк51 не са същите, предизвикали катастрофата от онзи ден, но аналогията си остава. „Тук става дума за начин на възприятие“.

Регенхард, която не казва възрастта си, е борческа натура. През 2001 тя основава Кампанията за сигурност на небостъргачите, и оттогава насам е свидетелствала пред Конгреса и се е борила постоянно за – сред много други неща – по-добър достъп и по-сигурни изходи от високите сгради, по-стриктно придържане към строителните предписания и подобрена комуникационна технология за пожарникарите. Тя е осъдила града, за да бъдат направени публично достъпни записите от спешните телефонни обаждания и разговори от 11 септември. С други думи, тя е една от най-цитираните, видими и активни личности от семействата, засегнати от 11 септември – за някои повод за раздразнение, за други – героиня. Наскоро тя е насочила вниманието си към въпроса за човешките останки. Експлозиите и срутването на Кулите-близнаци просто изтриха от лицето на земята хиляди хора. До януари 2010 повече от 1000 семейства не са получили никакви останки, които да могат да погребат.

По мнението на Регенхард, Граунд Зеро е гробище, също толкова свято, колкото и всяко друго американско бойно поле. Още отрано, тя и други хора са поискали от строителните компании, работещи по Граунд Зеро, да мислят за построяването на капела, необвързана с която и да е религия – място за молитва и размисъл.

Но тази молба никога не била зачетена. Днес скърбящите могат да посетят множество домове за поклонение в най-близко съседство. Но никакво място от площта на бившия Световен търговски център не е посветено специфично на паметта на мъртвите. Според строителите на музея на 11 септември (който ще бъде открит след две години), останките от неидентифицраните човешки тела ще бъдат разположени в едно от малките помещения, зад бетонна стена, на която ще бъде изписан следният стих на Вергилий: „Никой ден няма да те изтрие от паметта на времето“. Посетителите на музея ще могат да видят стената, но не и помещението зад нея. На мемориалния площад ще бъдат посадени 400 дървета. Цялото място ще има характер на святост. Регенхард обаче вижда нещата по-различно. „Този музей ще бъде увековечаване на смъртта и разрушението; големи картини на експлодиращи сгради и разбити камиони. За мен това ще бъде един вид разхубавен Ripley’s Believe It or Not[55]„

По всички тези причини – изтощение, безспирна скръб, разочарование и твърда решителност за увековечаване паметта на Крисчън – ислямският център се оказал за нея последната капка, преляла чашата на търпението. А по-късно един репортер попитал Регенхард дали не я безпокои мисълта, че поради опозицията й хората биха могли да я видят като нетолерантна. Тя била удивена. Тя не е една от онези, които сама нарича „хора на чаените торбички и на маймунските богове“; тя просто е упражнявала правото си на свободно слово. А сега отправя предупреждение и към Демократическата партия, на която е била вярна в продължение на 40 години: „Не чувам тук никой, който да показва разбиране към семействата на хората от 11 септември, освен тези републиканци и консервативни политици. Чувствам се изоставена от хората от собствената си партия. Чувствам се истински обидена и съм бясна от това.“

Адел Уелти навлезе в крамолата на 13 май, с една статия в нюйоркския DailyNews. Написана заедно с Талат Хамдани – мюсюлманска майка и пенсионирана учителка, чийто син Мохамед, медицински техник, е загинал в кулите на 11 септември – статията дава израз на тяхната поддръжка за изграждането на центъра. „Като американци ние сме длъжни да обръщаме повече внимание на нещата, които ни свързват като човешки същества, отколкото на онези, които ни разделят“, писаха двете. „Трябва да се откажем от езика, опитващ се да насажда страх – страх, който да ни позволи да ограничаваме свободите на другите.“ Те се обръщаха към нюйоркчани, които с гордост живеят е един „топилен тигел“, призовавайки ги да съживят обвързаността си с плурализма.

Уелти е мислила много за гнева и насилието, който той носи на различните семейства и нации. Като млада майка на четири деца тя е била известна с гневливия си характер и дори днес някои колеги все още я наричат „обидчивката“, казва тя. Тя не твърди, че се е променила, а само, че е получила урока си. „Гневът, изразен чрез насилие е нещо, за което ние рано или късно съжаляваме“, казва тя. „Особено онези от нас, които са изгубили дете – ние си припомняме всеки момент, в който сме побеснявали и сме крещели, в който не сме успявали да контролираме гнева си. По някое време ние стигаме до един момент в живота си, в който си казваме: ‚Има много и много по-добри начини, по които бих могла да преработя всичко това, ако само бих имала знанието и способностите да го направя.‘ Ние трябва да ги научим. Демократите и републиканците седят заедно с нас на вечерната маса. Ние трябва да успеем да изразим собствените си гледища по начин, който звучи разумно, без да караме хората да ни слушат с отвращение.“

Въоръжена с тези убеждения, Уелти започва да търси начин да отдаде почит на сина си, и през 2003 г. се присъединява към групата „Семейства от 11 септември за мирно бъдеще“ – една организация, опитваща се да предлага ненасилствени решения на конфликтни ситуации. През 2004 тя прави пътешествие до Афганистан, за да се опита, както си е представяла тогава, да промени начините, по които хората възприемат американците и Америка. Но вместо това самата тя се завърнала вкъщи променена. „Състраданието и грижата, които ми бяха предложени като скърбяща майка, бяха едно от най-лечителните преживявания в целия ми живот“, писа ми тя в един имейл. „Тези мюсюлмани, които сами бяха изгубили членове на семействата си по време на американските бомбардировки, ме приеха в домовете си, бяха готови да разговарят с мен и бяха съгласни, че трябва да работим заедно за мир. Нито веднъж не бях посрещната с гняв заради разрушенията, които моята страна беше нанесла на домовете и семействата им.“ Тя говори за мюсюлманите, с които се е срещнала, като за „напълно обикновени хора“, които се тревожат за околностите и училищата си, и се надява, че ислямският център ще извади на бял свят именно тази обикновеност.

Уелти е съгласна с Регенхард, че Граунд Зеро трябва да бъде свято място, но той не е, и тя не изпитва особен интерес към тази битка. Тя би дала всичко, за да можеше мястото, където е загинал нейният Тими, да се превърне в оазис, където угрижените нюйоркчани да могат да прочистват умовете си. Но днес тя казва: „Това е първокласна недвижима собственост. Ако тя беше свята, сега там нямаше да има булдозери и всякакви други машини.“ Тя не вярва, че изместването на джамията може да бъде какъвто и да е отговор. „За колко пресечки разстояние става дума? Пет? За друг квартал? Друг град? Ние критикуваме умерените мюсюлмани за това, че не искат да говорят с нас, но когато се опитат да го направят, те отново биват критикувани.“

В хотелската зала за конференции разговорът първо се затопля, а след това става слънчев. Никоя от двете жени не очаква да промени убежденията на другата, но никоя от тях не се държи като фундаменталистка или лицемерка. Те седят тук, споделяйки кафето и сандвичите си, скърбят за момчетата си и обичат страната си. Те се изслушват с уважение и се усмихват над общите си черти; те изпитват прясна болка заради загубата на другата страна. И когато ги питам какво искат да кажат на политиците от двете страни, които продължават да използват Граунд Зеро като лост или средство за разпалване на страсти, те достигат до истинска обща точка. Уелти започва първа. „Не отивайте на Граунд Зеро, за да държите речи“, казва тя. Не използвайте семействата на загиналите като фон, на който да си правите снимки. Трябва да се засрамите от самите себе си, задето използвате скръбта на хората за собствената си политическа изгода.“

„Амин, сестро“, казва Регенхард, пляскайки с ръце над главата си.

Източник

Лайза Милър е американска журналистка и старша редакторка на Newsweek, където пише предимно по въпросите на религията и религиозните обреди.

Коментари (1)

- 22-05-2011|Златко

И тъй като тия дни очевидно ще се говори много за джамии... Нека си припомним и тази история. Има какво да се научи от нея.

„Възродителният процес“ и религиозната криптоидентичност

Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

„Възродителният процес“ и религиозната криптоидентичност[56] на мюсюлмани от Благоевградския окръг (документи и спомени от времето на държавния социализъм)

„На сегашния етап името служи преди всичко

за оформяне на необходимите документи“[57]

Изследването е опит на фона на хронологията на провеждане на така нар. „възродителен процес“[58] на мюсюлмани в Благоевградския окръг, конструирано по архивни документи, да се изведат и докажат тезите:

– Стартиралият процес на наблюдение и контрол на мюсюлманите започва още през 1944 г., преминава през различни етапи и форми и продължава до 1989 г. Смяната на имената през 1972 – 1974 е само етап от процеса на тотален държавен и институционален контрол.

– След официалното преименуване на мюсюлманите в региона /1972 – 1974/ те правят всичко възможно да запазят религиозната си идентичност, вече като скрита /крипто/ идентичност, на което тоталитарната система обявява „открита война“ с всички свои институции и организации и в крайна сметка тази „борба“ се оказва неуспешна за властта.

– Опитите за насилствена промяна на погребалната обредност при мюсюлманите като цяло се провалиха и въпреки усилията на тоталитарната система „единната погребална празнична обредност“ не можа да се наложи и до края на 1989 г.

Предоставяме на вниманието на читателите и автентичните разкази на една малка част от хората в региона, която дава възможност да се откроят травмиращите полета на паметта в спомените на участниците.

На този етап в научната литература в България има няколко много сериозни монографични изследвания, чийто обект са взаимоотношенията между държавните институции и българите мюсюлмани, както и преживяванията на хората, /“палачи“ и „жертви“[59]/ по времето на провеждане на „възродителния процес“.[60]

Източници

– Документите от фондовете на бившия Централен партиен архив/[61] и документи от ДА – Благоевград;

– Публикувани документи и материали свързани с „възродителния процес на мюсюлманите;

– Теренна антропологическа работа за записване на спомени за „възродителния процес“ в селищата – Вълкосел, Слащен, Боголин, Кочан, Плетена, Долен, Дъбница, Корница, Брезница, Лъжница за времето от 2007 – 2009 г.

От събрания материал са включени само 21 спомени и разкази на хора от мюсюлманските селища от Западните Родопи, които показват преживяното насилие. От тях 13 са на мъже, повечето образовани, между 47 и 86 години и 8 са на жени – предимно с осми клас, на възраст между 45 и 68 години.[62] Включени са и три писма от Рибново – на директорката на училището, съпруга й и техни съселяни до първия секретар на ОК на БКП – Благоевград, които обясняват процеса от гледна точка на „възродителите“.[63]

Езикът на документите

Преди да преминем към архивните документи трябва да кажем няколко думи за техния език. Езикът на документите отразява характерната за комунистическия език склонност към мистификация на реални проблеми и нелицеприятни явления с евфемизми или крайната им стигматизация. Националистко-атеистичен патос се опитва да подмени традиционният религиозен дискурс.

С евфемизми се предават действията на властимащите. Насилствената асимилация и репресии срещу религиозното самосъзнание на помаците са представени евфемистично като „възродителен процес“, „национално осъзнаване и културно издигане“, „издигане политическото и културно равнище на българите с мохамеданска вяра“, „приобщаване към единната социалистическа нация“, „ликвидиране на голямата икономическа и културна изостаналост“, „хубави мероприятия за по-широко разгръщане на културна революция“, „засилване на патриотичното възпитание“, „осигуряване на благоприятни условия за правилното възпитание на младежите българи мохамедани“, „предявяване на нови изисквания и завишени критерии“. Проблематичните Родопи са представени като „Родопите – българска твърдина“. Наложеното облекло е представено като „обличане според сезона“.

От друга страна традиционният ислямски бит и култура е стигматизиран като „битов и религиозен консерватизъм“, „идеологическа реакция“, „религиозни предразсъдъци и суеверия“, „задържане на старото“, традиционното облекло е виновно за „мъките, които изпитват жените през горещия летен сезон“, то е знак на „робското положение на жената“, черното фередже изкопава „дълбока бразда между кръвни братя“.

Стигматизацията стига до краен предел като използва понятия и изрази от медицината, психологията и хигиената. Медико-хигиенният дискурс патологизира основните прояви на религиозната идентичност – името, обрязването, традиционните облекла, погребенията.

Мюсюлманите са представени като неосъзнати, с мътно самосъзнание, затова трябва да се „избистри българското им национално самосъзнание“, те са наранени „тежки са раните от наслоенията от миналото, от Османското робство, от капитализма и фашизма“, страдат от религиозен комплекс „отстраняване на елементите на чуждия народностно – религиозен комплекс“, религиозната им вяра е наречена „религиозен фанатизъм“. Религиозното облекло „насажда психика на страх и малоценност“, показва че „жената е нечестиво същество“. „Религиозните елементи в облеклото пречат и на здравето на хората. Забулването не позволява на очите да се радват на дневната светлина. Фереджето пречи на женското тяло да се движи свободно, намалява неговата работоспособност. Носенето му през горещите летни дни изтощава до краен предел организма“. Репресиите са представени като „оздравяване на обстановката“ Обрязването е представено като „посегателство върху здравето на децата“, „осакатяване на децата“, „дамгосване“, „нанасяне на тежка телесна повреда“, затова и здравните служби са ангажирани с контрола над обрязванията.

В документите традиционните арабско-турски имена са „чужди елементи в народния организъм“, а новите хибридни имена – немюсюлмански, не са и типично български, първо са „изкълчени“, „белязани“, „нечисти“ и трябва да се заменят с „хубаво и често българско име“. Съпротивата срещу новите имена е представена като „реакция, която се активизира предсмъртно“. Посочените евфемизми на асимилационната политика и стигматизации на ислямската култура се повтарят толкова често в различни варианти, че започват до звучат обичайно и нормално, което затруднява възможността за критически прочит на документите.[64]

Хронология на едно насилие, конструирано по архивни документи – институционалните актьори[65]

Преходен етап

Веднага след 9 септември 1944 година мюсюлманите от Западните Родопи[66], както и останалите малцинствени групи в България, стават обект на наблюдение и контрол от страна на държавата.

Още на 17. 10. 1944 /само един месец след 9. 09. 1944 г./ Политбюро взема решение за създаването на отдел „Масов“[67], като одобрява към отдела 8 комисии. Осмата е малцинствената – със задача: да наблюдава националните малцинства и разработва политиката на партията сред малцинствата в България. Във Фонда на отдела има 8 архивни единици, свързани с малцинствата.[68] От архивите на фонда е видно, че акцентът е върху турците, българомохамеданите, евреите и македонската емиграция.[69]

Изборите за ВНС през 1946 са спечелени над 90%от кандидатите на ОФ и комунистическата партия. Пълната изборна победа на комунистите им дава основание веднага да започнат кадрови и административни промени. Именно във връзка с това отдел „Масов“ е разформирован през същата година и веднага на 28 май, 1946 към Секретариата на ЦК се образува малцинствена комисия, която поема ръководството на работата сред националните малцинства, женските организации, Съюза за закрила на децата, Съюза на многодетните и т. н. Задачата е: „Да следят и подпомагат работата на тези организации в рамките на решенията и директивите на ЦК. „[70] По нареждане на комунистическия лидер Георги Димитров стартира процес на изселване на мюсюлманското население от южната граница в Турция. То започва от юли 1948 г., вторият му етап е през пролетта на 1949, а третият в началото на 1950. В резултат на тази операция местожителството си принудително променят около 10 000 българи мюсюлмани.[71]

„В началото на 50-те българските комунисти усвояват „Азербайджанския опит“, според който мюсюлманското население трябва да се „интегрира“. „Интеграцията“ е резервното средство за решаване въпроса с не-българското население, тъй като през 1951 г. Турция едностранно прекратява изселническата спогодба и заради това се изселват само 155 хиляди турци, вместо планираните от българска страна 250 хиляди.“[72]

В началото на декември 1951 г. Секретариатът на ЦК издава нареждане за пресичане всякакви опити за изселване особено на помаците.[73]

През 1952 г. започва кампания за изкореняване на ислямската религия и свързаните с нея културни особености. [74]

Първият директен сблъсък на общността с комунистическия режим е през 1953 г., когато се провежда цялостна „паспортизация на населението“. Снимките на новите паспорти предизвикват съпротива, основана на кораническата забрана в съчетание с традиционно табуизираното „вземане“ на човешки изображения и забраната за фотографиране на жените с открити лица. Най-масово било недоволството от записването в новите паспорти като „българи мохамедани“. Натискът на режима предизвиква най-сериозна реакция в Гоцеделчевско и Разложко. Особено остро реагирали жените в селата Вълкосел и Елешница[75]

Краят на преходния етап във вижданията и политиката на Комунистическата партия към помаците настъпва с приетите на 17 ноември 1956 г. „Мероприятия за издигане политическото и културно равнище на българите с мохамеданска вяра“. Мероприятията са първият официален акт на БКП по проблема.[76]

Кампания за смяна на имената

На заседание на Политбюро на ЦК на БКП от 31. Х. 1959 г. се взима решение „Министерството на правосъдието да внесе в едномесечен срок предложение за изменение правилника за водене на регистрите за гражданското състояние, в смисъл да се даде възможност на народните съвети да извършват промени в глава „произход“, по писмена молба на трудещите се от националните малцинства, които желаят да се регистрират като българи.“[77] Решението е взето върху основата на внесена докладна от Иван Господинов, който е завеждащ отдел „За работа с националните малцинства“ по това време. През януари 1960 г. постановлението за облекчената процедура на преименуване и смяна на народността става юридически факт.[78] През същата година и партийните органи по места „достигат до идеята“ за необходимостта от разкриване на общежития –пансиони за помачетата и циганчетата.[79]

В докладна записка до Политбюро на ЦК на БКП от 21 ноември 1961 г. от зав.-отдели „Пропаганда и агитация“ и „За работа с националните малцинства“ отново се поставя въпросът за „турчеещите“ се помаци и цигани, които са се „регистрирали“ като турци.

Като резултат от внесената докладна Политбюро на ЦК на БКП излиза с Решение относно: мерките против тенденциите на турчеене на цигани, татари и българи мохамедани. [80] В Решението се подчертава фактът, че партията и народната власт ще вземат специални мерки за „бързо ликвидиране на голямата икономическа и културна изостаналост на турското, помашкото и циганското население“[81]

За да се пресекат споменатите вече отрицателни тенденции на турчеене, „ които по същество водят до асимилиране на българи мохамедани, цигани и татари от турцизма и за да се засили още повече патриотичното им възпитание, Политбюро на ЦК на БКП решава…“[82]

Набелязани са и конкретни мерки за изпълнение на призива за „единна нация“„, които пряко засягат и помаците.

За решаване на главната задача за пресичане тенденцията на турчеене се е разчитало изключително много на: партийните комитети и организации; ДКМС, професионалните съюзи; други обществени организации; органите на министерства и ведомства; народните съвети и стопанските организации. На Министерството на правосъдието съвместно с Народните съвети се вменява задача „…да изработят инструкция за приложение на чл. 16 от Правилника за водене регистрите за гражданско състояние, като се осигури правилна регистрация на населението по национален признак. „[83]

В решението е предвидена и „широка разяснителна работа“ сред татарите, циганите и българите мохамедани, регистрирани като турци „…с оглед същите да се регистрират по действителната им народностна и национална принадлежност… с изключение на случаите, регистрирани вече като българи“[84]

Предвидени са и други мерки: да не се допуска преселването на „българи мохамедани“ и цигани в населени места с компактно турско население; да не се изучава турски език от деца им; да не се назначават учители – турци в училища, където преобладават децата на българи мохамедани и цигани; децата да не учат в паралелки с турчета и да живеят в общежития заедно с тях.

Освен това Министерството на народната отбрана и Главно управление на трудовата повинност получават указание да следят за разделянето на съответните етнически групи в поделенията на строителни войски, като „… осигурят благоприятни условия за правилното възпитание на младежите българи мохамедани, цигани и татари… които се турчеят“[85]

Планираната асимилация се свързва и с конкретни практически мерки.

На заседание на Политбюро на ЦК на БКП от 21 ноември 1961 г. е поставено началото на курс на постепенно приобщаване на отделните по-малки мюсюлмански групи към така нар. „единната българска социалистическа нация“

В периода 1959 – 1961 г. започват и насилствени действия от институциите циганите мюсюлмани да приемат български имена. [86]

Смяната на имената на българите мюсюлмани през 1962–1964 в Благоевградска окръг

В Благоевградски окръг местното ръководство тръгва към директна смяна на имената[87] за разлика от Смоленско. Евгения Иванова първа извежда и доказва тезата, че „смоленският модел във „възродителния“ процес е първообраз на всички следващи преименувания в страната. Без познанието на този модел феноменът с гротескното име „възродителен“ няма да бъде разбран като процес. „ [88] На 22 март в Гоце Делчев се провежда съвещание с 600 човека, на което се поставя директивата за смяната на имената по места. Акцията в района на Чеч се ръководи от Петър Дюлгеров. Съпротивата на населението е голяма особено в села като Рибново, Аврамово, Якоруда, Корница и Брезница, където възродителите прибягват до намеса на милиция и отрядници. Изпратени са делегации до ЦК на БКП и до турското посолство в София. По нареждане лично на Тодор Живков кампанията е прекратена[89]

В Информация на НС на ОФ до ОК на ОФ от 1964 г.[90] за първи път официално се говори за неуспелия опит в Благоевградско да се сменят турско-арабските имена на „българите мохамедани“. Националният съвет на ОФ прави критика на ОК на ОФ в Благоевград. „ През октомври 1962 г. ОК на ОФ прие хубави мероприятия за по-широко разгръщане на културната революция сред българите мохамедани, но те не бяха осъществени до края. В резултат на това отслабване в работата, започна връщане назад. Израз на това е възстановяването на фереджетата и шалварите, засиленото по места турчеене. Не направиха добро впечатление силовите мерки, които бяха използвани при смяната на имената. Извращенията при провеждане на културната революция са чужди на Партията и ОФ“[91]

През 1964 г. на пленум на ОК на БКП се внася „Оценка за подобряване работата сред българомохамеданското население в окръга“, в което Петър Дюлгеров като секретар на отдел „Пропаганда и агитация“ към ОК на БКП си прави самокритика и успоредно с това отчита мерките, които се планират „за оздравяване обстановката в тези райони“. Отчита и трудностите. „Трудно и мъчително в тези райони се въвеждат новите социалистически ритуали. В последно време активизираха своята дейност ходжите и джамийските настоятелства. В резултат на това броят на посещаващите джамията постепенно се увеличава. Започват да ходят и млади хора“[92]

В заседание на бюрото на ОК на БКП от 14. 09. 1964 г., /непосредствено след събитията в Рибново/ се внася Докладна записка за решаване на някои въпроси в Огняновска община. Бюрото взима решение за издигане на платен партиен секретар в с. Рибново. Поставя задача на другарите Генов и Ангов да подберат добри учители, които с партийни поръчения да бъдат командировани за 2 години в Рибново и някои други „българомохамедански“ села. [93] Докладната е внесена от Борис Аврамов – секретар на ОК на БКП, който по поръчение на бюрото на ОК отива да окаже помощ на Общинската партийна организация. Провеждат се и няколко партийни събрания. Ето какво авторът на Докладната долага за Рибново. „В района на общината, въпросът за Рибново си остава открит. Все още в общинското ръководство се чувства известно отдръпване от работата с българите мохамедани. След станалите събития около смяната на имената сега не само, че няма подобрение по работата по патриотичното възпитание и културно – масовата работа, но се е отишло и по-назад. Почти не се работи. Не се провеждат политически мероприятия. Положението в самото село Рибново е тягостно. Реакцията не е сломена. Другарите от общинския партиен комитет разказват, че когато отидат в Рибново, никой не говори с тях. При разглеждане на доклада изпратен от ОК на БКП за грижите на народната власт към българските мохамедани и положението в Турция, една част от присъстващите открито са реагирали, че това не е вярно. Лъжа е и това, което сме говорили за Турция. Някои от присъстващите са напуснали събранието, обидени са, че от три месеца са без ходжа. Негодуват по различни въпроси.“[94] За партиен секретар, Борис Аврамов предлага Зафир Сораджиев – сегашен пенсионер, дългогодишен работник в МВР – Г. Делчев.

Властта въобще не се е отказала от „възродителските си амбиции“, въпреки че най-безочливо лъже хората. На заседание на общинския партиен комитет в Сатовча, провело се на 27 август 1964 г., представителят на ОК на БКП казва:“Ние трябва много сериозно да ударим по онези другари, които разпространяват вредните слухове, че след прибиране на реколтата ще се отпочне работа пак за смяна на имената. Ние имаме ясна линия по този въпрос и тя се знае от всички членове на комитета и актива… Ние не трябва да премълчаваме и това, че при поставяне на въпроса за смяната на имената нашата интелигенция, въпреки че знае много добре за своя национален произход, не застана на правилни позиции. На заседанието ние много остро трябва да ударим по ония другари, които държат фереджето на собствените си жени, като им кажем, че техните оправдания и неудобства сред останалото население не е вярно, защото ето примера с Фатма Дерменджиева, която дълго време ходи с хубава носия и красива прическа и не прави впечатление на никого в с. Вълкосел“[95] Само след осем години смяната на имената в региона е вече факт.

В началото на 1965 г. се стартира нова кампания за паспортизация на населението и преброяване. В Сигнална записка Димитър Китин – началник отдел „Организационен“ пише до ОК на БКП – „За някои настроения сред българското население изповядващо мохамеданска религия.“ В нея казва следното: „След проверката, която направихме по поръчение на първия секретар на ОК на БКП – др. Тричков, се вижда, че болшинството от това население не приема историческата правда, предмет на инструкцията, в която ясно и категорично е казано, че „българското население изповядващо мохамеданска религия по произход е българско и другояче не може да се записва, освен като българи. Онези, които са силно религиозни, могат да се запишат по народност – българи мохамедани… В някои от местата съпротивата не е пасивна, а в Краище и Дагоново придобива организиран характер. Изпратена е представителна група от 40 човека, които са посетили приемната на Министерски съвет и открито са предявили искане да се разреши да се запишат по народност – турци. „ Предлага и конкретни мерки: „Органите на МВР да вземат отношение към тенденцията действащите в това отношение граждани, които създават организирана съпротива, да се санкционират“

След провалилата се смяна на имената по сведение от органите на МВР до 1 януари 1967 се изселват във вътрешността на страната 136 семейства с 288 души. [96]

Смяна на имената 1972 – 1974 в Благоевградски регион

На 6 март, 1970 г. се провежда съвещание на Секретариата на ЦК на БКП с първите секретари на ОК по българо-мюсюлманския въпрос. Работата по „приобщаването“ се вменява като най-важна и непосредствена задача. [97]

На 17 юли 1970 г. Секретариатът на ЦК на БКП взема решение да продължи работата по подобряване на социалния статус на българите мюсюлмани и същевременно да се пристъпи към смяна на имената. Кампанията започва още през същата година в Смоленско, а през 1971 и 1972 в Маданско, Рудоземско и Златоградско, а след това в Девинско и Доспатско. [98]

На 15 април в ОК на БКП се получава „Информация за политическата обстановка в районите с българомохамеданско население“. От информацията се подразбира, че от Рибново са изпратили писмо до ОК на БКП. Какво е пишело в него не се знае, но в информацията се цитират писма от селища от региона, които се дистанцират и остро осъждат „предателската дейност на туркофилските елементи от с. Рибново“. В документа цинично е казано: „По понятни причини продължава стремежът за изселване в други райони на страната – Старозагорско, Шуменско, Разградско и др. В тези окръзи в последно време са се изселили – 4 семейства от Филипово, 10 семейства от Огняновска община и 6 семейства от Горно Осеново. От Бабяк има сигнал, че изселническите настроения за Турция се подклаждат от недобросъвестни юристи, към които прибягват българите мохамедани за направа на молби. Цитира се и името и адреса на адвоката – Васил Мишев, София, адвокатска кантора, стая 8. Зачестиха и смесените бракове в Дъбнишка община между турци и българомохамеданки“ Информацията е секретна и отпечатана само в 6 екземпляра. [99]

Началото на 1971 година в региона стартира кампанията на властта за смяна на турско-арабските имена с български. Едни от първите, които са принудили да си сменят имената са учителите. В Справка за „възстановяване“ имената на учители се вижда, че в Разложки регион /дадени са по селища, а не по имена/ 7 учители са си сменили имената, а 12 не са. За Гоцеделчевския регион са ги сменили – 21 учители, а 23 са отказали. Справката завършва с дата 20. 09. 1971 и заканителен последен абзац. „На всички, които са отказали да възстановят имената си, са връчени заповеди за уволнения, с изключение на 3ма задочници и директора на с. Вълкосел. „[100]

През м. октомври 1971 г. в Г. Делчев се провежда съвещание с ръководния кадър на общините, населявани от българи с мохамеданска вяра. На това окръжно съвещание те се запознават с решенията на Секретариата на ЦК на БКП от 1970 г. и предвидените мероприятия на ОК на БКП. На актива е поставена задача партийните и масови организации, държавните и стопански органи и институти да разработят и приемат свои мероприятия и планове за работа. За запознаване с решенията са проведени партийни събрания и срещи с учителите и интелигенцията от българомохамеданските общини. По специален тематичен план в ОК на БКП се провежда двудневен семинар с всички учители от българомохамедански произход. В Гоцеделчевски и Разложки райони по инициатива на ОНС се провеждат срещи с имамите, на които се запознават с решенията на ЦК на БКП за „бъдещата идейно възпитателна работа на българомохамеданското население“[101] Кампанията е предвидено да стартира със смяна на турско-арабските имена. „Целта на срещата бе – за бъдат неутрализирани и лоялизирани имамите при провеждане на нашата по-нататъшна работа за националното осъзнаване и патриотично възпитание на българите с мохамеданска вяра. „[102]

На 16. 03. 1971 Президиумът на Народното събрание изпраща до Изпълнителните комитети на Окръжните народни съвети в Републиката „Инструкция за водене на регистрират“, свързана с обнародваното изменение на чл. 16 от Правилника за водене на регистрите по гражданско състояние в Държавен вестник, брой 14 от 19 февруари 1971 г. Обръща се специално внимание, че когато единият родител е българин, а другият е от друга народност, задължително детето се записва българин, независимо от желанието на родителите му. Веднага след това, сякаш между другото, се казва: „Това се отнася и за българите с мохамеданска вяра“[103]

За обмяна на положителен опит, по инициатива на ОК на БКП, по голяма част от ръководния кадър от българомохамеданските общини организирано посещават съборите в с. Беден и Дорково /Смолянско и Пазарджишко/, където процесът на преименуване вече е приключил.

От 11 до 14 януари по поръчение на бюрото на ОК на БКП комисия от пет човека посещава и се запознава с работата на Слащенската партийна организация по „патриотичното възпитание на населението. „ На заседание на бюрото на ОК на БКП /26. 02. 1972 г. / комисията внася за разглеждане направената оценка. [104]

Какво е по-интересното при тази проверка?

- В комисията се включва и командирът на поделението в Гоце Делчев – полк. Пенков, служители на МВР – Гоце Делчев и членове на Общинския партиен комитет;

- В общината има 6 първични партийни организации със 132 членове комунисти. В Общинската организация членуват само 4 жени;[105]

- Не е въведена практиката комунистите да се отчитат пред партийните организации;

- До момента на проверката има подадени само 57 молби за възстановяване на българските имена, от които само 3-ма са си подменили документите с нови имена, а голяма част от останалите приемат позиция на изчакване. През 1971 г. са се родили 155 деца, с български имена са записани 28, с арабски – 73 и 47 деца не са записани. [106]

На 28. 02. 1972 г. се провежда заседание на бюрото на ОК на БКП, на което се поставя въпросът за стартиране в окръга на кампанията за смяна на турско – арабските имена на българските мохамедани. [107]

На следващото заседание от 18. 04. 1972 г. в дневния ред в точка три се приема:

„Оценка на изпълнение на решенията на секретариата на ЦК на БКП от м. юли 1970 г. и мероприятията на бюрото на ОК на БКП за по- нататъшно подобряване на работата за национално осъзнаване и патриотично възпитание на българите с мохамеданска вяра. „[108]

В Оценката, подготвена от отдел „Пропаганда и агитация“ се отчита постигнатото досега. По отношение на имената се казва:“ Общо в окръга досега са си възстановили имената повече от 660 души, като около 290 от тях са получили нови паспорти. От общо новородени 680 деца, от м. юли до сега, около 490 са записани с български имена, 13 с турско- арабски и около 180 не са регистрирани в съответните народни съвети. „[109] Отчита се, че сравнително по-добре върви работата в Бабяшка, Сатовчанска, Слащенска, Конярска, Кочанска и Дъбнишка общини, а в останалите работата протича твърде мудно и бавно. Особено слаба е работата сред българите с мохамеданска вяра в горските, промишлените, минните и др. предприятия.

Дава се незадоволителна оценка на постигнатото и се изброяват основните недостатъци в работата:

- Не е създадена мобилизация и единодействие на всички сили. Все още в една част от кадрите не е изживяна травмата от 1964 г. Страхуват се да поставят въпроса за националното осъзнаване, за облеклото и обрязването, свързани с туркофилските настроения;

- Търсят се административни решения, а не се отива на открит разговор с хората.

- Държавните органи и институции нямат цялостни програми за работа с това население;

В окръга от 48 000 българи, изповядващи мюсюлманска религия, само 1 300 са със сменени имена. Не е решен този проблем и с партийния и стопански актив. [110]

Актив

Общо

С възстановени имена

Партийни секретари

46

28

Пълномощници на Об. НС

36

26

Учители

67

52

Здравни работници

84

29

Търговски работници

392

37

ТКЗС – кадри

155

17

Секретари на ДКМС

53

7

Председатели на ОФ – организации

101

19

Във връзка с по-нататъшно подобряване на работата бюрото на ОК на БКП гласува и конкретни решения.[111] Вменява на всички партийни, масови организации, държавни и стопански органи, в чиито населени места живеят българи мохамедани, че основната им задача е „пълно избистряне на тяхното българско национално съзнание и възпитанието им в любов към Родината, БКП и Съветския съюз“. [112] За координация и контрол на всички организации и институции към бюрото на ОК на БКП се създава специална комисия в състав: Петър Дюлгеров, Владимир Сандев, Борис Аврамов, Йордан Байов, Ангела Тупарова, Борис Арабаджиев, Петър Проданов, Георги Мушкаров, Трендафил Орцев, Искрен Моллов. [113]

За оказване на постоянна помощ и контрол по общини се избират следните отговорници:

Кочан

Богдана Крънчева

Слащен

Борис Аврамов

Сатовча

Петър Проданов

Якоруда

Димитър Ядков

Бабяк

Алексей Анев

Дъбница

Ангела Тупарова

Гоце Делчев

Йордан Байов

Хаджидимово

Тома Попов

Огняново

Методи Делин

Гърмен

Кирил Широкански

Места

Радой Трайчев

Белица

Лазар Причкапов

Елешница

Борис Арабаджиев

Симитли

Кирил Антонов

Благоевград

Стоян Шопов

Извършената работа в българомохамеданските райони по изпълнение Решението на ЦК на БКП от м. юли1970 г. е планирано да става едномесечно, за което отговаря Петър Дюлгеров – първи секретар на ОК на БКП. [114] Взема се като решение личният пример на комунистите –мохамедани да се счита като задължително условие при решаване въпроса за националното осъзнаване и патриотичното възпитание на българите с мохамеданска вяра. [115] Партийните членове са едни от първите, които се принудени да си сменят своите и на семейството си имена. Тези, които са отказвали, са били изключвани от партията и уволнявани. В Информация от 1973 се посочва, че в окръга живеят 49 103 българи с мохамеданска вяра. Съсредоточени предимно в Родопите, в Разложко и Гоцеделчевско, а в Благоевградско има две села – Церово и Долно Осеново. Населяват 15 общини с 54 села, от които 42 са само мохамедани. В документа се посочва и процедурата на преименуването. Селото се огражда с милиция и войска и по къщите тръгват комисии, предварително определени за отделните махали. Обикновено в тях е имало местни комунисти, учители, директори, но задължително е имало и външни за общността партийни активисти. [116] По този начин до 1 май 1973 г. са сменени имената на 38 818 човека. В обобщено сведение за региона / по населени места/ се посочва общият брой на мохамеданите, броят на подалите молби досега, броят на подалите молби през седмицата[117], броят на подменените паспорти – до сега и през седмицата. За окръга са посочени като мохамедани – 48 999 човека, което не съвпада с броя в предишния документ. От подали молба за смяна на имената са си сменили паспортите само 3 529 човека, което показва, че в по-голямата си част хората са се бавили, като са таили надежда за спасение. През 1973 не са подали молби за смяна 10 181 човека.

Малкият брой извадени паспорти притеснява партийните активи по места и те пишат писма до ОК на БКП. „Другари, община Корница започна възродителен процес по избистряне националното съзнание на българите, изповядващи мохамеданска религия. Въпреки постигнатите успехи до сега има около 200 нови паспорти от общината. Чувстваме, че сериозно изоставаме в това отношение… Молим да се организира от вас среща на актива ни със Смоленски окръг, който има богат опит в това отношение. „[118]

На заседание на бюрото на ОК на БКП от 17. 05. 1973 г. се приема „Програма за по-нататъшно социално-икономическо, политическо и културно развитие на селищата с българи, изповядващи мохамеданска вяра в Благоевградски окръг. [119] Програмата се докладва от Борис Аврамов – секретар на ОК на БКП. От текста става ясно, че смяната на имената в региона почти е приключила – „Над 85 % от населението възстанови българските си имена“. [120]

На 13. януари 1974 са проведени избори за общински съветници и партийните активи по места подават информация до ОК на БКП за политическото състояние на населението. В такава информация от с. Абланица се казва: „След приключване работата на комисиите на 13 декември 1973 година по въпросите на преименуването, сред актива на населението започна да се чувства едно задоволство от постигнатите резултати. Някои започнаха да мислят, че едва ли не е победила културната революция. От друга страна фанатизирани елементи – Имамовци, Зангъровци, Асанови братя, Кондаревци, Терзийци и прочие отказаха да приемат поканите за изборите под предлог, че не са им написани на тях старите имена, но накрая дойдоха да гласуват. Те разпространяват сред населението слухове, че Юрий Газиев и Румен Моллов са единствено виновни за отпочването на преименуването и са им строшили прозорците… За производствената 1974 г. бригадирите срещнаха колективен отпор от страна на населението по отношение на новите имена. Има над 100 семейства, които отказват да се осигурят и да планират разсад за тютюн с новите имена. Категорични са, че тютюн на новите имена няма да работят. Най-много неосигурени има в бригадата на Ален Дайкелов – 44 семейства, бригадата на Ясен Стамболиев – 28 семейства, Карамфил Зейнев – 20 семейства и бригадата на Юлий Арнаудов – 23 семейства… „[121]

Информация по повод на изборите има и от село Брезница. На срещата с кандидата за окръжен съветник са отишли само 80-100 човека, въпреки че всички са били на площада около джамията, тъй като това е бил и първият ден на Байрама. Мъжете са били демонстративно на джамия. Ето какво пише за него партийният секретар: „Байрамът продължи 6-7 дни. Това бе спонтанно празненство на мохамеданското население, може би много по-добре организирано от други години, като демонстрация. От сутрин до вечер през тези дни на площада се играеше масово хоро. Независимо от това, според мен байрамът се използва за изборите в положителна посока. Мохамеданското население бе с повишено настроение. Появи се възможност да се проведат много непринудени и откровени разговори. Проведе се среща с лицата в джамията и джамийското настоятелство за изборите… Личните покани на избирателите бяха раздадени последните дни. Поръчано бе грижливо да се пазят и непременно с тях да се дойде на гласуване. Всички покани бяха надписани с трите нови имена на мохамеданите. [122]

Порт Мариел

Автор: Красимир Дамянов

От:

За:

Относно:

MariaDicaprio@gmail.us

eldiariodeunamariposa@yahoo.es

ПОРТ МАРИЕЛ

Започвах да пиша това писмо два пъти. Първият, затаила болката си, без да се интересувам от нея. Типично за мен. Баща ми казваше, че е трябвало да стана актриса. Мисля, че би излязла не лоша от мен. Вторият път беше различно. Изпуснах му края и първото, което написах бе, че ме заряза като кучка и при това бременна. Оставих болката да говори и ти забих ножа. Но не исках да те раня. Не изпитвах това през шейсет и девета. Никога не изпитах омраза. Изпитвах жалост към теб и към мен. И започнах за трети път – това писмо. Когато го прочетеш, разкъсай си го на две, на три, на трийсет и три. По парченце за година, защото ще бъде единственото.

Всичко бе подсъзнателно, сега виждам съвсем ясно – било е любов без задръжки. Това ли е, което момичето със зеленото палто нарича безмерност? Зовеше ме и те следвах. Следвах те в морето, под слънцето, в библиотеката, в концертната зала и бях щастлива. Спомням си, че още осемгодишна сядах на дивана, за да мисля – вече имах вътрешен живот – но в мига, който определи съдбата ми не мислех, за пръв път изпитах чувство, което щеше да ме преследва през целия ми живот, беше като загуба на невинността... Така виждам нещата сега, тогава си мислех, че ще се върнеш, казваше ми, че ще дойдеш и исках да ти вярвам, опитах се да укрепя вярата си. Но кой можеше да каже дали щяха да ти позволят да се върнеш... После съжалявах, че не ти казах, но вече беше късно – част от сърцето ми умря, аз я убих

Напуснахме Куба на 19 юни 1969.

Когато пристигнаха писмата ти в Америка помислих, че ще умра. Вече живеех в Ню Джърси при кръстницата ми. Затворих се в стаята и четох и плаках цял ден. Всички в къщи си даваха сметка какво ми е и не знаеха какво да направят. Голямата ми сестра, Кармен, се чувстваше много виновна, защото тя бе, която ме бе убеди и тласна към бягство. Страдаше истински с мен и с писмата ти. Вече не знаех как да те видя отново. По-късно ти се готвеше да заминеш за Испания, но аз не можех да напускам страната. Бях политически емигрант, извънземно, малко чудовище без никакви права. А и ти нямаше как да напуснеш твоята, ми пишеше, беше страна, в която все още вярваше. Каква заблуда! Да тръгна за България, комунистическа държава, за да сме заедно, означаваше да ида отново в затвор. Бях отчаяна, не можех да понеса мисълта, че сме разделени. Нямахме късмет. Беше невъзможно, невъзможно!...

Първите новогодишни празници в Ню Йорк, за които споменаваш, бяха много тъжни. Майка ми и баща ми не бяха с нас, тебе те нямаше, не знам за кого повече ми беше мъчно. Исках да ти говоря, да те виждам, да те докосвам, бях много самотна. И продължих да съм самотна... Чувствах се по празна и от стъклена чаша. Само черупката остана от мен.

Мисля че е било около седемдесет и трета, когато започна амнезията. Съзнанието ми се зае да изтрие всички спомени за теб. Що за мрак дебнеше в мен, който ме караше да те забравям? Какви мисли и тъга ме разрушаваха?... Никога няма да узная. Което сега знам обаче е, че не си спомням лицето ти, целувките ти, твоя мирис. Не си спомням местата, където сме били заедно и които описваш и ако помня мястото, изтрито е присъствието ти. Например не си спомням оня Мариел с фериботчето, старото укрепление, рибните стада, които сякаш текат около нас по силовите линии на магнит. Колко е красиво! Помня Мариел от осемдесета година, когато майка ми се обади по телефона от Хавана.

Две седмици преди да се обади бяхме научили от вестниците, че на първи април неколцина кубинци, помитайки оградата, влезли с автобус в перуанското посолство. Фидел побесня, защото им дадоха политическо убежище и реши да даде добър урок на перуанците, като оттегли цялата охрана на посолството. За по-малко от четиридесет и осем часа имаше повече от десет хиляди кубинци вътре!... Без храна, без вода, без санитарни условия, борейки се за въздух. Новините за събитието заляха световната преса. Фидел рискуваше да се опозори пред целия свят. По тази причина позволи на хиляда и петстотин от тези, които вече бяха в посолството да заминат за Коста Рика. И свидетелствата за ужасиите вътре излязоха на бял свят.

Тогава отвори Порт Мариел. Мариел, който аз помня.

Каза: който иска да заминава, да заминава. Обнародва във вестник Гранма и по улиците посредством високоговорители, че дава тая възможност. По този начин се отърва от много политически дисиденти, които му създавах проблеми. Отърва се от криминални затворници, проститутки, душевно болни, от много заразно болни. Отвори пристанището на двадесет и първи април и го затвори на двадесет и шести септември. Повече от сто и двадесет хиляди души се добраха до Кий Уест. Колко се издавиха никой не знае. Според някои броят на хората загубили живота си в Мексиканския залив в опита си да се измъкнат тогава от Куба достига сто хиляди. Аз трябваше да съм една от тях.

Два месеца преди да ми позвъни мами сънувах сън. Това, сънуването, ни е нещо като семеен бизнес. Тя например, като камериерка в Хавана Либре, бе сънувала в навечерието на нападението при Залива на свинете, че някакви хора наполовина човеци, наполовина прасета, излизат окървавени от морето и агонизират на плажа. На другия ден въоръжените сили разбиха онези, които бяха тръгнали по море да съборят режима на Фидел. Измряха почти всички. И аз сънувах преди Мариел само, че летя и съм отишла така до Куба. Почти целият пейзаж бе наводнен, не по-малко от двадесет и шест инча вода се стелеше над всичко. Кръжах над нея докато открих нещо като равнина, единственото сухо място. И видях група хора да чакат. Бяха майка ми, брат ми и други, които не познавах. Извиках ги, спуснах се над равнината и им казах да ме следват. Само татко не беше с тях. Търсех го и не го намирах докато не устремих крила и не се извисих отново. Всички ме последваха и летяхме заедно, сякаш бяхме птици.

Тогава още не бях сгодена за Фил (смешно ми е когато казваш, че сигурно е някой красив негър, в действителност е италианец и вече плешив). Бяхме се скарали през седемдесет и осма, но останали добри приятели. И той се предложи да ме придружи до Куба. Благодарих му, но му казах, че е моя работа: като италианец имаше лют характер и нямаше представа какво значи комунизъм или липса на човешки права, освен това не знаех и колко време ще ми отнеме всичко. Той имаше два бизнеса по онова време: фирма за изработването на електрически табла и един бар. Не знам как успяваше, но почти не спеше. Даде ми хиляда долара за пътуването. Подадох молба за отпуск в службата и се приготвих за Куба. Тогава държах едно апартаментче, студио без спалня, в горен Манхатън. Живеех самичка и току-що се бях скарала и със следващото си гадже, Хауърд. Беше червенокос със сини очи, не издържаше да стои много на слънце. А като червенокоско имаше и заядлив характер (беше евреин). Така че отхвърлих и двамата.

Когато пристигнах в Маями, нямах къде да отседна. Кръстницата ми бе се преместила да живее там, но не исках да съм при нея. Нямаше място. Алина имаше един приятел на име Еди Куза. Беше дизайнер на облекло висок стил. Разработваше рокли и създаваше образци за една модна къща. Разполагаше със свободна стая и се настаних в апартамента му на Флагел Стрийт. Беше хомосексуалист, много весел и тъжен едновременно. Един ден остана да работи в къщи. Най-напред стопли вода и пусна някакви бои в нея, за да оцвети коприната за роклите. После ми взе мерки от тялото и скрои плътно прилепнала бяла рокля. Получи се нещо прекрасно. След това разработи кройка, за да я размножат в магазина. Продадоха от нея петстотин бройки като годежна рокля, представи си, от мен – ничията годеница! В дома му се запознах и с други хомосексуалисти и политически активисти, които вече бяха излезли през Мариел. Един петдесетгодишен сеньор, когото, мисля, Фидел лично е качил в лодка. Никога не го попитах, но изглежда не бе искал да замине. Заставили го. Работил като сценограф във Тропикана. Трудно е човек да си обясни желанието на възрастни хора да дойдат тук, ако не са преследванията. Този господин ми разказа истории за хомосексуалисти да ти настръхнат косите. Разправяше как ги затваряли в дупки с плъхове, за да ги измъчват. Повечето хомосексуалисти имат различни съдби, изпълнени със страдания и лишения, но това, което ги обединява е, че са самоопустошителни. Нямаха и представа колко сурова може да бъде новата им родина. Говорех им и се опитвах да им дам кураж и уют. Казвах им, че тук съществуват възможности и че ще бъдат добре. Че трябва да са силни, трябваше да бъдат силни, страхът и паниката в очите им не можеха да се забравят.

Както ти казах, нямах много пари. Моя приятелка от работата, Дороти, пусна подписка в болницата. Успя да събере петстотин долара и ми ги изпрати в Маями. Лекарите, работниците, моите колежки, всички ме бяха подкрепили! Това ми даде много радост. Една позната на кръстницата ми познаваше някакъв човек, който също се готвеше да иде в Куба. Отидох да го видя и ми каза, че ще е готов за път след два дни. Дадох му петстотинте долара. Изведнъж после се оказа, че моторът не работи, после друго. Не знаех какво да правя. Можех само да плача, защото разбрах, че са ме измамили.Нямаше смисъл обаче, такива работи ставаха навсякъде.

После кумицата ми Ронда, която също от болницата, ме свърза с друг човек в Кий Уест. Тоя сеньор се казваше Андрес и на другия ден отидохме на пристанището да разговаря с рибарите и огледа лодките им, личеше си, че разбира. Искаше да се увери дали са здрави и също така им оглеждаше кила. Казваше, че е важно. Хареса една, широка, макар и с плосък кил, 28 фута дълга. Капитанът й беше рус здравеняк от южните щати. Симпатичен, и дадох си сметка, силно религиозен: беше нарекъл лодката си на един стих от Светото писание: Деяние 5:12. Потърсих в библията и видях, че в него се говори за чудеса, тълпи и умствено болни. Трябваше да си го спомня преди да се кача в лодката! Тази нощ Андрес и аз спахме в лодката му. Разказа ми историята си.

Напуснал Куба осемнадесетгодишен. Работил упорито и събрал пари да купи малък апартамент. Искал да доведе майка си от Куба. Купил мебели и го ремонтирал. Приготвил документи за нея, но две седмици преди да излезе разрешението й тя починала в Камагуей. Този иначе толкова здрав мъж започна да плаче и не можеше да се спре. Приближих се до него. Трябваше да го прегърна, защото сърцето ми щеше да се пръсне. Накрая притихна в ръцете ми. Каза, че ще ми помогне да доведа моята.

В Мариел трябваше да попълня списъка на изискваните от мен лица. Вписах името на баща ми, майка ми, брат ми, леля ми Ида и племенницата на Алисия. Това бяха всичките пари, които ми оставаха, а трябваха и за бензин за връщането и не беше никак евтин. Алисия си плащаше за племенницата си.

Дните минаваха. Трябваше да се чака за отговор от кубинското правителство. И от военната полиция, под чиито контрол беше залива. Имаше правителствен кораб в него. Мисля, че продаваха и храна на борда. Изобщо не погледнах към ресторанта. Нямах пари и подозирах, че е безбожно скъпа. Купувах обяда и вечерята си от едни сергии на сушата, където продаваха ориз и свинско със сос, едно и също почти винаги. Отвратително и безсолно. Приличаше на купчинка кучешка храна! Но си я изяждах, това да...

Макар и дребничка, обикновено ям четири пъти дневно. В службата се шегуваха с мен, защото много пъти си носех храна от къщи. Харесва ми моята си храна и съм капризна на ядене. Казваха ми Тасмански дявол, играчките, които поглъщат всичко, което им се изпречи, защото аз също съм в състояние да изям какво ли не когато съм гладна, защото винаги съм имала ниско кръвно, още от твое време, такава съм си.... Но недостига на храна не можеше да се сравни с липсата на тоалетни. Беше ужасно! Трябваше да взимам лодка-такси всеки път, за да ида в тоалетната на кораба, а на входа на тоалетните винаги стоеше часовой. Нямаше никаква интимност. Както и да е...

Мъжете ме хранеха, собствениците на другите яхти; Алекс, който притежаваше луксозна яхта, ми правеше плодови шейкове. Научи ме също да пия кафе с мляко. Никога не бях пила, не ми харесваше вкуса му. Той готвеше и ме канеше на обяд понякога. На него му караха провизии от Маями. Чух коментарии, че парите му не били много законни (дрога), но бяха слухове, не знам, нямах време да го проучвам. Един хубав ден си сложих банския и се изкъпах в залива. Бях се избръснала и се инфектирах. (Казваш, че сме се били къпали там някога съвсем голи, колко тъжно все пак: по онова време водите вече бяха силно замърсени и трябваше да повикам пристанищния лекар). Слава богу беше лекарка. Даде ми антибиотик за мазане и се оправих бързо. Оставаше само проблема с мъжете: много искаха да знаят какво точно ми има.

Най-сетне правителството изпрати отговор, мисля, пет или шест седмици след пристигането ни, не съм сигурна. Не можех да повярвам: казаха ми, че трябва да взема тридесет и един души в лодката. Не ги ли кача, не пущаха никой от моите: по един човек за всеки трима, натоварени от правителството! Отвърнах, че е физически невъзможно да се поберат тридесет души в такава лодка. Беше съвсем малка. Отговорът на военния беше, че в противен случай баща ми няма да излезе от Куба

На сутринта се редих на огромна опашка в Мариел и успях да вляза при коменданта чак следобед. Заявих, че баща ми е седемдесетгодишен и че в такъв случай ще остане сам. Ами остани и ти с него бе, ми каза военният и аз само го изгледах. Тридесет и един души в двадесет и осем фута лодка, казах, прави по-малко от фут на човек. Искате да се издавим ли? Сега вече той ме изгледа. Махна ми един, остави ми трийсет и макар и да го мразех в тоя момент, мисля, че това ни помогна да оцелеем... Направих нов списък и вписах в него леля ми с двегодишното си дете и още цял куп съседи, само и само да спечеля максимално по формулата x+3x=30. Истина е, не помислих тогава, че ще трябва да плащам за тях на капитана като се приберем.

Докато си чакахме реда се случиха много неща. Яхтите се закотвяха и връзваха една за друга на групи в залива, където някога си се гмуркал за лангусти. Мисля, че вече нямаше друго освен акули. Човешки акули. В нашата група бяха лодката на Андрес, моята, една американска яхта, чиито собственици се сприятелиха с моя капитан, луксозната яхта на Алекс и други няколко лодки, които се връзваха понякога с нас. Също и тая на един сеньор на име Тони, който започна често да ни посещава. Беше фотограф, живял в Наутико, където и ти, и подозирам, че ме познаваше от там – светът е по-малък от носна кърпа! Беше дошъл сам в Куба, търгуваше с провизии, злато, всичко. Купуваше и продаваше. Но мисля, че беше също така и американски шпионин, защото ми правеше снимки винаги на фона на кубинския военен кораб или на руските, които влизаха и излизаха от залива по всяко време. Може и да съм малко мнителна, защото един ден както си седях в лодката на Алекс и си спомних, че трябва да ида за нещо до моята, станах и тръгнах да преминавам от лодка в лодка. Това е опасно, палубите винаги са мокри и са хлъзгави, човек лесно може да падне и си счупи кост или зъб. Тони тръгна след мен и се възползва от предпазливостта ми на придвижване, за да ме стигне. Докато се люлеех в една от нестабилните лодки, дойде зад гърба ми и хубаво си отърка онова си нещо в задника ми. Не можех да мръдна! Когато се върнах на яхтата на Алекс, вече бяха седнали всички заедно (включително и Тони), казах на Андрес, да ми услужи с ножа си. Мъжете се спогледаха един друг. Отказаха да ми дадат. После Андрес ме попита насаме какво става. Нищо, рекох. На другата сутрин Тони отвърза лодката си и си замина. Повече не го видях.

Един ден съобщиха, че се очаква малка буря. Андрес се боеше да остане вързан с другите лодки. Каза, че понякога лодките се блъскат и нараняват. Предпочете да изведе своята в залива, докато утихне. Тръгнах с него. Беше много вълнуващо. Морето подхвърляха носа във въздуха и лодката падаше и се блъскаше силно във водата. Валеше ситен, топъл дъждец. Беше красиво и не много опасно. Помолих го да ме научи да управлявам лодката. Той се съгласи и започна да ми показва. Хванах руля и управлявах доста дълго, дори по време на бурята. Безценен беше тоя първи урок. Когато свърши, изправих се в лодката, затворих очи, беше божествено. Какъв миг! После Андрес спомена, че си е мислил, че ще се уплаша. Да се уплаша аз? Слава богу, че ми повери лодката тогава, това ни спаси живота.

Понякога сядахме да поговорим за политика, за живота. Мъжете бяха много консервативни и ирационални антикомунисти като повечето от кубинците. Аз винаги се опитвам да разбера относителността на нещата в живота. Мерех си приказките. Но Андрес ме извика насаме веднъж и ми каза да внимавам какво говоря. Коментирало се, че за някои неща съм звучала съвсем комунистически. Да съм помнела, че съм сред кубинци. Ако само знаеха, че години бях влюбена в дете на комунисти!

Първо дадоха разрешение за отплаване на един кораб за лов на скариди наречен Синия петел. Не знам колко души бяха качили на борда, най-малко двеста и петдесет-триста, правителството добре го бе натъпкало този кораб... Отидох да изпратя всички, които се качваха. Огромна редица от хора преминаваше пред очите ми. Всеки с мъката си. Сеньора на средна възраст, тикаща инвалидна количка, друга старица седнала в нея, помислих си, че може да е майка й, косите й съвсем бели. Качиха се в кораба и тая гледка ми беше достатъчна. И без това нервите ми бяха на скъсване. Отидох в лодката и полегнах да си почина. Не беше по-късно от седем и половина вечерта, но съм заспала и имах друго съновидение. Видях в него малката старица изправена посред каютата да пищи от ужас, а от дрехите й се стичаше окървавена вода. Събудих се в паника: беше нахапана от акулите! Бялата й кожа кървеше, липсваше дясната половина от главата и лицето й, ръката... Минаваше десет часа.

Слязох от лодката и чух мъжете да викат. Бутаха се, подкрепяха се един друг и плачеха. Синия петел потъваше и виковете на давещите се се чуваха по радиоуредбата на кораба. Всички можахме да чуем какво ставаше там. The fucking militari cuban флот не позволи на лодките да излязат и ги спасят! Ако някой тръгнеше с лодка, заплашиха, щяха да стрелят по него. Кубинската брегова охрана имаше бързоходни полски катери, въоръжени с картечници. Синия петел потъна. И всички измряха.

* * *

Правителството най-после ми даде окончателно разрешение за отплаване. Позволи на всички в списъка да отплават освен на брат й на Силвия. Остана да чака. Види се, теб. Цели двадесет години! Освен тях ми натовариха в лодката и двама луди. Всички, които ми набутаха, бяха инструктирани под страх да казват, че са от перуанското посолство, тоест да видят оттатък какви безделници и паразити са били вътре. Имаше дори комични случаи: двама, които си нямаха никого, който да ги изиска и правителството им бе отказало да ги пусне, ги бяха вкарали в затвора заради пиянските безредици, които бяха вдигнали в квартала от отчаяние, но от затвора директно ги бяха натоварили за към Мариел с група особено опасни престъпници. С тях станахме тридесет души. Когато докараха моите хора, изглеждаха смъртно изплашени. Не бях виждал мами от шейсет и девета. в единадесет по обяд. Беше осми септември хиляда деветстотин и осемдесета година.

Отплавахме на осми септември в два часа след обяд, след като ни разрешиха да вдигнем котва. Не бяхме пътували и час, когато видяхме пред нас голяма флотилия от лодки да чакат на дрейф. Все още бяхме в кубински териториални води. Приближи се военен катер с насочени картечници и ни каза, че не можем да продължим. Не даде обяснения. Жалко, защото времето беше идеално за плаване, без вятър и без вълни. Цареше абсолютно затишие и беше горещо, но ни заставиха да спрем. Мисля, че и не се опитахме да хвърлим котва – нямаше дъно. А това е много лошо, защото така лодката се клати много. Клатехме се завързани едни за други дори без вълна сякаш океанът дишаше. Нямахме резервна храна, вода и още по-малко санитарни удобства. Пътуването обикновено отнема осем часа и половина и за това не носехме. Клозетът не беше нормален клозет и почти никога не го ползвах освен по малка работа. Раздадохме водата, но нямахме дори чаши за всички. По-късно пристигна едно кубинско корабче и раздаде вода и някаква помия за ядене. Почти никой не яде, защото лодката се клатеше и почти всички ги хвана морска болест и почнаха да повръщат. Цяла нощ изкарахме по течението. Капитанът ми се върза с колегите, за да се увери, че другите също са задържани в зоната.

Времето помрачня. Излязоха вълни. Отначало малки, след това по осем стъпки и почна да вали и гърми. Слънцето се скри. Поне имаше луна и все нещо се виждаше. Военните задължиха всички лодки да напуснат мястото едновременно. Започнаха да се блъскат една в друга, нямаха брой. Тогава си дадох сметка, че ни бяха сбрали с определена цел: знаели бяха за бурята и изчакваха. Накарали ни бяха да тръгнем, когато започваше. Вълните вече мереха петнадесет стъпки, в открито море бързо се вдигат. И се започна да гърми и се святка. Водата се стичаше в лодките, яхтата на американците беше висока и яка, повече от петнадесет стъпки. В буря като тая трудно щеше да й влезе вода. Моята беше малка. Туристическа моторница. Великанът с налудничавия вид започна да крещи и зове неизвестно кого. Изстъпи се по средата като повтаряше: изпратете хеликоптер, изпратете хеликоптер!... Аз застанах срещу него и му казах, че няма нито един свободен и да си седне на мястото. Започна паника на борда. Кабината сигурно е най-подтискащото място по време на буря, на мене ми се повдига и ме кара да ми се повдига от нея, но го убедих да се прибере вътре, накарах го да седне. Отидох при багажа си и извадих ножа на Андрес, гледах да ми е под ръка, не знаех дали ще се наложи да го употребя. Единственото, което се чуваше по радиото беше Мей дей, Мей дей (майски ден) и викове на давещи се. Това е паролата за помощ по радиото, като SOS. Падна гръм върху антената и радиото спря. Сега вече почти всички повръщаха и тоя кисел мирис се смеси със собствения ни. Аз не повръщах, нито мами, нито леля ми Ида. Брат ми толкова му беше зле, че майка ми му даде хапче и го приспа. Той нищо не помни. Мисля си обаче, че ако трябваше да плуваме, май бе постъпила добре, нямаше да усети нищо.

В един фатален момент някои от лодките се насочиха към кубинския бряг. Започнаха да молят за помощ, за да се скрият на завет в някой от защитените заливи над Мариел. Не знам другите, но с приближаването ни започнаха да стрелят по нас от брега. Не знаехме откъде, нито кой стреля. Първо във въздуха, а после по лодките.Убийци, няма друга дума. Вече не бяхме кубинци, бяхме измет, но предпочетоха да се издавим и ни оставиха да се върнем в морето...

Същевременно бурята се усили и моторът отказа. Капитанът опита да го поправи, но не успя. Помоли една голяма яхта да ни изтегли. Взе яко въже и го завърза за лодката. Стъпи на носа, хлъзгав, заливан от вълните, и се опита да хвърли въжето. Попита знае ли някой да управлява лодка. Никой не посмя да се обади. Много се страхувах да не падне, защото лодката подскачаше по четирите посоки като полудяла без управление и накрая хванах руля аз. Вълните ни подхвърляха във въздуха, блъскаха ни надолу. Каквато съм дребна трябваше да държа курса успоредно на голямата лодка и да приближавам нашата, за да може той да хвърли въжето. Излъгах го, че зная. Никой не знаеше и в тоя момент аз още по-малко от всички. Вълните вече стигнаха двайсет стъпки. Катерехме се по една и падахме, блъснати от друга в посока на следващата. Ако приближах твърде много можеше да се ударим в другата лодка и тогава загивахме. Капитанът не успяваше, но накрая им метна въжето и оттам го поеха и се вързахме. Яхтата ни повлече и отначало всичко вървеше добре, но силата на вълните го скъса. Какво да се прави, трябваше да се опитваме пак и пак, докато успеем отново да се закачим. Капитанът пострада при тия опити и аз нямах друг избор освен да остана на кърмата с руля в ръце. Часове наред. Племенницата на Алисия загуби контрол и изпадна в истерия. Когато яхтата на американците мина до нас, вдигна бебето си в ръце и се опита да им го хвърли. Опита се да го хвърли посред буря от една лодка на друга! Спуснах се и успях да го хвана почти във въздуха, заповядах й да седне, казах й, че детето й ще остане при нас и го дадох на майка ми. Повече изобщо не й го доверихме до края на пътуването.

Мисля, че нея нощ се наложи да управлявам лодката на три пъти. Опита ми с плавателни съдове беше нулев, Андрес бе ми показал нещо само веднъж. Благодарна съм му, че ми довери лодката си, макар времето да беше лошо. Имаше още два много опасни момента: една двайсетфутова вълна ни удари странично, подхвърли високо лодката и почти веднага друга от двадесет и два ни отплесна в обратна посока. Двете почти сплескаха лодката. Силвия и Карлос изхвърлиха почти всичко от нея. Всичко. Включително консервите и хлябовете на мами със скритите златни монети. Вместо да изпомпват вода, решиха по тоя бърз начин да облекчат теглото. Което облекчиха обаче бяха спестяванията на майка ми и наследството от баба ми от Ямайка, на която приличам (Ямайка, не Таити). Мисля, че факта, че са препратили пощата ти на моя адрес се дължи отчасти на чувство за вина, майка ми никога не им го прости...

По-късно видяхме една лодчица с трима мъже в нея, гребейки отчаяно в близост до нас. На гребла по сред Мексиканския залив по време на буря! Моят човек им хвърли въже и ги върза. Станахме три лодки една след друга: американската, която ни влачеше, ние, малката гребна лодка. Опитахме се да продължим, но времето беше бясно и моторът на яхтата нямаше необходимата мощност да ни тегли всички. Не можехме да им помогнем. Сами прерязаха въжето. Никога няма да го забравя. Прерязаха го. На тяхно място сигурно бих почнала да крещя – тия МЪЖЕ не продумаха нищо! Сигурна съм, че се удавиха. Не погледнах, нито пък помня името на лодчицата, която ни спаси живота.

Отне ни четиридесет часа да стигнем в Кий Уест. Андрес дойде да ни търси с един пикап. Предаде ми, че сестрите ми са отчаяни. Знаели за тръгването ни, получили радиограмата и не сме се появявали отникъде. Не само ние, всичко живо, което пристигаше беше в ужасно състояние. Хора със счупени кости и зъби, бяха ги извлекли с коша от водата като улов. Мятаха ги на брега и бързаха да се върнат да спасяват други удавници от морето. Имаше много умрели в затворени найлонови торби, които товареха на камионетки...

Когато всичко отмина сестрите ми предадоха, че Хауърд ме търси под дърво и камък. Червенокосият. Вече го знаех, защото ме зовеше в съзнанието ми. По оня твой безжичен телефон, защото за разлика от теб си пазеше номера. Позвъних му по истинския да ме остави на мира и че съм вече ОК. Трябваше да платя и на капитана. В действителност му останах много задължена, защото парите ми не стигнаха за всички. Казах му, че ще му плати Фидел Кастро за другите или по-добре Бог, макар че останах с чувството, че си беше наумил друга разменна монета. Но нали съм умница, по-умна съм от по-голяма част от мъжете, му се сопнах: Ами кой управлява в бурята, какво щеше да правиш без мен, а?! И ме пусна да си вървя. Мисля, че беше добър човек. Толкова години минаха и все си мисля колко ли пари загуби с обичните ми създания, с лудите, шпионите, затворниците, съседите. Нямаше да мога да му платя за всички и с душата си. Ако можех, бих взела с мен целия остров, но дори и да се казвах Милагрос, не притежавах способности, нито средства да издържам повече хора.

Друга неприятност ни сполетя, още по-невероятна. Хванахме въшки! Не знам от затворниците ли или от лагера, където ги бяха държали моите един ден, по-лош и от концентрационен, но загазихме... Купих за всички специален шампоан за коса и го употребихме, но не бях спокойна. Не исках пак да си слагам на главата тая отрова, в случай че не успеем и измислих нещо. Намерих в Харлем една бръснарница за цветнокожи (не се казва негри в тая страна), където си изправяха косите с нагорещен гребен, нещо, което сигурно би изтребило всичко. Отидохме, но не беше никак евтино. Жената ни гледаше като ненормални. Даваше си сметка, че нещо не е наред, но какво, не знаеше. А тоя горещ гребен така пареше, че сестрите ми щяха да ме убият после. Не се наложи обаче да ползваме отровата повторно и потеглихме за Ню Йорк.

Нямаше как обадих се на Хауърд и той настоя да ни вземе от летището. Фатална грешка. Отидохме в апартаментчето ми и веднага започнахме да се караме. Бяхме се разделяли вече три пъти или четири пъти, бях им изтървала сметката. Последния, когато ме води в дома на родителите си в Лонг Айлънд, баща му ме намрази моментално. Беше доминираща личност и изглеждаше по-млад от сина си, блестящ! Може би затова Хауърд беше толкова тъжен човек. Знам, че никога не е бил нито ще е щастлив. На шест години баща му го вдигнал и сложил на един доста висок зид. Казал му, скачай, ще те хвана във въздуха преди да си стигнал земята. Той се боял, защото зида бил висок, но скочил и баща му го оставил да падне и се удари. После казал на Хауърд: „Направих го, за да нямаш никому доверие за нищо, даже и на мен!”

Защо мислиш ме беше потърсил след Мариел? За да си зареди батериите. Беше помирисал от километри промените в мен. Нашата връзка беше сапрофитна, следователно беше дошъл на ядене. Хауърд абсорбираше всичката ми емоционална енергия. Слушахме заедно музика както с теб или сънувахме – аз половината сън, той другата половинка. Фил и той се мразеха до смърт. Когато се скарах с Фил, се почувствах толкова оскърбена, че незабавно излязох с него. Каква грешка! Фил се опитваше да се сдобрим и злословеше по негов адрес. Хауърд дори още повече, наричаше го Фиш, защото харесвал риболова и казваше, че приличал на костур. Сега се смея като оглупяла, но по онова време не го изтрайвах... Един ден ми разказа, че сънувал предишната нощ,че като шофирал някакъв камион, минал през гърдите на Фил. Същият ден Фил ми се обади от службата да ми каже какви са тия магии, някакъв камион в работилницата тръгнал сам и за малко да го премаже. Не знам, казах. Когато разказах случката на Хауърд, той само се позасмя и ми отвърна по начин, който никак не ми се хареса. Каза ми, че с енергийния си капаците и умствения контакт, който сме осъществявали, сме могли да постигнем много неща в живота. Нямаше добро сърце, бедното червенокосо същество...

След Мариел аз наистина се промених. Станах друга. Защото няма какво повече да разбуди човека, отколкото присъствието на смъртта. Казах му го и на Хауърд. Че никога повече няма да позволя да прави от мен картофено пюре. Позеленя, но не отвърна нищо. Беше по времето, когато го представих на майка ми за пръв път, сестрите ми вече го мразеха достатъчно. Готвех някакво ядене в апартамента: стая със спален диван, пианото ми, трапезария, баня и кухня. Хауърд ходи специално в Манхатън за някакъв кейк, известен като Черна горичка. Правеха го само в една немска сладкарница, много изискана. Тоя кейк е с череши и е шоколаден, много е вкусен. И много скъп също. Мъжът на Алина нямаше търпение да го опита, Хауърд ме отведе настрана и през зъби ми каза да не режа в никакъв случай от кейка преди специалното кафе, което донесъл, да е готово. Ядоса ме, че ми се бърка в кухнята, отидох и отрязах едно парче на Елой и му го дадох. Хауърд, като видя това, стана, отиде в кухнята, напълни мивката и пусна кейка вътре, намачка го хубаво с ръце във водата. Племенницата ми, която беше още малка, видяла това и се върна обляна в сълзи да ми го каже.

Не съм виждала подобно нещо. Такава омраза! Помолих близките си да си тръгнат. Затворих вратата след тях, погледнах Хауърд в очите. Казах му много тихо и много спокойно: „Знаеш най-големия нож, който имам в кухнята (той ми го беше подарил), имам желание да го грабна, да ти го забия в гърдите и да го прокарам отдолу нагоре и отгоре надолу. Мисля, че сега е моментът да си вървиш!”

Няколко месеца след това се запознах с едно аржентинче, който толкова да ми хареса! Приятелката ми австралийка ме запозна. Баща му работеше в тяхното посолство. Беше нежен като цвят и мъжествен същевременно. Аз също бях красива, бях облекла яркочервена рокля. Вече не помнех лицето ти, нито мириса ти, но сестрите ми казаха, че приличал на теб. Говорихме цяла нощ след празника на рождения ден на брат ми. Свирихме на пиано, разговаряхме за книги, сливането беше неимоверно. Виждах земетресения и вулкани, върхове в непознат пейзаж след това. Но внезапно видях и една зейнала пропаст пред мен и се уплаших. Нещо бездънно и лишено от живот. Давах си сметка, че този младеж е много чувствителен, беше интелигентен и възпитан. Но си дадох сметка, също и че щом е от италианско потекло, всъщност е европеец. Паникьосах се. Когато приятелката ми се обади по телефона да ми каже, че искал да излезем, й отвърнах, че не желая. Аз мисля, че това е единственият път след Мариел, когато съм проявила страх. Знаех, че ако пак осъществях сливане както с теб и го загубех отново, нямаше да го преживея. Втори път не. Никога повече. Първия получих амнезия, вторият щеше да ме скове кататония. И се въздържах...

Това е всичко. Какво повече да ти кажа? Дано имаш късмет с книгата. Мислиш, че не си дадох сметка ли? Сбогом, бедни мой приятелю! До другия живот!

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Мечът на Марс – Част 1

Автор: Александър Кертин

БЪЛГАРИ И ХУНИ

Безспорно най-съдбоносната дата в българската история е 16 юни 1913 г. И до днес тя остава белязана с израза на Иван Гешов „денят на престъпното безумие“. В този ден „българската мечта, блеснала като метеор, угасва бързо и в настъпилия мрак потъват идеалите на три поколения“. Находчивата метафора принадлежи не на поет, както на пръв поглед изглежда – използва я в своите спомени началник-щабът на армията ген. Иван Фичев. Следващото военно начинание, което е следствие от неуспеха на първото, прекършва задълго българското самочувствие, натрупано в предишните няколко десетилетия. Като главен виновник за националната катастрофа най-често е сочен цар Фердинанд. И днес се казва, че най-малкото, без негова заповед, па макар и устна, армията не е могла да нападне съюзниците. На второ място по виновност вече идват представители на висшия команден състав и политиците, наричани тогава „максималисти“. Но има многобройни свидетелства от различен характер, които показват, че прословутият аристократичен авантюризъм на Кобурга е намерил в България най-благоприятна за развитието си почва. В спомените си Иван Пеев-Плачков, един от ръководителите на Народната партия и подпредседател на Народното събрание пише:

„Вярваше се тогава от всички, че… ние в три деня ще бъдем в Солун и в една неделя в Белград да диктуваме мира. И онова, което бе забележително, бе, че тъй мислеха не само хората от широката публика и некомпетентните от гражданските съсловия, а тъй мислеха и самите военни, всички наши генерали, които командваха нашите армии, с изключение на генерал Кутинчев, ком. Първа армия…“[123]

На първо място по самоувереност между генералите, естествено, стои пом.-главнокомандващият ген. Михаил Савов. В телеграма до цар Фердинанд от 14 май 1913 г. той заявява категорично:

„Предвид на изключителното надмощие, което бихме имали над съюзните сръбски и гръцки армии, и абсолютно гарантирания успех в случай на въоръжен конфликт с тях, един неотстъпчив и енергичен език спрямо несговорчивите наши съюзници ще ги застави да се съгласят на предложенията ни, за да избегнат едно поражение. Единственото спасение, за да се избегне войната, е да бъдем готови всяка минута да я обявим, щом не бъдем удовлетворени… При оценката на нещата трябва да се счита абсолютно положително, че в краен случай Русия и Франция всякога ще удовлетворят България, за да не я изгубят от своята сфера на влияние, отколкото да удовлетворят Сърбия и Гърция, макар че сега може би поддържат най-енергично и техните претенции в името на някакъв принцип на равновесие на Балканите.“[124] Генерал Недко Недев добавя към това и друг мотив: стигането до Чаталджа било велик подвиг на българския народ, а атакуването на позициите „е Голгота, но Голгота, нужна да сочи на поколенията, че армията от 1912 г. за обединението на българското племе е следвала пътя, очертан от първите наши царе“.[125] Метафората „пътят“ е историко-философска концепция при Николай Станишев, който в своята „Кратка история на българите от най-стари времена до днес“ (1942 г.) пише: „Цар Фердинанд повежда българския народ във велика борба, по вековния път на България…“ И разбира се, като централен носител на смисъл тази дума стои в заглавието на емблематичното произведение на Д. Съсълов „Пътят на България“ (1936 г.), което заслужава малко по-голямо внимание.

Основната идея на Съсълов е тази за българите като „господарски народ“. Терминът ни е познат от Ницше; Съсълов го вулгаризира, като му придава груб политико-социален смисъл. „ Каква е най-голямата, отличителната особеност на българите? – пита тай и отговаря така – Мисля, убеден съм, че това е тяхното господарство, съвсем различно от онова, което имат почти всички други народи. Българите са били и са си останали като народ господари. Въпреки робството!“ Макар да казва, че човекът-господар е онзи, който уважава собствената си и на другите свобода, нататък той твърди, че главното занятие на българите, „разбира се, не било да работят земята, а да воюват. Земята работели жените, старците и недъгавите. Грижата да задоволяват потребите на българите в много отношения трябвало да поемат неговите врагове“.

Книгата на Д. Съсълов не е история, както сам той признава в предговора, „тя нито е замислена като история, нито пък иска да бъде история“. В „Троянският кон“ (С., 1999) бях определил неговия хибриден жанр като „историобразна епическа поема“. Затова не се изненадах много когато научих, че известният поет и драматург Стефан Цанев представя своите „Български хроники“ като „поема“. Стефан Цанев не е първият, нито ще бъде последният, който тъче „националистическа поезия“ върху историческа канава; и неговите „шарки“ не са оригинални, както е в народното творчество въобще. Тъкмо затова неговото произведение заслужава внимание. Съпоставката на „Български хроники“ (в частта за средновековието) с „Пътят на България“ води до извода, че въпреки различията в някои интерпретации, е налице континюитет на исторически представи, които се възпроизвеждат устойчиво през епохата на самостоятелното държавно съществуване. Най-забавен у Цанев е моментът, когато християнският български цар Симеон се обръща към известното варварско племе с „братя-печенеги“. Забавен е на пръв поглед, но после си даваме сметка, че не само завършилия Московския литературен институт „М. Горки“ поет, но и много други българи твърде лесно сменят своите „братушки“; и че това е показателно за състоянието на националната идентичност. Днес тя е толкова недооформена и лабилна, колкото и в началото на ХХ в., когато този проблем е коментиран от К. Кръстев, К. Христов и др.

Дали това са историографски реконструкции, които имат предвид първо изискванията на науката и след това – формирането на националната идентичност? Въпросът, разбира се, е реторичен. Ясно е, че става дума за „реставрации“, за обобщени интерпретации на подбрани исторически извори, подчинени на определен „национален проект“? Кои извори биха могли да служат за канава на Димитър Съсълов, например? Известна е прословутата оскъдица на извори за средновековната ни история. Освен това повечето извори са, така да се каже, „втора ръка“ – авторите са ползвали или друг, неизвестен източник, или устни сведения, някои от тях легендарни и пр. Научните дискусии, които се водят на тяхна основа понякога напомнят дискусиите около творчеството на Джойс през 30-те години в Съветския съюз. Тогава един критик забелязва: „Вишневски много говори за Джойс, но ако го попитате чел ли е Джойс, той ще отговори: а, не съм, но Таиров видял как Левидов го е чел“. Има обаче и извори със стопроцентова достоверност и надеждност. Такива са писмата на Николай Мистик и Роман Лакапин до Симеон. Във второто си писмо Роман приписва на Симеон едно твърдение, което изглежда, е основа на обобщението, направено от Съсълов относно българското „господарство“. Роман пита Симеон: „И какъв е твоят основателен предлог, за да казваш, че българите имат обичай да изискват чуждото и да не дават, когато и ромеите имат най-непоколебим закон да не предават своето? А пък ако вие тъй усърдно се стараете да спазвате този беззаконен обичай само за да придобиете чрез него чуждото, то как можете да казвате, че ние, които се борим за собствените си права, вършим нещо недостойно за себе си?“ А Николай Мистик напразно увещава Симеон да не бъде „надменен в сърцето си“ и да „обърне погледа си към благото на мира“. Всички 26 писма на патриарха до Симеон свидетелстват, че нашият цар не изпитва никакво съмнение в крайния успех на своите военни кампании. В едно от тези писма Николай Мистик пише: „…ако веднъж се е закрепила в сърцето ти мисълта, че ти трябва да седнеш на престола на ромейското царство и, както изглежда, си получил – не зная отде – пълна увереност в това, че уж това е Богу угодно, понеже той знае и желае до докара делото докрай, то не мисли, че с войни и убийства ще достигнеш желанието си, защото свалянето на поставения от Бога е невъзможно…“[126] Д. Оболенски се пита защо, след като България е постигнала такъв висок политически и културен статус във византийската общност, тя се оказва вплетена в ожесточен конфликт и ангажирана в продължителна война с империята. И смята, че „този парадокс може да се обясни с манталитета и амбициите на Симеон“.[127] Дали е искал да изгради „славяновизантийска империя“ , както твърди Г. Острогорски, а след него и други български историци, на първо място проф. Иван Божилов? На този въпрос може да се отговори с „да“ само ако има податки в изворите, които да свидетелстват пряко за такова намерение. Проф. Георги Бакалов обаче не е видял такива, според него в писмата на Николай Мистик и на Роман Лакапин няма и намек за такова намерение.[128] Хипотезата за славяно-византийска империя се доказва косвено, със спекулативни построения, като се премълчава това, че дуалистична концепция за властта (от античен тип) в самодържавната, религиозно монолитна теократична империя през Х в. (подчертавам – през Х в.) е вече невъзможна; невъзможни са всякакви политически ретроутопии. В тази епоха е валиден само един дуализъм: хората се делят на „универсални християни“, от една страна; и езичници, „мръсни“ варвари, от друга. Макар че често живеят смесени върху някакви територии, съществена е вече утвърдената „идеална“ граница между тях – това са идеалните граници на империята, по-широки и по-сложно очертани от териториалните. Именно вътре в тези граници всички християни, независимо на каква територия се намират, образуват един социален съюз. Очевидно е, обаче, че цар Симеон не държи сметка за това, а храни някаква непоколебима вяра в своето военно щастие, защото се държи непочтено към своите респонденти, особено към патриарх Николай Мистик. Като „полугрък“ той знае, че за да бъде легитимна властта на константинополския император, тя трябва да бъде утвърдена от църквата, сената и народа, „представян“ често от войската. Но той води войната непоколебимо, сякаш вярва, че военното превъзходство е на негова страна завинаги; и рано или късно ще впечатли войниците на императора, които непременно ще го признаят. Като „полугрък“ той знае, че неведнъж императори са утвърждавани на престола със силата на войската. Но като полуварварин той вероятно си е мислел, че църквата и народът непременно ще се подчинят, както биха постъпили неговите жреци и неговия народ, в съответствие с неговата „отвъддунавска“ имперска традиция. Това, разбира се, са предположения; но всичко, което се твърди относно титлата и „държавния проект“ на Симеон са хипотези и само авторитетът на поддържащите ги историци валидизира за определено време тия хипотези.

„Вярата“ на Симеон е същата, която Теофилакт Охридски приписва на Омуртаг. „Не унижавай нашите богове – казва той на изтезавания от него византиец Кинамон, – че тяхната сила е голяма, за доказателство служи това, че ние като им се кланяме, покорихме цялата ромейска държава. Защото, ако твоят Христос беше истински бог, както казваш, без друго би се съюзил с вас, би ви запазил незаробени, защото му служите и му се кланяте.“ Теофилакт живее триста години след Омуртаг, но в духа на византийската реторична традиция той изгражда своя текст като драматизиран наратив, в който обобщава своите знания за българите. (Той е първият, впрочем, който окачествява българите като „хондрокефали“, тоест, като дебелоглави, инатливи. Първият, но не и последният – през ХХ в. мнозина народопсихолози ще сочат ината като основна черта на българската характерология. Инатът се проявява и в един изключително важен епизод от българската история, за който ще говорим в следващата глава.) Можем да приемем, че като охридски архиепископ той е познавал много добре своите съвременници българи от епохата непосредствено след Василий Втори. Познавал е, значи, тези българи, които имат пресен спомен от войните срещу константинополския император под водачеството на Самуил. Също като Симеон и Самуил е „войнствен човек, който никога не знаел покой“ (Йоан Скилица). И той води непримирима война с противник, който го превъзхожда във всичко – освен може би в самочувствието, което не можем да обективираме, за да го измерим. Освен това, когато говорим за самочувствие в толкова далечни епохи, трябва да си даваме сметка за цялата условност на обясненията, изградени върху историческите извори. Вярно ли е това, което Енодий говори за българите в „Похвалното слово за Теодорих“? Верни ли са характеристиките, които им приписва, или неговите думи са косвена възхвала на Теодорих? Без съмнение той възхвалява Теодорих. И все пак, следните думи на Енодий са казани именно по адрес на българите:

„Това е народът, който преди тебе имаше всичко, което е пожелавал. Народ, в който този е придобивал титли, който е купувал благородството си с кръвта на неприятеля, в който бойното поле прославя рода, понеже у тях се смята без колебание за по-благороден оня, чието оръжие е било повече окървавено в сражение; те са народ, комуто преди битката с тебе не се е случвало да срещне противник, който да му устои, и народ, който дълго време е извършвал войните си само с набези.“

Този и подобни на него исторически извори имат свойството да предизвикват „ефекта на снежната топка“ – търкулвайки се по склоновете на историята, да се уголемяват постепенно, докато се превърнат в опустошителна лавина. Но на първо място, използвани коректно, те са основата за формулиране на обобщената характеристика на военно-номадските общества. Тези общества са силно интегрирани вътрешно. Робството, макар и да съществува, няма важно производствено значение. Силно преобладават свободните номади, чиято експлоатация е прикрита от родово-племенната солидарност; и главно, тя не е основният източник на доходи за привилегированите слоеве. За сметка на това широко разпространено е данничеството – „външните“ данъци, налагани на подчинените земеделски племена и народи.Съществува духовна прослойка от жреци, шамани, предсказатели и пр., но тя е по-слабо развита, отколкото у земеделските народи и като цяло е контролирана от военно-светската аристокрация. И накрая – у много от тези племена властта се упражнява от наследствени владетели от „царски род“.

Конкретно за българската обществено-политическа организация знаем, че тя може да бъде определена като „военизирана държава“. Границите на българската държава-войска (саракт) са строго охранявани от стражи – „и ако роб или свободен избяга по някакъв начин през тая същата стража, то незабавно вместо него се избиват пазачите“[129]. Преди да пристъпят към сражение един „проверен и преблагоразумен мъж преглежда всички оръжия и оня, у когото се окажат немарливо приготвени се наказва със смърт“[130]. Преди сражения също така се извършват „заклинания, игри, пеяния и някакви гадания“. И тук, в гл. 67 следва едно сведение, в което ще се задълбочим малко повече. „Вие заявявате, че сте имали обичай, когато сте се решавали да обвържете някого с клетва за някаква работа, да слагате пред себе си меч и в него да се заклевате.“

Образът на меча е един от най-широко разпространените и обемни символи. Намираме го в културите на целия евразийски континент от Китай до Шотландия (в пространството) и от скитите до холивудския сериал „Шотландски боец“ (във времето). За мито-политическата функция на меча при скитите Херодот пише следното:

„Във всяка скитска област по райони се издигат светилища на Арес: планини от храсти се натрупват една върху друга на пространство с дължина и ширина почти три стадия, а на височина по-малко. На върха е построена четириъгълна площадка; нейните три страни са отвесни, а четвъртата осигурява достъп до върха… На всеки такъв хълм е забит древен железен меч.Това е кумирът (символът) на Арес. На този меч ежегодно принасят в жертва коне и рогат добитък – повече, отколкото на другите богове.На всеки сто пленника един се обрича в жертва… Главата на пленника отначало се облива с вино, и жертвите се заколват над съд… след това занасят кръвта горе и обливат с нея меча“[131].

В изследването си върху епоса на осетинците (наследници на древното племе нарти) Жорж Дюмезил обяснява връзката между меча като изображение на бога на войната Арес и епическия герой Батраз. Мечът е неотделимо свързан с героя, като че ли е въплъщение на неговата „външна“ душа. По някакъв закон на природата – коментира Дюмезил – героят може да умре едва след като мечът бъде хвърлен в морето. След смъртта на Батраз неговото същество се въплъщава в меча, който, изхвърляйки се от морето, се устремява към небесата, за да изтребва духове, както самият герой е правил това през живота си.

Магическото единство между богове, хора, животни и неща характеризира светогледа на всички варварски племена от епохата на Великото преселение. На всички тях е присъщо митичното чувство за „неразчленима цялостност на живота“ (Е. Мелетински), за символична обвързаност и функционалност на всичко. Вметваме този теоретичен щрих, за да направим дедуктивния извод, че мечът у българите, за който става дума в „Отговорите на папа Николай“ не е просто оръжие, средство за отнемане на човешки живот, с който са си служили така, както ние си служим с кухненския нож. Казано възможно най-просто и кратко, мечът е символ и въплъщение на определен колективен, което ще рече – и политически – дух. Така че, когато над меча се полага клетва, това е самозадължаване с определена система от ценности и социалнополитически връзки, а те задължително се опират на определена картина на света – анимистична или монотеистична, във всеки случай, религиозно-идеалистическа. Да си припомним тук подчертаваната от Д. Съсълов историческа връзка между хуните и „едно от първите им най-верни племена“ – българите. Разбира се, не само от него, тази теория има, както е известно, и други застъпници. Но Съсълов силно набляга на „духовната“ връзка между двете племена. В това отношение той е важен за нас като национален идеолог и то идеолог, емблематичен за едната от двете основни идейни групи в политическото „дясно“ – националистите-“генетици“, които по радикален начин етнизират българската национална идентичност.

Но в този пункт Д. Съсълов е стандартен историк, доколкото поддържа доказаната историческа връзка между хуни и прабългари, върху която се гради „хунската“ етногенетична версия за произхода на прабългарите, защитавана и от най-големите ни историци в миналото – Васил Златарски и Петър Мутафчиев. Тя е „разклонение“ на възникналата още през ХVIII в. урало-алтайска (или тюркско-алтайска) хипотеза, която доскоро обединяваше всички български медиевисти. Обобщената й формулировка звучи, примерно, така:

„Може да се твърди, че българите са част от тюркско-алтайската езиково-племенна общност, към която принадлежат още хуни, авари, хазари, огузи, печенези, кумани. Техният език – за него има категорични сведения, макар и от по-късно време у Захарий Ритор, папа Григорий Велики, в „Чудесата на св. Димитър Солунски“ – се отнася до западнохунския клон на тюркските езици и формира самостоятелна българска (или булгарска) група, към която принадлежат още хазарският език, а от съвременните – чувашкият.“[132]

Урало-алтайската хипотеза е нюансирана със солидно аргументираните „ирански инфилтрации“ (В. Бешевлиев). Този нюанс по-късно е развит до твърдението, че само управленската прослойка е била хунска, а народът е ирански. (Р. Рашев). И така стигаме до памиро-хиндукушката версия за произхода, която доближава „прародината на българите“ на една ръка разстояние от реките Инд и Ганг. Хипотезите са много, защото изворите, в които ранносредновековният свят на Евразия е оставил своите следи, позволяват това. Когато този свят е описван от учени като Джеймс Фрейзър или Жорж Дюмезил, получаваме представата за свят на религиозно-митологична диаспора, на динамични езиково-културни комплекси, които, предавани в безписмена форма, постоянно интерферират, обменят съдържания в историческия живот на различните политически общности. Когато го изследват историци, търсещи своите „корени“, прави впечатление усилието на ретроспективния национализъм този свят да бъде етнизиран и териториализиран, да се „откриват“ езиково-културно обособени народи и „прародини“.

Тук е мястото да кажа, че племенната общност, предвождана от сина на Кубрат – Аспарух, означавам с „традиционното“ понятие „прабългари“. Използвам го не заради неговата „традиционност“, а защото името „българи“ се отнася за народ, исторически формиран в границите на славяноезична и православно-християнска културна традиция, на базата на която, по-късно, се гради – не лесно, при наличието на остри конфликти между „етническите ядра“ на нацията – българската национална идентичност. Тоест, името „българи“, има наличен, езиково-културно обособен, социалнополитически структуриран и постоянно еволюиращ референт; докато с понятието „прабългари“ се означава един обект на историческата наука, който отдавна не съществува като наличен, емпиричен обект и за чийто произход историците продължават да ни предлагат нови и нови хипотези. Следователно, знакът „прабългари“ не обозначава, а само означава едно множество референции. Името „прабългари“ е подобно на еднорога на Умберто Еко: като културна единица той съществува, като емпиричен обект – не; може и да е съществувал някога такъв, какъвто се изобразява днес, а може и да не е. Разликата между едното и другото име е достатъчно важна за всеки, който се занимава с наука. Онзи, който не вижда разликата, реифицира, тоест, приписва предметност, субстанциалност, реалност на различни абстракции (идеи, имена, понятия и пр.) Какви могат да бъдат политическите функции на реификацията, как и от кого може да се използва тя, ще видим нататък.

Както и да се интерпретира връзката хуни-прабългари безспорно е, че в продължение на няколко десетилетия прабългари са воювали под върховното ръководство на най-прочутия варварин, наречен от съвременниците си „бич божи“. А и по-късно са взаимодействали при общи нападения над империята. Затова византийските писатели понякога обозначават българите и с името „хуни“. Въобще хуните са оставили дълбока следа в историята. Името на Атила се среща в многобройни произведения, съхраняващи културната памет на Европа. Те изобилстват с разкази за необикновени, съдбоносни съкровища, които отмъщават за царе и народи, убити и разгромени от него. Името му е свързано и с една легенда, която е разказана най-напред от византийския историк Приск, посетил през 448 г. двора на Атила и достигнала до нас благодарение на Йорданес и неговата „История на готите“.

„Макар че Атила, естествено, е трябвало да мисли, че го очаква велика съдба, увереността му укрепва, когато бил намерен мечът на Марс, (авторът използва латинския именен вариант на бога на войната – А. К.), който скитските царе винаги са съхранявали при себе си. Ето при какви обстоятелства е бил намерен той по думите на Приск. Един пастир обявил, че виждайки едно теле да куца и не намирайки причина за такава голяма рана, той се разтревожил, тръгнал назад по кървавите следи и стигнал до меча, на който било стъпило телето. Той веднага го откопал и го занесъл като подарък на Атила. А той приел меча с радост и, бидейки твърде честолюбив, решил, че е избран за владетел на света, и доколкото мечът бил Марсов, нему е съдено да има превъзходство във войните“[133].

Надявам се читателят да е забелязал, че ретроспективното ни разследване е стигнало до първичния образ на един елемент от „националния дух“, който по културен път се възстановява и предава до навечерието на Балканската война и чийто пръв и емблематичен експонент е светогорският монах Паисий. Съзнателно избягвам неговото характеризиране в кратка, синтетична формулировка – подобни обобщения създават впечатлението за прибързана екстраполация. Предпочитам да преминем, макар и набързо, покрай отделни събития и културни факти, в които този дух се самоексплицира.

На това място трябва да вметнем следното: историческите извори (Деянията на св. Димитър Солунски на първо място), показват, че в края на VI век славяните вече са усвоили средствата и тактиките за водене на война, практикувани от византийците. Йоан Ефески казва, че те се научили да воюват дори по-добре от ромеите. Славяните строят и използват стенобойни машини – „бойни кули, железни овни, грамадни каменометни уреди и т. нар. костенурки…[134] И по време на тяхното трайно установяване на юг от Дунава воюват като много други племена. Извършват същите опустошения, вземат плячка и пленници. Славяните обаче са друг тип племенни общности, различни от описаните по-горе военно-номадски народи. Те водят „уседнал начин на живот“, както пише в учебниците. Според елементарната типология на Тацит, те могат да бъдат причислени към германците, защото „и жилища строят, и щитове носят, и обичат да ходят“; докато „всички тези неща са различни у сарматите, които живеят на талига и на кон“. Славяните от епохата на Великото преселение воюват толкова, колкото е необходимо, за де завладеят земя и да се установят на нея. Не се отличават с изключителни воински качества и единоначалието не е принципът на социалнополитическата им организация.

По-късно Крум, който предприема действия за централизиране на властта и интегриране на славянската аристокрация, използва във войните си освен славяни и авари. В битката при Върбишкия поход той мобилизира всички налични военни ресурси, като дори „въоръжил по мъжки жените“. Самата битка става в силно пресечена местност, планинска и гориста, което значи, че се води по начин, характерен за славянското воюване: според Стратегикона на Псевдомаврикий, те „обичат да правят нападенията срещу противниците си в гористи, тесни и стръмни места“. Вероятно затова Крум включва в ритуала, извършен с Никифоровата глава и славянските князе. Но – да повторим пак – тези действия не са елемент на нападателна война; нито пък с този начин на воюване могат да се извършват постоянни набези. Нищо изключително във военната организация и воинските качества не може да се посочи.

Онова, което следва нататък е общо място в българската историческа памет. Християнизацията и бунтът на 52-та боили, потушен със силата на „християнския кръст“; опитът за ревизия на тази политика от страна на Владимир-Расате; нови опити за въстания по времето на Петър – първо на Иван, а после и на Михаил, към който се присъединили „отцепилите се от Петър скити“. (Лъв Дякон). И „българската епопея“, която свързваме с царуването на Самуил. Християнската империя хвърля срещу него целия си военен ресурс, но той дори не прави опит за помирение (поне изворите не съобщават за такива). Тази непримирима и тежка битка френският историк Гюстав Шлюмберже нарича „византийска епопея“, а ние преобръщаме израза в „българска епопея“. С неговата смърт почти завършва и „епопеята“ – тази епоха на завладяване, освобождаване и ново завладяване на България. Тя започва с нахлуването на киевския княз Светослав, потомък на Рюрик, норманския завоевател на местните славянски племена. Фактът, че племето „рос“, което дава име на държавата и формиралата се народност е норманско, не пречи по-късно този исторически сюжет да бъде въвлечен във фило-фобските разпри и да бъде явно политизиран не само от партийни журналисти, но и от историци. Затова нека сега възприемаме Светослав като викинг и да гледаме на него неутрално, както гледаме на едноименния крем за бръснене – на скандинавския варварин от Х в. и през ум не му е минавало, че неговият престол ще бъде преместен от Киев в Москва, която ще бъде обявена за „Трети Рим“; че руските императори ще водят религиозни войни със султана-халиф на мюсюлманите за възстановяването на православната власт в Константинопол ; и че българите, съхранили православната си вяра, ще участват по един или друг начин тях. (Както, впрочем, участват и във войните, водени от австрийските Хабсубрги, като част от тях и емигрират след това.)

И така, Светослав нахлува в България, повикан от византийския император, пише Лъв Дякон. Бил подкупен с подаръци и допълнително бил очарован с примамливи обещания, казва той и като добър византиец вметва – „цялото скитско племе е извънредно алчно и податливо на обещания за подаръци и подкупи“. Сумата в монети, която изпратил императорът е огромна (108 хиляди златни солида); трудно е да си представим как може да бъде изпратена в Киев такава „голяма маса благороден метал“; това „прилича повече на приказка“, пише Юрий Венелин в една книга, преведена и издадена от Ботю Петков през 1853 г. Заглавието на книгата е „Критически издыряния за историята блъгарска“. В тази книга Венелин защитава заслужаваща нашето внимание теза, която не е продукт на ретроспективно националистическо конструиране. Според него не е възможен този бърз „упадък“ на българската държава, ако не е съществувал конфликт в „самото й сърце“. Той смята, че България е била разделена на „две партии“: на „царска“ и на „бунтовническа“, а Светослав е застанал на страната на „бунтовническата“. Аргументите му имат логически характер. Цитирам го точно, като разбира се, езикът му е нормализиран.

„1) В описанието на Светославовите войни виждаме, че той, като се биеше с българите (царските) имал в своята войска пак българи, сиреч, бунтовници.

2) Лесното превземане за малко време на цяла България явно показва, че на русите в тая работа навсякъде са помагали българските бунтовници. Империята, за да завладее тая страна, е трябвало да се бие 30 години, да положи преголеми трудове и да пролее реки от кръв; но и с това половината дори български твърдини се удържаха, и се предадоха само доброволно. Затова Светослав инак не можеше да завладее 80 града, сиреч, най-добрите места, ако не му помагаха същите българи.“

По-нататък Венелин изказва предположението, че Светослав е имал още един мотив да предприеме своя поход: той бил силно привързан към вярата на своите отци и е предполагал, че духовенството на България се готви да разпространява християнството в Киевска Русия. Сигурно и Лъв Дякон, и Юрий Венелин казват по нещо вярно – материалните и идеални мотиви на пръв поглед си противоречат, ако не знаем как се снема това противоречие в съзнанието на историческите актьори, тоест ако не познаваме тяхната култура. За нас е важно това, че по време на освобождаванията и завладяванията на България големи контингенти от хора се обединяват военнополитически от един дух, враждебен на християнската империя, респ. на християнството. Това е духът на традицията, която носи противоположни ценности, митове и символи; друго разбиране за „бог“ и за „клетва пред бога“. От тази епоха се е запазил един любопитен документ, който обикновено е заобикалян от историците по „принципни“ причини: той противоречи на официалния постулат за вече формираната „единна българска народност“. Този анонимен документ има заглавие „Записки на гръцкия топарх“. В него топархът (военноадминистративна длъжност във Византия) разказва за сблъсъка между византийци и българи по времето, когато войските на Самуил освобождават Източна (Преславска) България. Топархът е изумен от това, че освободителите по „най-безчовечен начин“ разоряват и погубват всичко наред „като диви зверове“. Те нямали милост даже към най-близките си и извършвали убийства без разум и без справедлива причина. Вместо да се грижат за благото на подвластните градове и да ги управляват добре, те предпочели да ги поробят и разорят. „Оплаквайки се от своите властници и ясно доказвайки, че те не са виновни в нищо, тези хора се стремяха само към това – да бъдат оставени живи… хората, в нищо невиновни, под предлог за нарушена клетва станаха плячка на насилието и меча“ – пише топархът. За каква клетва може да става дума тук? По всяка вероятност за клетвата, извършвана върху меча, за която ни съобщават „Отговорите на папа Николай“. Просто не е възможно да е клетва, извършена с кръст – той е по-скоро причината за тяхното жестоко наказание. Ако използваме метафората на Венелин, в „самото сърце“ на българската политическа общност се сблъскват мечът и кръстът.

Знаем как завършва „епопеята“. Потомците на Самуил се интегрирали, както казваме днес, във византийския политически елит. А българските войски били изпратени на Изток – „по пътища, от които няма връщаме“, както пише арменският историк Аристакес Ластиверци, преди да добави следното: „О, какво бедствие бе тяхното идване на Изток, колко нещастни са местата, през които те минаха! Що за злобен и безжалостен народ, жестокосърдечен и склонен към насилие!“[135]

Във възстановяването на българската държава много важна – а в един момент и решителна – роля играят куманите, тюркоезично номадско („скитско“ или „хунско“ според обичайната византийска терминология) племе. Тъкмо те извършват онзи „неправилен“ от западно-рицарска гледна точка маньовър, който изненадва Балдуин и Луи дьо Блуа и става причина да погине „цвета на западното рицарство“ (Р. Дьо Клари) Куманите побягнали безредно назад, увличайки своя противник към приготвената засада. В един момент рицарите били обградени „като в кръг“, разказва Никита Хониат, и тъй като те не отстъпвали „били сваляни от конете, избивани и удушвани с примка“. (Ние сме се гордели и продължаваме да се гордеем с тази победа, но от този момент започва наслагването на негативни конотации върху етнонима „българи“. Би могло да се каже, че това е една от отправните точки на „балканизма“ в смисъла на М. Тодорова.)

След Калоян и Иван Асен не бихме могли да посочим особено силни прояви на българските воински качества. Даже напротив, българските владетели или търпят поражения или печелят незначителни битки срещу Византия, която изпада във все по-дълбока криза. Най-значителни победи, впрочем, постига един човек, който според изворите бил прост свинар. (Не мога да кажа обаче дали днешните фермери, които отглеждат свине, имат по-особено самочувствие от овчарите, например). Йоан Александър побеждава при Русокастро – с помощта на татарски войски! Но това не е битка на живот и смърт, не е сблъсък на враждебни богове/светове. Това е „феодално“ сражение – на другия ден, както пише Йоан Кантакузин двамата царе „ядоха заедно и разговаряха през целия ден за случилото се предния ден по време на сражението“. Никакви епопеи. И нито една значителна битка срещу иноверния завоевател – османските турци – нещо, което според свидетелството на Надежда Станева силно смущавало Емилиян Станев. Къде е бил Иван Шишман, какво е правил толкова време в Никопол? – тюхкал се авторът на „Антихрист“, макар че самият той е избрал причините за краха на средновековна България за тема на своята забележителна творба; и самият той е показал с художествени средства как „българското“ се „премества“ от полето на войната към „града“, търговията и хедонизма. Духовните превращения на Еньо-Теофил, сюжетирани върху солидна документална основа, са „биография“ на умножаващите се тълкувания на свещените текстове и на размествания в йерархията на ценностите. Това са предреформационни настроения, които, за съжаление, не получават възможността да се развият. Впрочем, този период от историята ние възприемаме със смесеното чувство на срам и негодувание. Защото държавата била „разделена“ на три части и българите не са били войнствени както през IХ-Х в. Защото това политическо състояние благоприятствало експанзията на едно „хунско“ племе с военно-номадска социалнополитическа организация, което въоръжава по мъжки и жените – бедно, и поради това силно мотивирано да наложи „правата вяра“. В поредната, този път „турска епопея“, се изявяват нови исторически герои. „ Големите вълци на тези краища и стари лъвове на военното майсторство“ (Мехмед Нешри) вече са хора като „газиите“ Михал бей и Евренос бей, християни-ренегати, тоест гърци, преминали на служба при Орхан и Мурад Първи. Те имат най-голяма заслуга за успеха на османското завоевание. В лагера на цивилизованите ромеи тези „лъвове на военното майсторство“ не биха постигнали и частица от военните си успехи; и, разбира се, историята нямаше да знае техните имена. Има и много други като тях, които не са се радвали на тяхното военно щастие. Например синът на Иван Шишман – Александър. И не само той – „мнозина се прехвърлиха към непристойната мохамедова вяра…“, пише Йоасаф Бдински. А монахът Исая добавя: „Не остана княз или вожд, или наставник някой между людете, нямаше кой да ги избави и спаси: всички бяха обзети от турски страх и юначните някога сърца на доблестните мъже сега се бяха обърнали на слаби женски сърца.“

ВЪЗРАЖДАНЕ НА ВОЕННИЯ МИТ

След няколко века без държавност и без войска, религиозно дискриминираният и политически деградиран български народ започва да възстановява своята колективна идентичност посредством исторически „материал“. Първоначалната насока е дадена от текста на Паисий, който е модерен, доколкото времето и секуларният национализъм постепенно ще превърнат неговата „божия воля“ в „общата воля“ на Русо. Но има и нещо специфично българско в тази трансформация: Паисий открива – можем да си представим с какво огромно задоволство – че българите са били „свирепи и диви, безстрашни и силни във война, люти като лъвове. Един отивал срещу десет без страх“ и т. н. С две думи Паисий открива, че българите били „малък народ, но непобедим“! Защо казваме – били? Те СА такива – така гласят изворите, така пише и Паисий. С тази граматическа операция, в момента на замяна на преизказното наклонение със сегашно историческо време ние извършваме важен акт – субстанциализираме това, което е записано с думи като конструкция за въображаем свят, като идеология, като израз на оценка, надежда и пр.; всичко това се превръща в „реалност“ – извън контекста на Паисий, независимо от очертаната в предговора интерпретативна „рамка“. На това място нека подчертаем, че в етническото ядро на нацията, което при Паисий е славянско, са вписани воинските качества на прабългарите, тяхната „хунска“, военно-номадска характеристика и то така, както я описват изворите – със суперлативи. В този момент „снежната топка“ се търкулва по склоновете на новата българска история. Паисий ще бъде преписван, а понякога и редактиран. Дойно Граматик реинтерпретира един съществен момент от изложението му: там, където монахът пише, че Самуил бил наказан от бога затова, че извършил грях като пролял „невинната кръв“ на брат си Арон, в преписа заляга друга интерпретация, отхвърляща концепцията за греха. Но изключителните воински качества на българите са запазени във вида, в който ги представя Паисий. През 40-те години на ХIХ в. Анастас Кипиловски формулира една мисъл, която е есенция на романтичния национализъм, наричан също и „исторически национализъм“: „Историята на един народ е неговият политически катехизис“. А учителят Димитър Душанов създава една история за ученици във формата на катехизис. На въпроса „По какво се отличавали старите българи от другите народи?“, учениците намирали отговора:

„По това, че те били дързостливи, трудолюбиви и честолюбиви. Историците ги наричали храбри, непобедими, горди, жестоки и за бой гладни, защото, когато щели да захванат някой бой, по-напред се верили и кълнели, че ще се бият верно или догдето надвият, или догдето измрат до един“[136].

Интересното тук е, че по време на Балканските войни става широко известен (ако не и споделян) лозунгът: „Да победим или да умрем!“

През 1844 г. Христаки Павлович издава „Царственика“, в чиято основа заляга преправка на Паисиевата история. В нея са подчертани основните тези на Паисий, но не е включен списъкът с 57-те светци. За сметка на това Христаки Павлович е предпочел етногенетичната версия на йеросхимонах Спиридон, според която българите получават Македония пряко от самия Александър Велики, който им дава и „писмо“ (нещо като нотариален акт – А.К.), в което пише, че българите са „Народ славний и непобедимий!“ Така модернизиран, „Царственикът“ се използва като учебник в училищата и в продължение на две десетилетия играе централна роля във формирането на българската националната идентичност.

В общи линии историците пишат така, както говорят някои извори и някои техни интерпретатори. В тази връзка Иван Илчев отбелязва с известна горчивина:

„Дълги столетия те (българите – А. К.) бяха отрязани от общото европейско развитие с висока стена, оградила от новите веяния територията на Османската империя, и бяха на практика неизвестни, освен на малка група специалисти. И когато през последното столетие български учени търсеха историческия спомен за българите в Западна Европа след ХIV в., нито едно значимо свидетелство не се отнасяше за друго, освен за бойните им умения. При цялото ни уважение към т. нар. „бойно изкуство“, разликата между него и останалите по-либерални изкуства е твърде значима…“ [137]

През 19 в. последователите на Паисий, вече в по-различен контекст, раздвояват, но без да разцепват, „етническото ядро“ на нацията. В изследването си върху формирането на националната идентичност през Възраждането Десислава Лилова констатира: в тази епоха българите знаят, че имат „два вида предтечи – едните са славяни, а другите са дошли от Волга“. Най-напред Юрий Венелин лансира идеята, че българите били хуни, но по-късно станали славяни. Откъдето пък следва, че Атила всъщност е славянин, макар да се наричал хун. Достатъчно известен е спорът за хунския произход на българите, воден от Гаврил Кръстевич и Марин Дринов. Но Лилова добавя нови факти по тази тема. По същото време, в печата и в учебниците по литература се публикуват биографични портрети на Атила. А особено интересно е, че по този въпрос редом до консерватора Кръстевич застават Ботев и Каравелов. Превръщането на Атила в репрезентативен образ на българите според Лилова е подчинено на сложна логика. Този образ удовлетворява нуждата от еднозначност на идентичността и еднаквост в характеристиките на първооснователите. „И най-сетне – добавя Лилова – хунският етногенезис се вписва добре в представата за прародината край Волга, осигурявайки оттам един страшен, но велик „баща“, под чиито стъпки Европа е треперила“[138].

Все още българите живеят в епохата, която по-късно се конструира като „Златен век“ в българската история, епоха на единен възрожденски дух и националноосвободителни борби. Все още не е настъпило фило-фобското разцепване на недооформеното национално политическо тяло. Все още Иван Вазов не е направил поправките в „Шуми Марица“, с които е заличено символичното за славянската солидарност име на ген. Черняев – „за да имаме пред света колко-годе приличен и по съдържанието си марш“, както пише на 4.12.1912 г. в. „Мир“, орган на русофилско-англофилската Народна партия. И още не е настъпил периодът между двете световни войни, когато конструкторите на „българизма“ ще приписват на „резигниращата славянщина“ (Пенчо Славейков) духовна аморфност и политическа пасивност, негативно усилвайки характеристиката на славяните в историко-философското мислене на ранните славянофили. (Бъдещето, според Алексей Хомяков принадлежи не на германеца, аристократ и завоевател, а на славянина, труженик и разночинец.)

Учебниците от следосвобожденската епоха не изоставят образа на българите като страшни войскоубийци, а го възпроизвеждат по един или друг начин, вариативно. В книга със заглавие „Кратки разкази из българската история от най-старо време до днес“, използвана като учебник за трети и четвърти клас, С. Бобчев описва срещата между Симеон и Роман Лакапин така: „Роман го поздрави смирено и подкачил да му се моли, като обещал Симеону имане колкото си ще, само да не превзема Цариград. Цар Симеон се смилил над Романовите молби, та свързал с него мир“. В най-общ план съдържанието и дидактическите акценти в тези учебници Мария Радева обобщава така:

„Днес не можем да бъдем съдници на нашите предшественици за това, че е било възможно и агресивно политическо мислене или проява на агресивно политическо поведение. Във всеки случай, утвърждавайки „другостта“, те не я отъждествяват с „чуждостта“ – образът на съседите в учебниците по българската история не е образ на „врагове“ В същото време очевидно формирането на съзнанието за широките етнокултурни граници на българщината не е могло да не бъде свързано с обществени нагласи, стимулиращи активна външна политика“[139].

Обръщам внимание не толкова върху „широките граници“ – т. нар. „доктрина Гарашанин“ е много по-широка в този смисъл – а на понятието „етнокултурни“. Казаното е точно, но се налага да поясним в какъв смисъл го разбираме тук. Същностни характеристики на едно от двете „етнически ядра“ на нацията, предадени и пренесени по културен път през времето с изключителния принос на православния монах Паисий, сега се приписват на българската народност, която след петвековен бездържавен живот, слабо развита икономически и с народническа културна формация, водена от още незряла и поради това – неспособна да се самоконтролира политическа класа, иска да играе водеща роля на Балканите, опирайки се на своите воински „добродетели“. По това време (края на ХIХ – началото на ХХ в.) нараства българското самочувствие, армията усилено се въоръжава. Този път наистина „въздухът трепери“. Хората усещат, че идва часът, когато историческата енергия на българите, трупана през вековете, ще избухне с пълна сила в една „свещена“ война с турците. Пенчо Славейков и Яворов също очакват тази война – първият вярва, че тя ще направи „да бъдат Балканите български“; вторият също мисли, че между другите балкански държави само България може – за сметка на Турция – да бъде „желаната сила, налагаща своята воля“. („Анкета по македонския и балканския въпроси“, сп. „Съвременна мисъл“, кн. 9, 1910 г.) В навечерието на войната бойният дух достига връхната си точка: българската армия е „като скала убедена, че богът на войната говори на български“, пише Рихард фон Мах в една от своите кореспонденции за в. „Кьолнише Цайтунг“[140]

ТРИУМФ И ТРАГЕДИЯ

В крайна сметка българите излизат от тази война победени. Победени са не от своите съюзници, а от реалността. Нея можеш да познаваш донякъде, ако искаш; или да не познаваш, ако не ти стига морална воля и интелектуална добросъвестност. Какво може и би трябвало да се знае? Това, че в Първата балканска война българите се бият срещу петвековния си иноверен поробител, а това е изключително силен мотив; че и преди, когато са воювали срещу сърбите, накърненото им морално чувство ги е мотивирало да надминат себе си в битките, а не тяхното „вродено“ от природата или дарено им от „боговете“ превъзходство във войната. Илюстрация на това твърдение е лаконичният, но красноречив разказ на Симеон Радев за битката при Нишков връх. Не мога да не го цитирам.

„Напорът на българите се устреми към Нишков връх, гдето сърбите бяха укрепили позициите си с каменни гърдобрани. Въпреки ужасната стрелба, с която бяха посрещнати, българите се втурнаха надолу и сетне с обичайните вече викове почнаха да се катерят по височините. Ротата на поручик Георгиев се изкачи най-напред, като се доближи на 60-70 крачки от върха. Един цял батальон тръгна обаче срещу нея и тя бе принудена да отстъпи. В това време Паков, който се бе изкачил по урвите откъм дясно, удари сръбския батальон в тил. Сега се почна една бясна схватка, най-ужасната през тази война. За пръв път сърби и българи се срещнаха гърди с гърди. Те се биеха с щикове, револвери, ножове. Когато оръжието им падаше от ръцете, те се спускаха с юмруци един срещу друг и се улавяха гуша за гуша. Настъпи страшен момент. В падающата нощ не се чуваха никакви вистрели, а само глухи викове, бързи и веднага задушувани. Това не бе война, а нещо като саморазправа на лични врагове, жадни за кръв и възмездие…“

Малко по-нататък авторът добавя: „Европейските кореспонденти описват с ужас арената на тая памятна борба…“[141] А ние добавяме, че европейските кореспонденти са наблюдавали битките „отвън“; без да виждат чувството, означено с думата „възмездие“. В момента на самата битка те не си спомнят и за формалната причина за войната – европейският принцип за „равновесие на силите“, въведен още при сключването на Утрехтския мир от лорд Болингбрук и действал до началото на Първата световна война. Именно на този принцип се позовава крал Милан Обренович, за да обяви войната, която, както е известно, не предизвиква особен ентусиазъм у сръбския народ.

Спомените на участници в Балканските войни потвърждават тезата за подценяване на културно-нравствения елемент от страна на „националновъзпитания елит“. Ген. Сава Савов твърди, че една от главните „интимни“ причина за първата национална катастрофа била неохотата на войниците да се бият срещу бившите си съюзници. Но „отгоре“ не знаели – или не искали да знаят това. А командващият Първа армия ген. Васил Кутинчев дори е отстранен от длъжност, защото заявил, че една армия не може да има „две души“, та след като е изкарала успешно една война, да се хвърли в друга, различна от първата. Бунтовете в отделни войскови части потвърждават наблюденията на тези български генерали, а събитията опровергават генералите, политическата върхушка и националните агитатори, които мислят по „хунски“. Първата световна война е триумфът и трагедията на това мислене.

Според доклада, който Йордан Иванов представя пред Карнегиевия институт за международен мир относно преподаването на история в училищата, след Втората балканска война негативните обществени настроения проникват в учебникарската книжнина, желанието за възмездие („отплата“) е демонстрирано открито. Разкази, стихотворения и песни характеризират бившите съюзници като „безсрамни“, „презрени“, „недостойни“. Но след Първата световна война общият тон на историческото повествование и представите за бившите врагове вече са по-балансирани, „укротени“ от горчивия опит. Много по-малък е броят на текстовете, вдъхновени от ненавист към съседните народи. Жестокостите на войната, жертвите и страданията, причинени от нея, „смекчиха коравата българска душа – пише Йордан Иванов – и ние виждаме появяването на една литература, в която се говори за братството на народите и страданията на човечеството“[142].

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (4)

- 01-09-2010|Златко

Не познавам ни най-малко българската историческа наука, а още по-малко онази от последните години, но при всички случаи се чувствам безкрайно щастлив (че и горд) от факта, че публикувам този текст сега и тук, в това издание. Сигурен съм, че има достатъчно други модерни, либерални, просветени текстове, освещаващи един или друг аспект на национал(истическата) ни митология. За мен обаче този е първият – и безспорно най-важният. Не знам колко души тук ще намерят сили да прочетат един текст от около 30 страници (в двете си части). За мен, във всеки случай, четенето му се превърна в огромно – и много, много рядко – удоволствие. Приятно е, не ще и дума, човек да се почувства сред себеподобни, колкото и подлъгващо да е това усещане – както не на последно място ни показва и този текст.

Впрочем – заповядайте, и наздраве! За повече хора, повече текстове и повече енергии, които да размърдват по-дълбочките пластове на нашенското съзнание! Повече от това самият аз дори не смея да си пожелая.

- 04-09-2010|В. Б.

Поздравления за Александър Кертин! Както винаги блестящо оригинален и задълбочен, разбира се. Статия, която трябва да бъде прочетена.

- 09-09-2010|Красимира Йончева

В духа на самопознанието и поливариантия поглед към собственото ни минало може би за автора ще е интересно да се запознае и с монографията на Флорин Курта „Създаването на славяните“, както и с великолепното изследване на Веселина Вачкова „Белите полета в българската историческа памет“. Последното определено има приносен характер в световната медиевистика и показва, че „четенето на източниците“ също е въпрос на духовно прозрение, което не се отдава на всеки.

Успех и сили на автора!

- 27-08-2012|Гост

1. „ А командващият Първа армия ген. Васил Кутинчев дори е отстранен от длъжност, защото заявил, че една армия не може да има „две души“, та след като е изкарала успешно една война, да се хвърли в друга, различна от първата“ – абсолютно невярно твърдение. Генерал Кутинчев остава командващ на 1-а армия до момента на нейното разформироване в началото на юли 1913 и впоследствие поема командването на важната Втора армия в последните дни на войната -по време на Кресненската операция. И изиграва немалка роля за спирането на гръцкото настъпление при Горна Джумая и Разлог.

2. България в тази война е победена от коалицията на своите съседи, не от „морални причини“. Реално в самото начало на конфликта и България, и нейната армия са поставени в ситуация, при която няма как да победят. Българската армия е почти три пъти по-слаба от обединените сили на Румъния, Османската империя, Сърбия, Гърция и Черна гора. България чисто дипломатически е поставена в пълна изолация.

3. Войнишките бунтове в армия са преди, а не по време на войната. При това избухват като по правило в новосформирани части (Отделната бригада), или в такива, който не са водили наистина интензивни бойни действия и не са понасяли сериозни загуби във войната с турците – 9-а дивизия (взела участие само частично ва атаката на Чаталджа), 22-ри пехотен полк (дал в цялата война с турците 45 убити и 200 ранени) и т.н. В тези части бунтовете са предзвикани изцяло от тесни социалисти и с чисто политически цели- факт, отдавна доказан и от самата социалистическа военноисторическа наука през 1944-1989. В другите части недоволството е краткотрайно и спорадично, предизвикано от грубото отношение на офицери и подофицери, продължителни преходи в 35 градусовата жега, лошо снабдяване и съвсем естествената умора от войната. Важно е да се отбележи, че последния бунт в армията – в 36 пехотен полк утихва на 9 юни – седмица преди началото на военните действия.

4. През самата война частите, вкл. и тези, който преди нея са се бунтували се сражават като цяло с доста висок дух. Единственото изключение е бунта в 4-ти пехотен полк при Бойчиновци. Но 22-ри пехотен полк например изиграва решаваща роля в успеха на отбранителните боеве при Калиманци. Българските военни поражения в тази война (Кукуш, Лахна,Калиново- Дойран,Кременските ханове, Кочани,Брегалница) се дължат на чисто военностратегически причини – погрешен план за развръщане, поставил Втората армия срещу почти три пъти по-многоброен противник-цялата гръцка въоръжена сила, недостатъчно планинска артилерия в 4-а армия на Брегалница, грешки от тактическо и оперативно ниво при командването на отделните армии и т.н. Но самото поражение на България в тази война, включително и военното, е било неизбежно при създалите се обстоятелства към 16 юни 1913. И няма нищо общо с „морални категории“...

Хубаво е да се критикуват глупостите на Божидар Димитров. Но още по-хубаво е да се познава фактологията. От залитане от едната в другата крайност и говорене наизуст българската историческа наука надали ще спечели нещо...

Мечът на Марс – Част 2

Автор: Александър Кертин

РЕИНТЕРПРЕТАЦИИ НА ВОЕННИЯ МИТ В „ЕПОХАТА НА КРАЙНОСТИТЕ“

Но политическата конюнктура се изменя твърде бързо. В Италия Мусолини установява еднопартийна диктатура. Германската националсоциалистическа партия печели изборите и получава от Райхстага извънредни пълномощия. В СССР тоталитарният вожд вече е смачкал главните си опоненти. Европа навлиза в „епохата на крайностите“ според израза на Е. Хобсбом. И някак логично се появяват промени в някои български учебници. В учебник по „Обща и българска история за трети клас на прогимназиите“ от 1932 г. Иван и Вана Кепови пишат за Междусъюзническата война: „Обиколена по тоя начин с врагове от всички страни, България била принудена да спре военните действия…“; но шест години по-късно (в изданието от 1938 г.) е прибавено следното: „Това ограбване на България станало със съгласие на всички европейски велики държави. Нито една от тях не дигнала глас да защити България…“[143] През 1943 г. в учебник на Н. Шейтанов и Б. Божиков се казва: „Тъй България била ограбена и лишена от придобивките, които извоювала с толкова усилия и скъпи жертви. Българската войска, огорчена, но непобедена, свила бойните знамена за по-добри дни.“ (пак там) В този момент „по-добрите дни“ са се настанили като че ли за вечни времена. Българският държавен елит, обединен около монарха, има съюзник в лицето на големи държави с мощни армии. Децата в българските училища пеят:

„Рим, Берлин и Токио, верни във борбата,

скоро ще наложат нов ред на земята…

Българийо, Българийо, щастлива си сега.

В ръцете ти, в ръцете ти, са всичките блага.“

И пак характеристики на конкретна родово-племенна общност, обвързани с неповторимия контекст на отдалечени исторически епохи се влагат енергично в проекта за „истинската“ българска нация – логично е правнуците на Атила да всяват „паника в Америка“, както твърди една тогавашна песен. Това се прави от някои „меродавни“ кръгове и публични институции; чрез учебници и различни публикации в списания и вестници; с амбициозни националноидеологически трудове (като тези на Т. Панов, Я. Янев, Д. Съсълов, Н. Станишев и др.), чрез различни военни и граждански ритуали, някои от които са запечатани на филмова лента.

Наистина, по същото време Найден Шейтанов прави опит за културен синтез, като съчетава културно-исторически символи от всички епохи в един цялостен и, според него, непротиворечив „български светоглед“.[144] Следващият по-долу текст дава представа за мисловните операции на самия синтез, осъществяван с думите „български“ и „народни“ като основни синтезни средства:

„Симеон зае духа на времето от Византия, ала го съчета с български държавно-народни начала. Богомил се повлия от Изтока, но създаде чисто наша верова и социалнополитична система. Ботьов се вдъхнови от социализма на времето си, ала спои тоя дух с народните ни завети и пожертвува живота си за България. Раковски зае идеи от Европа, от Гарибалди напр., от съседите ни, ала ги свърза с народната ни митология и създаде системата на чисто наш светоглед“[145].

Този синтез остава политически нефункционален, няма и време да се развива като културен проект. Доколкото все пак е имал някакъв краткотраен ефект, то е чрез връзката му с учебника от 1943 г., който изтъква „факта“, че българската армия, останала непобедена, свила знамената за по-добри дни. И доколкото е възприеман като идеология на държавната младежка организация „Бранник“. През 1941 г. Н. Шейтанов издава в съавторство с Н. Памукчиев книга със заглавие „Великобългарска младеж“ с предговор на министър-председателя Б. Филов. Книгата включва целия закон за организиране на българската младеж от 29.ХII.1940 г., с който се създава новата организация „Бранник“. В нея най-съществените начала на националния светоглед се определят така: 1. Основа на великобългаризма е земелюбието. 2. Народолюбието е национална основа на великобългаризма. 3.Държаволюбието е творческа основа на великобългаризма. 4. Войнолюбието е хайдушка добродетел на великобългаризма. 5. Културолюбието е вълшебна струна на великобългаризма.

От всички тези пет „начала“ войнолюбието, макар и определено тук като „хайдушка“ добродетел, както видяхме, е исторически най-старото. Независимо от културния синтез на Шейтанов, то е свързано с „хунския“ културно-идентификационен проект, който става политически функционален през 40-те години. Един от неговите защитници е Т. Панов, за когото нацията е биологическа категория. У съвременните българи според него „тече кръвта на техните първи азиатски прародители – хуните, с твърде незначителен принос от славянска кръв“. До него непосредствено трябва да поставим Янко Янев. В доста по-богатата му, оплодена от немско-романтически визии и изразност стилистика, намира място фундаменталния символ на българското – мечът. Той придава необходимата яснота на неговата понякога мъглява философско-публицистична проза и отчетливост на основната му философско-политическа концепция, която всъщност принадлежи на Ницше – нашият философ повтаря след него, че „религията на меча“ трябва да отхвърли „религията на кръста“ като отслабващо, демобилизиращо инстинктивно-животинско начало. В „Героичният човек“ Я. Янев развива идеята за „вожда“, който „изхожда и ще изхожда винаги от бездната“; който „има връзка с небето“ ; и се ползва с „доброволното подчинение“ на своите следовници, обзети от „чувство на безусловна зависимост“. Съвсем справедливо в рецензия за книгата Д. П. Иванчев първо обръща внимание на „смешението на философски езици“ в мисленето на Янев и след това отбелязва, че текстът „иска да бъде и апология на новото националсоциалистическо течение в политиката“[146]. В ядрото на т. нар. „българизъм“ – понятие, което Раковски употребява пръв в контекста на движението за независима църква (в статията „Българските искания се основават на стари права“) – сега се вписват символът на меча и образът на варварина. Дали ще казваме, заедно с вулгарномаркистката историография, че това е „фашизъм“, или ще настояваме, че е „десен проект“. (Ив. Еленков – „Родно и дясно“, С., 1998) е второстепенен въпрос. Защото както „фашизъм“ и „националсоциализъм“ са понятия, „принадлежащи на небългарски културни контексти“ (тук Еленков е прав, така мислят и „звенарите“ през 30-те години), така и терминът „десен проект“ е произведен в небългарска научно-интерпретативна традиция; а самият термин „дясно“ възниква като знак за теократичния възглед за света и властта, чиито носители във френското Учредително събрание са аристокрацията и католическото духовенство. (Би могло да се твърди дори, че в някои случаи „ляво“ и „дясно“ са евфемизми. Въобще ние живеем в „евфемистична“ епоха, в която се измислят нови думи и начини на означаване, в много случаи за да се властва по начин, който не е достатъчно опознат. Казват ни, например, че еди-кой си бил „прострелян“; и добавят, че „вероятно става дума за бизнес-интереси“. Вече почти няма убийци; има само убити по причина на „бизнес-интереси“. Убийството е „бизнес“, и лека-полека свикваме да говорим с езика на мафията. А „бизнесът“ е най-похвалната човешка дейност, знак за цивилизовано състояние на обществото, за разлика от „труда“ – понятие, идеологически натоварено през епохата на класовите борби.)

„Дясно“ в политическия контекст на България непосредствено преди войната означава „радикално-националистическо“; дори да е било умерено преди това, по време на самата война то еволюира, радикализира се. Неговата радикалност е зададена от начина, по който исторически се произвежда националната идентичност – с „национализирането“ на религията и „одържавяването“ на църквата на първо място. Превръщането на християнството в политическа религия вече е напълно завършено, както показва следната символна конструкция, (текстът е посветен на народните будители):

„Народните будители са по-велики от гениите световни. Гениите пленяваха умове, принудиха не е едно съзнание към вглъбен размисъл, но те не заплениха ни една воля, те не възродиха ни един народ… Но само историйцата на отца Паисия възкреси цял народ… Това, което сме, дължим го на народните будители. Това, което ще бъдем, зависи от верността ни на народните будители. Не са нужни нови идеали. Необходима е само нова изява, все по-вглъбено и все по всестранно оделотворяване на идеите и идеалите на народните будители… Любовта към родината у всеки българин трябва да става все по-беззаветна, просветата на ума – все по-заглъбена, волята – все по годна за чист подвиг. Сърцето да се къпе все по-дейно в стихията на родната православна църква. Това е волята на Бога.“ [147]

Обръщал съм вниманието на тези, които говорят за християнски традиции в близкото ни минало върху израза „родната православна църква“, подчертавам го и сега. Той означава възможност църква и държава да се мислят за аспекти на едно и също нещо. Това се вижда най-добре по времето на Втората световна война. В книгата си „Православието на война“ Светлозар Елдъров показва в детайли „резките“ промени, които настъпват в българската богословско-публицистична мисъл след присъединяването на България към Тристранния пакт. Редица църковни дейци провиждат в този акт „пръста на Провидението“. Германският народ бил призван да създаде нов световен ред, а следователно пътят с Германия е единствено правилният и спасителен път, който България трябва да следва. Дори софийският митрополит Стефан е завладян от еуфорията, предизвикана от „обединението“. „Навлизането на българските войски в Македония – пише Светлозар Елдъров – кара Видинския митрополит Неофит да търси аналогия между цар Александър II Освободител и Адолф Хитлер – и двамата били избрани от Провидението да възстановят правдата и справедливостта за българския народ. Така статията на наместник-председателя на Св. Синод, отпечатана в „Църковен вестник“ под заглавие „Да въздадем богу благодарност за неговата милост“, успява да осъществи идеала на байганьовата геополитика – България да върви хем с руснаците, хем с германците“[148].

Същественото в тази проблем е, че става дума не за религия, а за идеология в широкия смисъл на понятието. Следвайки Жорж Дюби, ще разбираме понятието „идеология“ като система от представи (образи, митове и понятия), които свързват миналото, настоящето и бъдещето на едно общество, представяйки го интегрирано в една цялостна картина на света. Тази „широка“ идеология е символен контекст и постоянен фон на „тесните“ партийнополитически идеологии. Ето един публицистичен фрагмент, в който „широкият“ идеологически фон е експлициран, вграден в текста:

„Българската история през царуването на Петра, на Самуила и наследниците му, Иван Александра и наследниците му е пълна с поуки. България тогава се е раздирала и разкъсвала от съдбоносни партизански борби, раздухвани от вътрешни и външни врагове, докато най-сетне обезумелите й водачи я тласнаха под две дълги и срамни робства… Крум спаси еднаж България от гибел поради нравствена развала. Днес ще има ли някой да я спаси от подобна разруха? Не ще ли вземем поне еднаж поука от миналото си? Няма ли да се засрамим от другите народи, че ние имаме вече трето българско царство?…“[149]

Как се обвързват „десните“ партийнополитическите идеологии с „широката“ българска идеология („българизма“), зависи от конкретната политическа ситуация. Обобщавайки основните тенденции в българското историческо образование от Освобождението до 1944 г. Мария Радева пише:

„В българската публичност има видима двойственост. От една страна, на ниво методика на обучението се обосновава и отстоява прагматичният и нетенденциозен, лишен от агресивни националистически внушения и стереотипи, стил на историческа образованост. От друга страна, под влияние на усилващите се периодично (по време на четирите войни и в историческата пропаганда) в обществото вълни на национализъм, тяхната интерференция в отделни учебни текстове не може да се отрече. Това се свързва с проявите на усилена идеологизация на училището през втората половина на 30-те години, която насърчава идеологическите протуберанси на общественото съзнание. Емоцията на национализма, вкл. със „скрити програми“, остава в общественото историческо съзнание, откъдето прониква, вероятно, и в обучението по история.“ [150]

Бих добавил, че тъкмо краят на 30-те и периодът на войната показват как социалният натиск и държавната принуда могат да смачкат умерения, либерално-националистически конструктивизъм на водещите историци-методисти. В една или друга степен у нас това се случва винаги. Комунистическата тоталитарна държава само доведе тези тенденции до завършеност. А днес може да срещнете немалко хора, които смятат, че в България трябва да бъдат въведени „крумовите закони“. Ще си позволя да цитирам фрагмент от конкурсно ученическо есе, в което тази идея е само по-отчетливо представена, отколкото в много други подобни есета, написани в щедро оценяваната и награждавана у нас „патриотична“ тоналност. „Доказано е, че при твърдо държавно управление сме живели най-щастливите си години, било под управлението на езическия хан Крум, или на християнските царе Симеон и Иван-Асен Втори… Защо да не обърнем внимание на Стефан Стамболов, който въпреки тираничното си управление превръща София в „малката Виена“?

Както разбирате, това е идеология, за която жълтите павета са по-важни от човека-гражданин. Това е идеология, която обосновава и оправдава насилието на едни българи срещу други; онова насилие, извършвано от „националновъзпитания елит“, присвоил си привилегията да разпознава „истинските“ българи, а другите да наказва. Оттук идва особеното в модерната история на България – малцинствените етнически групи не са били преследвани така, както едни българи са преследвали и унищожавали други българи. Този факт се обуславя не толкова от прословутата ни толерантност, (която съществува, разбира се), колкото от насочеността на „прочистващите“ действия. Такава „политика“ провеждат „михайловистите“ след убийството на Т. Александров по време на т. нар. Горноджумайски събития през септември 1924 г. Преди да бъдат изпратени в „село Неврагово“, те са наречени „федералисти-болшевики“ и „комунистващи сандинисти“. Тоест, те са неистински българи. (А „истинските“ българи са произведени от „истинската българска история“, както неуморно повтаря и днес един пловдивски телевизионен журналист.) Същите „прочистващи“ действия провежда и т. нар. „ескадрон“ след атентата в църквата „Св. Неделя“, когато стотици предварително набелязани българи са избити или удушени с примки. Тези събития са аналогични на „кристалната нощ“ в хитлеристка Германия: едно престъпление, извършено от евреин в Париж, става повод за предварително подготвени – не само организационно, но и със съответната пропаганда – действия срещу евреите изобщо в цяла Германия. Идеологическите основания за „прочистването“ след 9 септември несъмнено имат значение, но мащабите на насилието се определят много повече от действителната история на ХХ в. и от „историята“, тоест, от начина на конструиране на миналото, който възпроизвежда определен политически манталитет. С монополизирането на властта от Комунистическата партия този манталитет придобива смазваща политическа тежест и се превръща в псевдоидеологически повсеместен терор срещу „народните врагове“. (Членовете на Комунистическата пария (БРП) през 1939 г. са само 8 хиляди, (в Чехословакия те са десет пъти повече), а през 1950 г . партията наброява вече 460 хиляди души. Нейният Пети конгрес отчита, че 52% от членовете й са неграмотни или имат четвъртокласно образование, а 30% са с прогимназиално образование – откъдето и да погледнеш, това е „истинския народ“. При толкова много неграмотни и полуграмотни за какъв марксизъм може да се говори? Не идеологическите мотиви, а политическият манталитет определя характера и действията на властта. Особено показателен за този политически манталитет е начинът, по който партията се разправя с марксиста-“народен враг“ Трайчо Костов.)

Днес, двадесет години след началото на демократичните промени интернет-форумите са пълни с нестихващо невротично изтласкване – прехвърляне на извършваното зло върху „другите“: от „фашистите“, върху „комунистите“ и от „комунистите“ – върху „фашистите“. Докога ще продължи това? Ще стигнем ли някога да необходимия за функционирането на гражданското общество фундаментален консенсус? Не бих могъл да кажа – до второто пришествие, когато става дума за народ, чиито отношения с християнството са били толкова проблематични.

ВАРВАРСКО-ВОЖДИСТКА ПОЛИТИЧЕСКА КУЛТУРА

„Българската“ идеология, която в последните две десетилетия се възражда, възпроизвежда българската патриархално-поданическа политическа култура.Това понятие на Г. Алмънд и С. Верба трябва да преведем на „великобългарски“ (Н. Шейтанов) като варварско-вождистка политическа култура. Следващият по-надолу текст по моя преценка е подходяща негова илюстрация и може да се приеме като представителен за политическия аспект на „десния проект“ от епохата на Втората световна война. Негов автор е един от най-блестящите и влиятелни представители на политическото „дясно“ Любомир Владикин.

„И по-рано политическият индивидуализъм е бил отричан… Но никога политическият индивидуализъм не е бил така стремително и планомерно атакуван, нито така основно и НАУЧНО НЕОПРОВЕРЖИМО (подч. от мен – А. К.) отречен, както в наше време, от новите учения за държава и общество – Националсоциализмът и Фашизмът. Тези две нови и младежко-могъщи учения подкрепиха своята спекулативна логика с логиката на действителния живот. Те бързо и основно преустроиха стария строй и, създавайки върху неговите развалини една ПО-ДОБРА ДЪРЖАВА (подч. от мен – А.К.), доказаха на дело своето превъзходство. Новата политическа философия бе бляскаво осъществена и въздействието на историческата действителност стана непреодолимо“[151].

Самият Л. Владикин дава своя „научен“ принос към разкриване лъжовността на либералната демокрация, като в същата статия обявява естественото право, неотнимаемите права, обществения договор и общата воля за „произволни, митично-метафизични“ постулати, „които нямат нищо общо с позитивната наука“.

Така „научно неопровержимо“ и с доказателства „на дело“ се обосновава насилието – насилие колкото държавноправно и физическо, толкова и символно-политическо. То започва още в автономното княжество: с дресировка във войската не Негово Величество, съпровождана със сурови физически наказания и символно подчиняване. В изследването си за ролята на училището и казармата за националното възпитание Наум Кайчев описва театрална постановка, в която България е представена като жена-вдовица в черни дрехи, очакваща своето спасение от българския войник[152]. Внедряването на такива и други подобни представи в съзнанието на българския войник означава не само неговото „национализиране“ – то може да се прави по различни начини – но и подготовка за използване на „легитимно“ насилие всеки път, когато поискат отгоре неговите „водачи“ или „национално възпитаният елит“. Така в края на Първата световна война се стига до погрома над въстаналите войници, извършен от специални юнкерски части под командването на Александър Протогеров. В същата ситуация, след провала на малоазийската военна кампания в Гърция са осъдени на смърт петима министри и двама генерали. В България „народните“ водачи, които са призовали към война, които са я подготвили с пропаганда и атентати, които са „спасявали България както намерят за добре“ (изявление на Т. Александров) наказват онези, които са потърсили сметка за погрешно направени оценки, струваща стотици хиляди човешки животи и втора национална катастрофа. Имайки „естественото“ право на това, те не биха могли да го практикуват по законите на държавата. По законите на държавата обаче, може да бъде вкаран в затвора за „държавна измяна“, по-точно, за участието си в т. нар. Деклозиерова афера Н. Генадиев. Преди това той е бил изпратен в Западна Европа, за да проучи възможните развития на световната война. Изводът, до който стига Генадиев е, че Антантата не може да загуби, защото разполага с по-големи икономически и човешки ресурси. И политиците от „либералната концентрация“ са могли да знаят, че войната вече не е толкова дрънкане на саби, колкото въпрос на икономически потенциал. Но на Радославовите либерали им прави много по-голямо впечатление военната мощ на германците. Те печелят битката при Дарданелите и Радославов решава, че ще победят и във войната – самият той признава това в спомените си. Такова признание прави и ген. М. Савов: „Моето око на военен виждаше Германия като победителка. Краят опроверга убеждението ми, но аз не мога да не призная моята тогавашна, макар и погрешна оценка“[153].

Вярата в „непобедимото германското оръжие“ натежава и при вземането на съдбоносното решение за присъединяване на България към Тристранния пакт. След англо-американския десант в Северна Африка един от многото политически наблюдатели изразява типичната за определени среди вяра, че той ще бъде безуспешен; достатъчно било „да се вникне малко по-внимателно в същината на работите в Африка, за да се разбере, че фантастичните планове, с които сега живеят страните от демократическия лагер, са практически невъзможни.“ Осъществяването на плановете, замислени от „някои разпалени американски и английски глави – продължава авторът – би могло да стане само ако… нападателите в Северна Африка не биха имали срещу себе си един жилав и изпитан противник, какъвто представляват германо-италианските сили. А тези сили тепърва сега ще имат възможност да проявят своите качества и бойни способности“[154]. Този фрагмент прави между другото видима и една конкретна политическа особеност на „дясната“ политическа култура – англофобията (стара традиция от времето на Берлинския конгрес) и американофобията (по-ново, актуално явление). Съчетани в едно, те се явяват в „десните“ публицистични текстове като „англоамериканския империализъм“, враг номер едно на малките народи, стремящи се към национално обединение.

По време на Втората световна война „варварско-вождистката“ политическа култура се доближава съвсем близо до своя идеален тип. Ще я дефинираме (по Г. Алмънд) като мрежа от субективни ориентации към политиката, в чиито чувствени, познавателни и оценъчни компоненти се установява неразбиране или особено отношение към универсалното като „чуждо“, поради което схващането за свобода се отъждествява с абсолютния суверенитет на етнически дефинираната нация и с постигането на „националния идеал“, олицетворяван от „народния вожд“. Ще илюстрирам тази дефиниция с текст на Л. Владикин. Описвайки впечатленията от едно посещение в Хърватската държава през 1943 г. той разказва на читателите следното:

„След тържеството Заповедникът на младежта проф. Оршанич, ни покани на кратък излет на хълма Слйеме, който се издига на хиляда метра височина, току над самия град. Към средата на обеда, терасата пред хижата се изпълни с младежи и девойки, които, пригласяни от любителски инструменти, почнаха да пеят усташки песни, една след друга, неуморно. Какъв беше този неочакван концерт? – Работници и работнички, организирани в националистичните редици, бяха узнали случайно, че техният главен Заповедник се намира в хижата. И дошли да му попеят, докато той се храни с гостите си! И не престанаха, докато той не излезе на терасата да им благодари и да им каже няколко думи.

След обеда, излязохме да се поразходим… Насреща се издигаше голям туристически и почивен дом, сега предназначен за болни или нуждающи се от почивка работници.

Щом познаха Заповедника си, работници и работнички се стекоха към него, без някой да ги повика, или да ги насочи. В скоро време се насъбра пъстра дружина от около стотина души. Без да заговорят на заповедника си, те почнаха да му пеят любимите усташки и народни песни. Заобиколиха го, гледайки го с искрена любов. За да ги отпрати деликатно, Оршанич им каза няколко думи и после поиска да види, как в стройна колона и с песни ще се отправят към поляната, за да продължат игрите си.“[155]

На друго място или в друго време професорът по общо държавно право Л. Владикин би бил първокласен интелектуалец от просвещенски тип. Но на това място и в това време той смята за свой „дълг“ да опише тази трогателна, идилична хармония между народ и вождове, между работниците, работничките и техния Заповедник. Дали е видял точно това е второстепенен въпрос, от значение е внушението, адресирано специално към читателите на сп. „Просвета“, а това са различни просветни работници, на първо място – българските учители, които възпитават българските деца. Това не е някакво случайно гостуване на проф. Владикин в публицистичното поле на сп. „Просвета“. Такава е политиката на Министерството на образованието. „През втората половина на 30-те години и през войната държавният апарат и особено министерството на образованието, което играе ролята на негов идеологически орган, мобилизират Възраждането и неговите дейци за свои цели и специално за утвърждаване на авторитарната власт и засилването на монархизма“ – пише Румен Даскалов в книгата си „Как се мисли Българското Възраждане“; и по-нататък цитира няколко речи на министъра проф. Борис Йоцов. В реч на деня на отец Паисий министърът казва: „В националния патос на Паисия Хилендарски блестят три политически идеи – за народа, за държавата и за историческата личност… Сред тия личности Паисий слага на челно място личността на царя. За него царската власт има висше проявление, тя е предопределена в историческото развитие на българския народ. Затова отечеството му може да бъде само царство, с наследствен владетел. Царският институт, църквата и духовният елит са най-главните опори на държавата. Обаче най-голяма сила й дава войнството – то е необходимо в дни на спокойствие и в дни на национална борба. Така чрез историята отец Паисий осветява бъдещето развитие на българския народ.“ (Р. Даскалов – „Как се мисли Българското Възраждане“, С. 2002 г.)

Разбира се, това е политика, на която е подчинен целия духовен елит. След „обединението“ през април 1941 г., по инициатива на министър-председателя Б.Филов, българските писатели изработват „позив“ към учителите и учениците в България, с който изразяват готовността си да работят за издигане „величавата духовна сграда на обединената Българска държава“. В него се твърди, че „никога славата на миналото не е озарявала с по-голям блясък възхода на нашия утрешен ден“, което пък изисква „сцепление“, „сплотеност на духовните сили“, за да бъдат опазени младите от „зловредни влияния“. „Наш повелителен дълг е“ – се казва в „позива“ към българските учители – „в този решителен час за бъдещето на България, да влеем в техните пламенни сърца най-светли родолюбиви чувства, бащински да разсеем колебанията от техните души, да ги изцерим от всяко съмнение, да ги научим да се вслушват в повелите на нашия народ, да вярват в неговите народни водачи, в неговата щастлива звезда“. „Позивът“ към учениците завършва с твърдението: „Единни, сплотени – вие лесно ще изградите делото на една нова, на една възродена България. Вам е отредено да я видите отново обединена, велика и могъща!“ В отговор на „позива“, ученици от различни училища в страната изпращат писма до своите „духовни водачи“, както са наречени те в едно от писмата. Списание „Училищен преглед“ публикува някои от тях през 1942 г. От писмото на ученичката Пенка Ст. Рачева е напечатан следния откъс:

„Нашата мечта, лелеяна от векове, се сбъдна, разкъсаха се робските вериги. Сега преди всичко България – тая майка, която ни роди – да й служим с цялото си сърце и душа, да се борим до последна капка кръв! И на вас, български просветители, пращам хиляди поздрави, изтръгнати от най-скъпия кът на сърцето ми. Нека Бог благослови велика България и славния трон на героичните наши царе, които са живели и ще живеят, дор българско сърце тупти. Да живее нашият прелюбим цар Борис III и нашата светла Родина.“

А това са редове от писмото на ученика Христо П. Ванков:

„Да живеем и мрем за България! Ето лозунга на всички младежи днес – лозунг, който никога не ще заглъхне. От вашите хубави разкази и стихове ние сме твърдо убедени, че няма нещо по-ценно и велико от това, да служиш на Родината, че няма нещо по-човечно от това – да живееш, работиш и умреш за преуспяването на народа си. Днес България се възродява, днес тя скъсва веригите на Ньой, благодарение на мъдро водената политика на многообичания от всички наш цар Негово Величество Борис III – обединителят на българите“[156].

Това са извадки от писма, писани от ученици от третите (седмите) класове на прогимназията „Княз Симеон Търновски“ от гр. Севлиево. Някои от тези ученици, по-неискрените, след 9.IХ.1944 г. просто са сменили обекта на своето „обожание“. Други, доживели до „промяната“ през 1989 г., вероятно са били в първите редици на възторженото множество, посрещнало „Негово Величество Симеон Втори“, доведен тук от своята „носталгия“ по рилските гори. Сигурно има и такива, които са заживели във вътрешна емиграция, съхранявайки териториално-политическия образ на „мечтата, лелеяна от векове“…

Насилието, което следва около и след 9.IХ.1944 г., също е „научно неопровержимо“, както добре знаем. Извършва се също в условията на трогателно единство между „народа“ и „вождовете“. Променил се е само геополитическия контекст, който позволява тотализиращите усилия, съществуващи и преди, да се увенчаят с успех; и мащабите на насилието да се разширят и усъвършенстват със „специалното“ участие на многобройна армия от тайни държавни служители, които неправилно наричаме „ченгета“ – дума с твърде широка употреба, включваща и някои филмови герои на Ален Делон. По този въпрос и във връзка с досиетата почти всичко е казано. Но не е отговорено на въпроса защо на „демократичните сили“, които се самоопределиха като „десни“ не им достигнаха силите да отворят навреме архива на тайните служби, въпреки че зад тях стоеше НАТО и ЕС. Изводът, който се налага в тази връзка е, че и „левите“, и „десните“ в България с подкрепа на „великото германско оръжие“ или на „непобедимата Червена армия“ могат да реализират максимално своето тоталитарно влечение; но когато трябва да се развива демократично гражданско общество и да се строи правова държава, собственият ни потенциал е недостатъчен, а помощта отвън – неефективна, понякога и с обратен ефект. (т. нар. „приватизация“ доведе до олигархизиране на властовата система, до една несистемна, „мека“ реставрация, което значи, че независимо от конструираната формално-демократична система реално властта е у онези, които бяха – и си остават – „по-равни“.)

Налага се, значи, да признаем, че тоталитарното насилие след 9. IХ.1944 г. има своята българска специфика, която произтича от условията и особеностите на производство на „националното“ в предишните епохи. Историческото съдържание на „националното“ се прелива като в система от скачени съдове, понякога се слива, смесва се на ментално ниво, без да се променя характерът на политическите действия. Ако решим с днешна дата да персонализираме това твърдение, можем да го видим в симбиозата между „десния“ Бойко Борисов, чийто дядо е убит от комунистите като „народен враг“, (както твърди самият той); и „левият“ Божидар Димитров, сътрудничил на държавните органи, по-начало специализирани в различни видове „борби“ срещу „народни врагове“. Основа на това всъщност политическо приятелство е не само умението на Божидар Димитров да се сближава с властта, каквато и да е тя. Върху това приятелство хвърля светлина фактът, че агентурните имена, които си е избрал известният национален идеолог са Кардам, Телериг и Тервел. Разбира се, не мисля, че всичко е предопределено. Но има нещо безспорно важно и то е, че след като горния факт стана известен, Божидар Димитров бързо се легитимира като министър в очите на българите с описваната тук политическа култура. Как иначе, след като новото министерство ще функционира като някогашната Екзархия, само че секуларизирана; значи, става дума за спасяване на „целокупното“ отечество в лицето на „външните“ българи. Нищо че българите, които живеят в собствената си държава не са гарантирали нито правата си, нито достойнството си, а още влачат „турското“ робство на своите родни мутри. Което и направи стотици хиляди българи „външни“ през последните години.

Въпреки новостта на идеологически акценти, спекулациите, които обобщават и оправдават политическите действия след 1944 г. са традиционни. Това е необходимостта да бъде „очистена“ нацията от онези, които искат да върнат „мрачното“ минало и да отклонят България от „правилния път“. Да бъде постигнато новото „сцепление“, новата „духовна сплотеност“, която включва и реконструкция на „етническото ядро“ на нацията. Тоталитарното насилие в България, характерът и широките му мащаби, са били възможни, защото българското „гражданско общество“, – тук терминът е изцяло условен – е лишено от исторически изграден имунитет, от вътрешни съпротивителни сили срещу насилието само по себе си, каквото и да е то. Този „имунитет“ се придобива в продължение на столетия и се предава от родители на деца в символни, тоест, културни форми. В съответствие със символния порядък функционира и система от принципи и институции, които възпират и ограничават, най-малкото – не стимулират склонността към насилие. А, както казва Антон Страшимиров, за съжаление случаят не е такъв у нас. Тук не се е развивало разбирането за несъвпадане на обществото-църква и държавата-власт, като в страните с католическа религиозно-политическа история. Не се е развивал и протестантският тип религиозно-политическо мислене, което отхвърля централистично-йерархичнния принцип на властта, и следователно отхвърля концентрирането на власт у „добрия цар“ и у „добрия“, (или „истинския“) народ. Защото „добрите“ и „истинските“ често прибягват до „възпитателно“ и „спасително“ за нацията насилие; и си присвояват „правото“ да проливат кръв, която „измива срама от челата“ и освещава „пътя“ към „светлото бъдеще“. (Достатъчно е да се прочетат няколко броя на в. „Работническо дело“ от решаващата 1946 г. Веднага се набива в очи пропагандната схема: срам от „черното и позорно“ минало, ярост по отношение на тези, които искат да „върнат“ страната „назад“ и възторг, породен от настъпващата „нова ера в нашата история“.) При народ с такава политическа култура безличният закон не намира достатъчна подкрепа; за да има някаква подкрепа, законът трябва да се възприема чрез личната воля на „народния“ водач. (Тази нагласа днес сигнализира за себе си в изречения от типа на: „Айде да видим сега Бойко ще ни оправи ли“.) Разбира се, днес културният климат и политическият ред в Европа и света са противоположни на такива тежнения. Остава обаче нерешен един сериозен проблем: как политическата енергия, която се акумулира по този начин, да бъде рационално контролирана и насочвана към добри цели. Затова е необходима и политическа система, адекватна на преобладаващата политическа култура, но с този проблем тук няма да се занимаваме повече.

Тази политическа култура може да се възпроизвежда днес по различни начини – и без заявени националноидеологически намерения, с претенцията за научност, бих казал, почти несъзнателно. В „История на България“, писана от колектив историци в началото на „прехода“ (1993 г.) проф. Иван Божилов започва частта, посветена на Средновековието с две заглавия. Първото е: „България 681-864: държава от „варварски“ тип, а второто: „Корените: българите“ . И под линия дава следното обяснение:

„На читателя вероятно ще направи впечатление, че тук и по-нататък употребявам понятието българи вместо наложилите се пра/първо/българи. Обяснението, което дължа, е следното: На всички е добре известно, че изворите предлагат едно-единствено име и то е българи…; добре е известно и още нещо – понятието пра/първо/българи има научен произход. То се появява непосредствено преди Втората световна война, но се налага категорично веднага след нея от марксистката историография с идеята, че така се разграничават българите от формиралата се по-късно българска народност. Подобен подход, освен че противоречи на нашите извори, е и ненаучен. Това, че името е винаги едно и също…, а съдържанието му до известна степен се променя, не е никакво основание за посегателство от съвременната наука. Крайно време е да възстановим историческата реалност и да отхвърлим една безспорна историческа несправедливост.“[157]

В тази кратка теоретична бележка са кодирани два лайтмотива на българската историческа наука – за историческата справедливост, която при всяка политическа промяна историците възстановяват (като най-често тъкмо тези, които са служили на „несправедливостта“ веднага след промяната стават първите справедливци); и второ, „научно“ е онова, което служи по-добре на нацията, а това го разбират най-добре историците, които се мислят за „втори ешелон“ на властта. За мен е по-ясно, когато Райнхард Козелек обяснява, че методите са интегрална част на опита, който включва и интелектуалната дейност, отнесена към опита като преживяна действителност; че „опит“ и „метод“ се съотнасят взаимно, така че „историята и познанието за историята, действителността и нейното съзнателно преработване винаги са във взаимна зависимост и в крайна сметка се обосновават взаимно, БЕЗ ОБАЧЕ ДА Е ВЪЗМОЖНО ЕДНОТО ИЗЦЯЛО ДА БЪДЕ ИЗВЕДЕНО ОТ ДРУГОТО“. (подч. от мен – А.К.) [158]

А това, че историкът „възстановява реалност“, и то историческа, е много сериозен въпрос. Да криеш разбирането си за условността на твоите реконструкции и да ги предлагаш като „реалност“ никак не е научно; нещо повече – това е проблем на науките, които се занимават със символните форми на властта. Една от тези форми, както говорихме вече, е реификацията. Тя е психическа дейност, която субстанциализира абстрактни построения, превръщайки ги в „реалност“ и заедно с това – в инструмент на властта. Реификация е да мислим държавата като „дом“ и „къща“, а нацията като „род“ и „семейството“, (като установяваме едни или други политико-конюнктурни „роднинства“); да разказваме за родината истории като за страдаща жена-вдовица (като малтретираме с чиста съвест „лошите“ й деца) и пр. Реификацията е „топлата връзка“, чрез която различни национални „спасители“ вливат съдържания от миналото в настоящето както им се благовиди. Аз ще се позова тук на Майкъл Хърцфелд, който изследва начините, по които държавата използва реификацията, за да постигне илюзията за стабилност на социалния ред.

„За да постигне поне илюзията за стабилност тя (държавата – А.К.) трябва да ангажира обикновените хора, а обикновените хора от всички времена и всички страни реифицират. Те също се позовават на фиксирани веднъж завинаги истории и откриват в официалната митология някои аспекти, които биха служили на техните частни цели. Не само жителите на постколониалните страни могат, както посочва Мбембе, „да постигнат компромиси с корумпирания контрол, който държавната власт се стреми да осъществява на всички равнища на всекидневието…и да потвърждават, че този контрол стои над всяко съмнение, но именно с цел да го манипулират и да го променят при първа възможност“[159].

Не може да има никакви съмнения, че това не се отнася само до класическите постколониални страни – сигурно няма друга страна в ЕС, чието настояще да е така системно насищано с исторически митове, които пораждат постоянна готовност за „борба“. Какво може да направи учителят днес, в условията на потискащо надмощие на медиите, на глобалната информационна мрежа, които позволяват на огромен брой хора да се занимават с реанимиране на исторически митове и ретроутопии?… Задавам този въпрос, защото има вероятност тези негативи, които приписваме на партиите и държавните институции, да са симптом на бавно, почти незабележимо разпадане на националното общество като следствие от национално инженерство, дестабилизиращо националната идентичност, упражнявано от хора звани и незвани, включително и от „историци“, произведени в комсомолски бюра и полицейски школи.

Днес, тук и сега, е видно и с просто око, че съществуват конфликтни точки между „духа на времето“ и „духа на нацията“. Тази втора част от настоящия текст заостря вниманието върху една такава точка. На пръв поглед България е формална демокрация с парламентарен режим. И е част от Европейския съюз. Нещо повече – при всеки повод ние твърдим, че „България винаги е била в Европа“. От „птичи поглед“ изглеждаме вече отворени, по-рационални и цивилизовани. Но в същото време животът ни е просмукан от мирновременен милитаристичен дух – овсекидневен, просташки, низък: убийства и побоища, включително на деца от техните родители и на родители от техните деца; война по пътищата (най-голям брой загинали в ЕС, според последните статистики.); полицейско, охранително и детско насилие; трудно контролируемо насилие в училищата; стотици момичета са принуждавани с бой да проституират и тези „бели робини“ са продавани от българи. Най-обичайното, което дори не прави впечатление у нас, са постоянните закани за физическа разправа. Даже веселието на този вечно „онеправдан“ народ е войнствено. Месец преди Нова година заехтяват канонади от разнокалибрени пиратки: щурат се невръстни български дечица из междублоковите пространства и гърмят ли, гърмят, а „тежката артилерия“ на бащите им стреля направо от панелните „крепости“. Някои бащи притежават истински крепости, построени в кичозен средновековен стил, но с какво стрелят оттам, даже полицията не знае. Пукотевичната „епопея“ стихва чак към средата на януари. Народът преживява отново и отново победните си войни от миналото! В есето „Психология на българина“ Константин Гълъбов пише: „Никъде в България хората не живеят тъй настръхнали един срещу друг, както в София“. И малко по-нататък прозорливо прогнозира: „И понеже европеизирането на нашата бедна страна ще продължава да бъде все тъй трудно, затова борбата на всеки против всеки, загрубяването на душите ще продължава още дълго“. Днес можем само да добавим, че тази „настръхналост“ вече има общоевропейски измерения. Най-добрата илюстрация на това твърдение бе свирепата словесна канонада, която наши сънародници изсипаха по адрес на Мартина Балева и Улф Брунбауер, автори на един обикновен, стандартен научен проект. Съвременни българи с университетски дипломи нарекоха двамата учени „башибозук с германски ботуш“, направиха обобщението, че „оскотели учени се продават на всеки“ и дори поискаха затвор за „гаври“ с историята. С това те показаха, че едно наблюдение на Антон Страшимиров върху публичното поведение на българите е все още валидно. „Правото на критикарството – свободата на словото, гласното мнение – у нашия народ е осветено от неписан закон. Разбира се, то не е осъзнато свободолюбие, а е по-скоро хлевоуста дързост… Така критикарството е основна черта на българската гражданственост. И кога повече, кога по-малко на лице в обществения живот у нас – на „мегданя“ – са ако не най-хлевоустите дърдорковци, то поне най-крайните такива по мисли и изрази. А това бие особено в очи, когато се размърдат големите градове и най-вече София“[160]. Няма какво повече да се добави. Освен, че инфантилния и смешен бабаитлък по отношение на Мартина Балева бе напълно ненужен. Защото проф. Иван Илчев вече бе направил необходимата коректна критика на въпросния проект. Предстоящата конференцията щеше да коригира тенденциозността на някои интерпретации според действащите в научната общност правила, а това отговаря на националния интерес много повече, отколкото истерията на „родолюбците“. Такава е, обаче, логиката на историческата „памет българска“, дирижирана от „флагмана“ на българската историческа наука Божидар Димитров! Такова е разбирането за „свобода“ и „национално достойнство“, произтичащо от тази „памет“. И по този начин винаги е било използвано то от властващите „бащи на Отечеството“, които си отглеждат и своите хлевоусти дърдорковци и доносници-манипулатори. За съжаление, животът ни продължава да се движи по неписани, културно-исторически въплътени в манталитет „правила“ зад „гърба“ на писаните закони и на гръмогласно декларирания „цивилизационен избор“, на неговите ценности и принципи. Предполагам, че освен синхронните външни културни въздействия (телевизия, кино, интернет, които буквално задръстват културното пространство с естетизирано насилие) свой дял имат и представите, които имаме за самите себе си, а оттук – желанието (или нежеланието) за самопознание, което би променило тези представи. Тъкмо от това зависи и образователното съдържание, което предлагаме в учебниците. Аз лично смятам, че след като сме дали възможност на младите българчета да се запознаят с лозунга на Раковски „Мечом са българите своя свобода изгубили, мечом пак трябва да добият“, трябва да я балансираме със следната мисъл на Любен Каравелов:

„И така, няма по-голямо добро на тоя свят от човеческото самопознаване, и от свободата, която е следствие на самопознаването, а така също няма по-голямо зло от невежеството и от робството, защото свободата опитомява човека и накарва го да бъде човек и да познава себе си, а робството убива в него и най-святото нещо, т.е. неговото човеческо достойнство“ [161]

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (1)

- 07-09-2010|Надежда Александрова

Историята като себепознание се пише трудно, но още по-трудно си пробива път през стената на политическите намерения и спекулации. Наистина „начинът на конструиране на миналото възпроизвежда определен политически манталитет“ и не може да има съмнение, че днес господства манталитета на политиците и историците,“произведени в комсомолски бюра и полицейски школи“.

Това е изключителен текст, който би трябвало да е водещ при писането на българските учебници по история /и не само на тях/.

Мисля доколко и дали този изключително нестандартно мислещ учител успява в нашите условия днес да образова и възпита подобно мислене у своите ученици.

Защото според мен това е един изстрадан текст.

Общество пред „цивилизационен избор“

Автор: Достена Лаверн

Макар и да изглежда научен и неутрален, дискурсът на think tanks за прехода е белязан от едно идеологическо противопоставяне, което често е представяно като „сблъсък между два свята“[162], напомнящ за теорията на С. Хънтингтън за „сблъсъка на цивилизациите“. Става дума за противопоставяне: между два географски, културни, политически и социални свята, между миналото и бъдещето, между комунистическата система и либералния капитализъм, между Изтока и Запада, между традицията и модерността, между държавата и гражданското общество, между индивидуализма и колективизма, между отвореното общество и затвореното общество, и т.н., и т.н. Ето защо изборът на либералните think tanks от деветдесетте години да подкрепят партията на антикомунистическата опозиция, СДС, е представен не като политически и пристрастен избор, а като „цивилизационен избор“, като исторически императив, продиктуван от идеята за прогреса. Историята на България след 1989 г. е мислена и описвана като непрекъснато колебание, като „алтернатива между два политически и културни свята, между две философии за природата на човека и обществото“[163]: „сини“ (СДС) и „червени“ (БСП). Следователно think tanks поемат ролята на модернизатори и декомунизатори, „на агенти на Просвещението“ на прехода, на ангели-хранители на промяната, които активно се намесват „всеки път, когато българското общество рискува да се отклони от правия път“, когато „слабостта“ на правителството, на народа, на медиите и на интелектуалците заплашва „правилния цивилизационен избор“.

Интерпретацията на Минало/Бъдеще

Макар и 1989 г. да се счита от всички за начало на демократичните промени, противопоставянето между минало и бъдеще – времевата ос на прехода – функционира повече като симетрична опозиция между две състояния (два етапа) на обществото, като начална и крайна точка. Работната група на ЦСП „България в XXI в.“ определя началната точка като „общество, което е едновременно комунистическо (недемократично), традиционно (немодерно) и затворено (не отворено)“, а крайната точка като „демократично общество, основано на индивидуалната инициатива (некомунистическо, не основано на липсата на индивиди, разтворени в безсилна маса, която иска да бъде покровителствана), отворено общество (не затворено), в което индивидите поемат роли според целите и идеалите си за щастие в контекст на достъп до информацията, модерно общество, т.е. рационално и пазарно (не традиционно и основано на „топлите“ отношения в предмодерните групи)“[164].

В проведените от мен разговори „преди 1989 г.“ никога не беше описано като конкретна реалност, избягваше се да се говори за това или се говореше само от лична гледна точка (семейство, приятели и т.н.). Когато става сума за миналото като „комунистическо“, за него се говори като за идеологическо плашило, призрак, готов да изскочи във всеки един момент, за да преобърне „нормалния ход на историята“.

В един разговор директорът на ЦЛС И. Кръстев свързва появата на българските think tanks в средата на деветдесетте години с необходимостта, продиктувана от „тази ненормална ситуация, в която никой не си е на мястото“, в която „всичко можеше да се преобърне, ако не бяхме внимавали“[165].

Заплахата от завръщане на миналото служи за негативно дефиниране на демократичното бъдеще:

Ние трябваше да даваме насоката на реформите... [следва въпрос: какво означава да се дава насока на реформите?]. По този въпрос нямам никакво колебание. Това означава да превърнеш прехода в невъзвратим процес. Тук съм негативист: това означава да кажеш не на миналото, не на идеологическия комунизъм, не на обществото от миналото...[166]

Така според Д.К. (ЦЛС) преходът и реформите са заплашени от силите на миналото още веднага след 1989 г.[167]:

Посоката на реформите беше вече определена. Дори още преди 10 ноември. Тя беше обусловена от отношенията между САЩ и Русия [...]. Мисля че не искахме нищо да променим. Просто битуваше страхът, че ще има реакция против посоката.

Следователно за експертите на think tanks след първите демократични избори през 1990 г. преходът (мислен като идеална траектория) е заплашен от две важни събития: идването на власт на БСП през 1995 г. (което според тях води до икономическата и политическата криза от 1996 г.) и парламентарните избори през 2001 г., които помитат двете големи политически партии в полза на политическото движение на бившия цар Симеон II.

В дискурса за прехода на българските think tanks политическата и икономическата криза от 1996 г. се превръща в най-мощния символ на опасното завръщане на миналото. В един разговор директорът на think tank-а АКСЕС В. Р. твърди:

По време на правителството на Виденов единствената опозиция бяхме ние, гражданското общество, think tanks... СДС имаше нужда от нашата подкрепа, нямаше ресурси, за да мобилизира.

Множество други разговори – с директори на водещи НПО – представят think tanks като интелектуален и политически елит, който е помагал, а понякога и замествал политическия елит, за да спаси българската демокрация. Разказът, припомнящ създаването на think tank-а ЦИР през 1996 г. с финансовата и логистичната помощ на фондация „Отворено общество“ в София директно свързва създаването на този think tank с кризата от 1996 г. ЦИР играе ролята на правителство в сянка цел „България да бъде вкарана в правия път на икономическите реформи“: Александър Божков, директор на ЦИР, казва:

Нашият think tank е роден в точно определен момент. През 1996 г., когато нещата бяха тръгнали в погрешна посока, събрахме екип под егидата на Нов български университет – група за алтернативна икономическа политика. Направихме серия от workshop-ове, както днес е модерно да се казва..., за да работим в редица области: приватизация, реформи на здравно-осигурителната система... Аз бях във временното правителство след напускането на Виденов. Трябваше да изработим икономическа програма за правителството (служебното правителство на Стефан Софиянски). След идването на Костов на власт, всички икономисти, които не бяха назначени, се събраха в Центъра, запазил добри отношения със Сорос, който ни даде пари, един institutional grant, за да започнем работа. Институтът се превърна в център за изработване на икономическата политика на правителството. Не вземахме пари от правителството, но имахме многобройни чуждестранни донори, които искаха да подкрепят икономическите реформи: USAID, Световната банка, PHARE... Така направихме цялото законодателство за пенсиите, проекта за център за новите технологии... Сложихме край на колебанията спрямо политиката на бившите комунисти.

Но макар и „колебанията“, отнасящи се до налагането на модела на пазарната икономика, да са премахнати след идването на власт на Костов през 1997 г., заплахата от завръщането на миналото отново се появява през 2001 г. под формата на „първичен популизъм, който накара хората да вярват в чудото на бившия цар“[168].

През 2001-2002 г. общността на think tanks се мобилизира, като организира публични или неформални акции, за да се справи с това, което нейните експерти наричат „Свлачището“. Според директора на ЦСП това събитие отново поставя въпроса:

Дали българското общество има потенциала и ресурсите, за да се пречисти, за да се превърне в отворено общество с пазарна икономика, или пък балканският манталитет, чувството за некомфортност в настоящето, липсата на увереност и на енергия, отсъствието на организираност и на решителност могат (когато са мобилизирани от харизматични лидери) да саботират програмата за европеизация на страната?[169]

Вижда се, че за пореден път think tanks се чувстват въвлечени в мисия за контрол и възпитание на политическите лидери.

Ляво/дясно

Ако следваме предложените модели, забелязваме, че категориите, използвани за характеризирането на политическите актьори на прехода, нямат никакво позитивно съдържание, а приемат смисъла си само в отношението си със стария режим: скъсване, реформа или продължение. С други думи, политическата наука описва прехода само доколкото той е „разтотализиране“, ако мога да използвам този неологизъм, или декомунизация, в случая с Източна Европа.

Никола Гийо[170]

Според експертите на think tanks опозицията комунизъм/капитализъм, разположена на същата тази ос минало – бъдеще, се олицетворява от политическото противопоставяне ляво/дясно. До 2001-2002 г. доминиращата теза в тези среди е, че „не съществува ляв преход[171]„.

Проф. Георги Фотев, социолог и експерт в много проекти и дебати на българските think tanks, резюмира аргументацията, която върви заедно с тази визия за прехода:

Преходът може да бъде само десен, защото става въпрос за приватизация на национализираната собственост, защото става въпрос за слагане на край на централизираното управление на икономиката и за пренасочване към пазарните механизми; партията-държава отстъпва мястото си на демократичната правова държава, а гражданското общество се счита за субстанцията и за главната движеща сила на обществото; радикалните реформи засягат всички сфери на живота и на обществото.[172]

Така БСП става символ на опасна утопия:

Те карат избирателите да вярват, че съществува алтернатива на либералния преход към пазарна икономика.[173]

Всяка социална политика, която поставя под въпрос шоковата терапия, е отхвърлена като нереалистична и безотговорна в условията на прехода. Обещанията на БСП да изработи социален модел за реформи са обвинени в иреалистичен популизъм, в един вид егоизъм, който отказва да плати цената на демокрацията:

Хората не искат да разберат, че демокрацията изисква жертви. Всичко, което ние се стремим да правим, е да им обясняваме, че грешат, когато чакат БСП и държавата да им раздават хляб и да им разрешават проблемите [...]. Този етап вече е отминал, трябва да се вземем в ръце, трябва да вярваме в себе си, а не във всемогъщата държава[174].

Бившата комунистическа партия е считана за отговорна за закъсненията на реформите в сравнение с другите страни от бившия съветски блок, „които не са се поколебали да направят ясен цивилизационен избор и не са се впуснали в полуреформи, поукрасени със социален елемент“[175]. Несъвместимостта между реформите и социалната политика всъщност често е аргументирана с липсата на примери и теории, които да могат да докажат обратното. Социалното ще бъде „черешката на тортата“ на прехода, след като всичко останало си отиде по местата според предписанията. В дискусията с политици и експерти на think tanks на страниците на списание „Разум“ Р. Коларова отбелязва:

Връщам се на въпроса за левия и за десния преход, за да изясня един важен аспект, оценявайки класическата парадигма за прехода на ОДонъл, Шмитър и Уайтхед. Според тази теория политическият преход се осъществява на три етапа: либерализация, демократизация и едва след това „социализация“... Следователно има последователни стъпки, които всеки преход трябва да измине една след друга.

Следователно БСП – която според експертите „не е реформаторска партия за разлика от някои бивши комунистически партии в Източна Европа“[176] – няма политическа легитимност в процеса на прехода. Декомунизацията на обществото трябва да премине през непрекъснато противопоставяне на нейната политика. Но тази ситуация не е специфична само за България. Говорейки за демократичните преходи в Източна Европа, Никола Гийо отбелязва, че теорията на прехода – свеждайки всяка политическа промяна до прехода от тоталитаризма към демокрацията и приписвайки му предварително институционално съдържание – отхвърля всички партии, които не се вписват в либералната утопия. Така тя се превръща в „инструмент за теоретична декомунизация (внасяне на либерален и дори ултралиберален модел), както и за практическа декомунизация (прилагане на процедурите на лустрацията, чистки, забрани...)“[177].

Така БСП се превръща в символ на миналото, а също и на невъзможното ляво бъдеще. Обществото „трябва да се научи на прагматизъм, да избира между възможните неща и да спре да мечтае“, твърди в един разговор експертът от ЦЛС Г. Ганев.

Опитите на БСП да говори за специфичен национален модел на прехода са окачествени като демагогия и национализъм. Понятията патриотичен капитализъм, национално отговорен капитал, вкарани в употреба от бившия председател на БСП Александър Лилов през 1995 г. (в-к „Стандарт“, 15 август 1995 г.), са остро критикувани от директора на ЦСП, който изобличава опитите на социалистите да обвинят международните организации, МВФ и Световната банка. Той цитира с възмущение Стефан Продев, главен редактор на социалистическия всекидневник („Дума“, 29 май 1996 г.):

Играта на международните финансови институции с България не е само от икономическо естество, а преследва политически цели. Техните заеми имат конкретни задачи в политическата и социалната сфера. Големите изборни успехи на БСП трябва да бъдат анулирани чрез огромен финансов натиск... скършване на националната воля за успех... някъде там на Запад [това правителство] вече е осъдено да си ходи.[178]

Според експерта Е. Дайнов политиката на социалистическото правителство, предназначена да стимулира „конструктивния капитал“, а не „обирджиите на нацията“, прикрива поддръжката й на мафиотските групи[179] и на приятелските кръгове на лидерите на партията, както и опита да се възвърне моделът на държавното управленство. В множество разговори (с водещите експерти) имплицитно или експлицитно се споменават мафиотските аспекти на икономическата политика на социалистическото правителство на Жан Виденов. Според тях БСП олицетворява идеята за мафиотската държава, която отказва да се подчини на изискванията на международните институции и претендира, че адаптира институциите на демокрацията спрямо специфичните очаквания на „душата на българския народ“.

Този тип опити отклоняват дебата, отнасящ се до внасянето на политическите механизми и на институциите за вземане на решения и отварят възможности за поемане по „руския“ или по „сръбския“ път – т.е. изграждането на социален модел според идеята за уникалния характер на всеки народ[180].

Така think tanks за пореден път са на страната на международните институции (МВФ, НАТО и т.н.), за да защитават парадигмата за прехода като декомунизация. Техният медиен и политически принос за падането на социалистическото правителство през 1996 г. допринася за „победата на капиталистическото бъдеще над комунистическото минало“:

През 1996 г. също е приключен доста дълъг цикъл на колебания. Той може сравнително лесно да бъде проследен в колебанията на тема „за“ и „против“ капитализма в икономическите отношения, както и по свързаната с нея тема за „лявост“ (държавна собственост и управление на икономиката, казано най-просто) и „дясност“ (частна собственост и частно управление на икономиката):

...гигантският сблъсък между сините и червените, между ляво и дясно, между про- и анти- западни позиции – е наистина трайно завършил с победа на синята опозиция.[181]

Близо 15 години след банковата криза от 1996 г., сегашната икономическа криза ясно разкрива манипулативните и спекулативни стратегии на мощни финансови играчи като Джордж Сорос, Мерил Линч и др. В България обаче никой се още не поставя под съмнение мита за втората победа на демокрацията през 1996-1997 г., когато страната най-вероятно попада под финансовите удари на западните вложители като Сорос, които целят да провокират политическа криза, така че да осигурят приемането на валутния борд при неизгодни за държавата условия. Надявам се, че в най-скоро време този период ще бъде изследван и обсъден от историците на съвремието.

Изток/Запад

Там, на отсрещния бряг, се намира демокрацията на другите...

Г. Фотев[182]

Да избираш между минало и бъдеще, между комунизъм и капитализъм, между дясно и ляво означава да избираш между Изток и Запад, където Изтокът се превръща в символ на традиционното (православно и балканско), националистическо („сърбизиращо“) и дори тоталитарно („русизиращо“) общество. Идеята за Запада обаче, който по времето на Косовската криза през 1999 г. се възприема като монолитен евроатлантически блок, олицетворен от НАТО, претърпява кризата на войната в Ирак през 2003 г., когато либералните think tanks са принудени да защитят „цивилизационния“ избор срещу „Старата Европа“.

Експертите на think tanks гледат на решението на българското правителство от 4 май 1999 г. да се даде въздушен коридор на самолетите на НАТО, за да се бомбардира Сърбия, като на една от целите, като на един от „краищата“ на прехода (един все така временен край преди „новите атаки срещу демократичния модел“), тъкмо защото то „дава ясен сигнал за скъсване с балканското минало“[183].

Според директора на ЦСП това решение поставя край на два века идентичностни колебания. Според него през XIX в. в обществения дебат се оформят три визии за българската идентичност: ориентализъм (левантизъм), който търси сближаване с идеологията на реформирана Османска империя; славянофилство, което дава като аргумент близостта с руската култура и славянските народи; и накрая, най-слабата визия, която е представена от малък елит, изучил се в Западна Европа, стремяща се към директна принадлежност към западната европейска култура. След падането на Османската империя, през XX в. българското общество е разделено на русофили и русофоби. Според директора на ЦСП това разделение измъчва българския политически и социален живот до 1996 г. – годината, която бележи „началото на края на руския вариант“ с падането на правителството на Виденов и окончателния избор да се изгради капиталистическо общество от западен тип. Той счита, че опитите на БСП да се приближи България до Русия, Сърбия и Китай са пресечени от идването на власт на СДС, който „спира да извърта в отношенията си с МВФ и международните институции и ясно се противопоставя на всякакви идеи за специфичен национален модел на прехода“. През 1997 г. обаче бившата комунистическа партия, поддържана от част от своя електорат и от някои български интелектуалци, „които вярват в русофилския романтизъм“, изтегля съгласието си за кандидатура на България в НАТО. Едва през 1999 г. „разумът най-накрая замества емоционалния и типично балкански начин да се гледа на нещата“, защото „най-накрая успяват да бъдат неутрализирани всички опити на социалистите да прокарат идеологията на неутралността и на славянската и православната солидарност“. Изборът на „справедливата война“, представен като избор на Западната цивилизация срещу всякакви проруски или романтично-балкански залитания, печели дори поддръжката на някои православни интелектуалци като Калин Янакиев, близки до кръговете на либералните think tanks, които водят активна медийна кампания в полза на бомбардировките.

В дебата за Косовския конфликт на сцената отново много активно се появяват политолозите, които са по-малко активни в медиите след пролетта на 1997 г. Те защитават политическата същина на въпроса и така печелят дебата срещу мощната група интелектуалци и историци, които убеждават хората да мислят събитията в категориите на историческото минало и на обичайните теми на Балканите: „периферията на Великите сили“, „големите конспирации срещу балканските народи“и т.н.[184]

Някои think tanks (като ЦЛС) дори имат специални проекти за медийна и лобистка кампания в полза на бомбардировките в рамките на проекти, финансирани от американски донори[185].

Така според Дайнов експертите на think tanks за пореден път обръщат българската политика към „правилния цивилизационен избор“. Повечето от тях използват морални аргументи, близки до медийната пропаганда на НАТО, а други, като директора на ЦЛС, се опират на прагматична визия за политиката:

Мисля, че правителството и българският парламент са прави да предоставят въздушен коридор на НАТО. Нямаха право от морална гледна точка, но действаха прагматично. Неадекватно е да се очаква от правителствата да се държат като етически субекти в епоха, в която се толерира много по-цинично поведение на индивидуално ниво[186].

И в двата случая, било защото е „справедливо“, било защото е „полезно“, става дума за поддържане на политика, която „доказва западната идентичност на България“. А. Праматарова от ЦЛС, бивш заместник-министър на външните работи в правителството на СДС, ясно формулира идеята за две симетрични идентичности, които взаимно се изключват:

Работим, за да предотвратим затваряне на страната спрямо останалия свят [...]. Пишем, дискутираме с някои политици. Дебата за Косово не трябва да бъде ориентиран по оста за или против войната и дори не за или против Милошевич. Нещата трябва да се формулират по друг начин: ако приемаш ценностите на демокрацията и на пазарната икономика, значи, че си за бомбардировките[187].

Всички смесени идентичности – като „демократ срещу бомбардировките“ – са отречени. Всички тези, които са против бомбардировките, са експлицитно или имплицитно обвинени, че са комунисти и националисти.

Но ако конфликтът в Косово все още позволява да се говори за единен Запад, включващ едновременно Европа и Съединените щати, Иракската криза от 2003 г. заплашва идеологическата опозиция Изток/Запад. „Новата Европа“, на Изток, поддържа американската военна операция, докато „Старата Европа“, на Запад (в това число и „френско-германската двойка“), поставя под въпрос американската идея за насилствено демократизиране. Мотивирани от това, което М. Херцфелд[188] нарича с формулировката practical Occidentalism (прагматичен оксидентализъм), експертите на think tanks преследват своите политически цели, както и собствения си интерес, като ясно заявяват принадлежността си към атлантическата идея за демократизацията.

С риск да отслабят имиджа си на проевропейци в момент, когато България активно преследва присъединяване към Европейския съюз, те правят прагматичния избор да подкрепят позицията на американските си донори, както и идеята, че „България е европейска страна и няма нужда повече да го доказва“. Иракската криза им позволява да излязат от реториката за „добрите европейски ученици“, подчинени на всички предложения на страните на Западна Европа. В разговорите, които проведох в периода 2002-2003 г., експерти като Е. Дайнов, К. Станчев, О. Минчев и пр. показват предпазливост, а понякога и открита враждебност спрямо политиката на Франция, „която си позволява да [ни] дава уроци“[189]. Иракската криза премества идеята за западната модерност на запад от Франция. „Прибери се при прашните си професори във Франция, ми каза една вечер през февруари 2003 г. по време на честването на десетгодишнината на think tank-а си директорът на ЦСП Е. Дайнов. Те ще те научат какъв е бил светът през XIX век... Франция е страна, която няма адекватен политически потенциал за XXI век. Тя е социалистическа страна, която никога няма да се реформира, която няма никаква вяра в себе си...“[190].

В статия, публикувана на 14 август 2003 г. в немския вестник Die Zeit под заглавието „Не и без моята Америка“, директорът на think tank-а ЦЛС И. Кръстев реагира със сдържана ярост на апела на осем европейски интелектуалци (сред които Хабермас, Дерида и др.) за преустройване на Европа по посока, обратна на американския интервенционистки модел. Той пише:

Фактът, че част от елита на Западна Европа се поддаде на изкушението на антиамериканската реторика, смая Източна Европа. За Новата Европа антиамериканизмът не е само въпрос на лош вкус, но и симптом за политическа заплаха. Политическите и икономическите реформи след края на комунизма бяха въодушевени от Америка. Ето защо реформаторските елити припознаха в антиамериканизма опасност от делегитимация на всичко, което е придобито по време на последното десетилетие. Ако Америка е толкова „лоша“, това означава ли, че трябва да помислим да намалим силата на пазара, да засилим държавата и да сложим край на „истериите за правата на човека“? В един момент, когато много хора от бившата комунистическа Европа са разочаровани от развитието на обществата им, антиамериканската реторика, благословена от Париж и Берлин, дестабилизира волята да бъдат продължени реформите, без да предлага някаква смислена алтернатива. Една социологическа анкета, проведена от „Галъп Интърнашънъл“ в пет балкански страни след войната в Ирак показва, че антиамериканските настроения в тези страни са свързани с антипазарната, антидемократичната и антисемитската мисъл.

Така иракската криза дестабилизира биполярността на дискурса на модернизиращите и демократизиращите се think tanks, тъй като отслабва символическия ред на прехода. Европейското разширяване на Изток, което дотогава е разбирано като цивилизационен избор, подтикван и поддържан от Съединените щати, вече няма същия смисъл, както преди.

Притеснението, провокирано от антиамериканската реторика – продължава Иван Кръстев в същата статия – е реакция на факта, че по време на последното десетилетие предимно Съединените щати са тези, които поддържат европейското разширяване. Не Европа, а САЩ изиграха решителна роля за спирането на конфликта в бивша Югославия. Дори и в някои случаи Европа и Съединените щати да са били конкуренти, за хората от Изтока те са преди всичко съюзници.

ЦЛС провежда серия от проекти (2002-2005) под наименованието „Антиамериканизмът на Балканите“. Тази програма е финансирана от американския „Джърман Маршал Фонд“. Целта е да се изработи стратегическа карта на антиамериканизма и да се отговори да конкретни въпроси: „Кои са хората, които мразят Съединените щати? По какви причини? Какви са последствията?“ Антиамериканизмът е представен като „риск за сигурността на Балканите“ и според експертите на ЦЛС изисква „изработването на политика за борба срещу тези феномени“, въвеждането на „институционални механизми за борба срещу антиамериканизма“, „кампания за информиране на обществото и на елитите в България, Македония и Сърбия“.

Традиция/Модерност

Всъщност до Иракската криза проектът за европейска интеграция се свързва с „цивилизационен проект“ за модернизация на българското общество според западния модел, без да се прави разлика между европейския и американския модел. „България в XXI в.“, колективен сборник на експерти, събрани от ЦСП в рамките на проект, финансиран от фондация „Отворено общество“ през 2001-2002 г., показва хибридността на този проект, който се нарича по различни начини: „дневен ред на отвореното общество“, „проект на оксидентализация“, „проект за европеизация“, „проект за модернизация от типа „България Западна страна“, „дневен ред за реализиране на общество от западен и отворен тип“, „дневен ред за просвещение“. Екипът, подписващ заключенията на програмата „България в XXI в.“, се самопредставя като „отговорен елит“, мобилизиран от ЦСП веднага след „популистката победа на Симеон II“, за да „намери къде се крие програмата за европеизиране на България, кои са нейните носители, неприятели и привърженици“[191]. В положението на нарастващ популизъм, който заплашва избора на модернизирането и на рационализирането в полза на „чакането на Месията“, неговата работа е да достави на „привържениците на отвореното общество в България оперативна карта [...], която да е изключително прецизна и ефикасна, както и стратегии за защита на този проект“[192].

И така, кои са теоретичните и историческите референции на този проект? На първо място той ни кара да мислим за теорията за отвореното общество на Дж. Сорос, Карл Попър (Отвореното общество и неговите врагове) и Анри Бергсон (Двата източника на морала и на религията). Според авторите на „България 21 век:...“ тази философия, основана на идеята за относителната автономия на разума (тук тя се позовава на теоретичното наследство на Августин Блажени, Тома Аквински и Декарт), се противопоставя на всички учения, които подчиняват индивида и неговите действия на историческата реалност, на традиционните общности и вярвания. Като примери, които могат да послужат за измерването на отвореността или затвореността на едно общество, те посочват Съединените щати (максимална отвореност) и Бирма (максимална затвореност). Опозицията затвореност/отвореност впоследствие е пренесена в опозицията традиционно общество/модерно общество, цитирана чрез теорията за модернизация на Самюел Хънтингтън, който описва процесите, посредством които земеделски и колективистични общества се превръщат в индустриални и индивидуалистки общества. Последните всъщност са резултат от това, което колективът „България в XXI в.“ нарича дневен ред на Просвещението, свързвайки го с много техническия термин дневен ред (agenda), типичен за дискурса на либералните think tanks (говорим за дневен ред на реформите, за дневен ред на гражданското общество и т.н.): „Дневният ред на Просвещението е голям проект, който се опитва да организира човешките общности на базата на разума, т.е. на свободата (без да се подчинява на историческо или политическо наследство)... Това е проектът на парламентарната и представителната демокрация...“. Текстът цитира също така германския философ Хабермас като защитник на проекта на Просвещението срещу всички опити за поставяне под съмнение на демокрацията в контекста на постмодерността. При всички случаи, според една типично еволюционистка визия, страната не би могла да достигне западната постмодерност, прескачайки етапа на модерността. Следователно европейският запад на Просвещението и философията на Попъровото отворено общество поставят теоретичните основи на това, което експертите на think tanks наричат „цивилизационен проект за модернизацията на България“.

Този проект има своите „приятели“ и „неприятели“: сред неприятелите са „интелектуалците националисти“, които налагат идеята за националния интерес, който е независим от европейската интеграция, а също и „масата пасивни и зависими от държавата българи“, които „повечето време живеят извън столицата“[193].

Идеологическата конфронтация между експертите на think tanks и „интелектуалците националисти“ е представена като конфронтация между космополитизъм и патриотизъм, между политика и история, промяна и стагнация, разум и нерационалност. На въпроса на един от най-известните български историци от седемдесетте и осемдесетте години проф. Николай Генчев: „Как да се прави политика без история, след като политика без история може да се прави само на Северния полюс, където историята не съществува, тъй като няма човешки живот?“[194], директорът на ЦСП отговаря, че „връщането към историята“ обърква „философията на промяната, според която жителите на България са преди всичко граждани и поради тази причина сред тях могат да бъдат въведени чужди механизми за управление на обществото и на властта, които влизат във връзка с хората в качеството им на граждани, а не в качеството им на специфични продукти на историята...“[195].

Пазарната демокрация тук е представена като универсален, а не исторически модел, способен да израсне навсякъде, където решим да го имплантираме. Този дискурс е типичен за антикомунистическата реторика, която, както отбелязва Е. Саид[196], поражда както прагматизма на идейното течение за „края на идеологиите“, така и неговия ефимерен наследник – школата за „края на историята“. Зад отказа от позоваване на историческите и социалните традиции и идеализирането на политиката като еманципиращ фактор се прокрадва идеята, че „пазарната икономика и представителната демокрация всъщност са естествена цел на хода на Историята“[197]. И тъй като целта вече е постигната или в процес на постигане, историята няма вече никаква причина да съществува.

Темата за рационалността в опозиция срещу специфичния и историческия характер на националната културата, всъщност се появява в много културни и политически дебати, в които западната култура е представена като избор на рационалността, на универсалността и на прагматизма.

По време на разговорите ни някои експерти от think tanks декларират, че подкрепят тезата на президента на републиката (от СДС) Петър Стоянов (1997-2002), че влизането на България в информационното общество изисква изоставянето на кирилската азбука в полза на латинската. Това би бил „практичен“ избор, който би попречил единствено на „служителите на славянския мит“ или

на „романтиците, които разбират погрешно идеята за националния интерес“. За пример се дава модернизационната реформа на турския език, проведена по времето на Ататюрк, и най-вече европейският прогресизъм на славянските народи в Централна Европа. Експерт на ИПИ казва:

Българите, особено някои интелектуалци, имат тенденцията да се вкопчват в реликвите на миналото и на това, което наричат История или не знам какъв национален интерес [...]. Трябва да изоставиш някои неща, за да получиш други...

Всъщност идеята за националния интерес е в сърцевината на голям брой важни дебати за прехода, разбран като европейска интеграция. Затварянето на блоковете в атомната централа в Козлодуй, представено като едно от важните условия, поставени от Европейската комисия на България за приемането й в ЕС, изкарва отново на преден план опозицията „нацията срещу Европа и международната общност“. Темата напуска специализирания дискурс и се превръща в дебат за понятието национален интерес, който според някои е поставен под съмнение от тази мярка, интерпретирана като икономическа санкция без реални основания в областта на атомната сигурност. Експерт в ЦЛС и бивш заместник-министър на външните работи, отговорен за европейската интеграция, А.П., призовава (по време на един разговор) към рационализиране и предефиниране на идеята за национален интерес, която според нея е нужна за успеха на българската модернизация:

Според нас [експертите на ЦЛС] в България се наблюдава объркване на националната идентичност и европейската идентичност, нещо като латентна опозиция. Казват, че запазването на атомната централа в Козлодуй е въпрос на национален интерес. Но тогава присъединяването към Европейския съюз какво е? Не е ли по-скоро то националният интерес? Всичко това трябва да бъде обяснено, дебатът да бъде ориентиран, преформулиран [...]. Работим с министъра на външните работи, за да формулираме комуникационна стратегия за Европейския съюз [...]. Пиша статии [...]. Публичният дебат е много важен, в него се опитваме да упражняваме директно влияние... Има голямо противопоставяне срещу всичко чуждо. Националният интерес се възприема като затваряне срещу идването на чуждестранните инвестиции, срещу влизането на представителите на големите мултинационални компании... Хората нямат рационални критерии [... ] . Ето това е целият проблем на българската модернизация. Има толкова малко модернизационни елити в тази страна и толкова много латентен национализъм... [198]

Този „латентен национализъм“ подхранва теориите на една част от интелектуалните елити, но преди всичко той е „всекидневната болест на селската култура на една България, която е останала извън модерността“[199], той е врагът номер едно на модернизирането на българската политическа култура.

Говори се за „икономиката на бурканите“ на българите, които по време на икономическата и политическата криза от 1996 г. правят консерви и замразяват хляб, вместо да търсят колективно решение на своите проблеми. Богдан Богданов, директор на Управителния съвет на Нов български университет, бивш председател на фондация „Отворено общество“, също говори за липсата на демократическа политическа култура у българите, затворени в селския манталитет:

За да може да екстериоризира частното битие, за да може субектът да започне да се превръща в гражданин, за да може да избегне клопката на честното съществуване в името на оцеляването, той трябва да се превърне в субект с множество дейности с публичен характер. А това не може да стане без някакво икономическо съществуване... за да се засили първоначалният тласък, позволяващ да се преодолее навикът на общностния живот под закрилата на една успокояваща суперидеология[200].

Затварянето в частното пространство на предмодерното общество съответства на този тип организация на обществото, при който частното не е пространството на еманципирания индивид, а напротив, е пространството на колектива, който задушава всяка индивидуална инициатива. Ето защо на опозицията обществено/ лично съответства индивидуализъм/колективизъм. Колективизмът на селския архаизъм впоследствие, разбира се, пряко се свързва с комунистическото минало, с което се отрича модернизаторската природа на социалистическата система след 1945 г.

Цитиран от Е. Дайнов, Иван Кръстев, директор на ЦЛС, твърди, че „зад противопоставянето БСП/СДС се крие сблъсъкът на две култури: патриархалната селска култура и индивидуалистичната градска култура“. Кръстев отрича всеки опит на комунизма да бъде приписвана модернизаторска роля на българското селско общество; тъкмо напротив, за него социализмът се вписва в континуитета на селския архаизъм заради начина, по който насърчава колективизма и гражданската пасивност[201].

Следователно еманципацията на индивида от влиянието на традиционните структури и начини на мислене се превръща в една от повтарящите се теми на дискурса, който противопоставя минало и бъдеще, тоталитаризъм и демокрация и т.н. В заключенията за състоянието на българското общество след така нареченото Свлачище от 2001 г. екипът от експерти около ЦСП казва, че, „за да може едно общество да съществува, би трябвало да има ясно еманципирани от масата индивиди. Индивидът като такъв се формира до петнадесетгодишна възраст и следователно по-голямата част от българите не са индивиди, защото са станали на петнадесет години по време на комунизма“. По този начин експертите обясняват неспособността на българския народ да избере модернизацията.

Елит/народ

Недостатъчността на демократичната култура на българския народ е причината, поради която според българските think tanks преходът е процес, който трябва да бъде ръководен и насочван от елита. Идеята на проекта „България в XXI в.“ е тъкмо мобилизирането на „българския елит“ срещу популистките и антидемократичните прояви на обществото[202].

Идеята за разделянето на обществото на елит и народ е представена като идея на самия народ: „Българите си представят обществото, структурирано по нов и много прост начин: елит и народ. Тъй като разбрахме какво се случва с народа (пасивност, липса на ориентация и на ясни мотивации, отказ от ангажиране и от поемане на отговорност), тук решихме да съберем част от елита около тази кръгла маса и да видим какво го прави елит“[203].

На въпроса кой определя елита като такъв авторите на текста отговарят, че „хората, които са събрани тук, са личности, които сами решават какво да правят, което в българските условия ги дефинира като елит“.

Експертите от кръглата маса се идентифицират едновременно като част от елита – който поставя например въпроса: „Трябва ли да превъзпитаме хората или да ги оставим такива, каквито са?“[204] – и като критични съдници на дефицита на елити, които не успяват да си извлекат поука от собствения си опит.[205]

Като част от това „столично малцинство“, разположено на върха на обществото насред „провинциалното море“[206], експертите на think tanks правят изследователски проекти, за да идентифицират „какво клокочи отдолу“[207].

Това разстояние, това различие понякога ги отделя напълно от българите: „Вотът в България е жест без съдържание... Затова нещата, които са важни за нас, не са важни за българина...“[208]; „Не се чувствам нито българин, нито балканец, нямам нищо общо с това комунистическо село...“[209].

Как този малцинствен елит възнамерява да води проекта за модернизацията на страната? Замислените начини са различни, но винаги става дума за интервенция отгоре надолу.

По време на кръглата маса, на която през 2002 г. коментираха хипотезите на проекта България в XXI в., директорът на ИРМИ защитава тезата, че просвещаването (идеалът за образоване, който характеризира епохата на Просвещението) трябва да бъде заместено с насочване на обществото.

Това конкретизиране на мисията на експертите и на елитите според него се изразява в една цел, която надминава културния дискурс и навлиза в сферата на политическото инженерство: „Нашата мисия не е само културна, целта й е да реконструира социалната реалност чрез внос на институции отвън“[210].

Кръглата маса, която през юли 2002 г. закрива проекта Дневен ред на отвореното общество, също стига до заключението, че България още не е достатъчно зряла, за да се самоуправлява:

Местата, където нещата вървят добре в България са тези, където има чужденци: Шел, ОМВ, Солвей, Видима идеал и т.н. Там, където българинът работи директно с чужденци, той е много добър изпълнител, но ако го оставиш да се оправя сам, нищо не върви. Задача на елита в този случай е да промени Конституцията: да премахне забраните за закупуване на земя от чужди граждани, да предприеме смели реформи в икономическата област, за да бъдат привлечени чуждестранни инвестиции, и т.н. Имаме нужда от решения на високо равнище, които да наложат мерки за привличане на чужденците[211].

Тъй като на България й липсва вътрешен импулс за модернизиране[212], тя има нужда от централизирана власт, за да приеме важните решения, и едва на следващия етап страната ще може да се ориентира към премахването на държавния суверенитет[213] – твърдят експертите.

Приликата на тези твърдения с ленинските идеи за диктатура на пролетариата е очевидна. Тя вписва теорията за прехода в структурния континуитет на марксистката теория за преминаване от един към друг стадий на историческо развитие, при което вторият вече е налице като конкретна динамика на този преход, а също и осъществява разрушаването на държавата[214].

Експертите на think tanks се представят като „съветници на принца“ и тяхната легитимност се подхранва от идентификацията им с чуждестранни модели и институции.

В този контекст европейската интеграция и влизането в НАТО са възприемани от участниците в тази „кръгла маса“ не като импулс за децентрализиране и премахване на държавната власт, а напротив, като „структуриращ скандал“, който създава и формира елити, способни да водят страните „по добрия път“[215].

Съзнаващи, че всеки опит за насилствена модернизация предизвиква съпротива и маргинализира част от населението, която се оказва неприспособима, те си задават въпроса: „Какво да направим с хората, които не подхождат на отвореното общество?“ (В. Гарнизов). Директорът на НБУ и бивш председател на фондация „Отворено общество“ Б. Богданов отговаря:

Ще ги оставим настрана и така малко по малко те ще пукнат и ще останат отвън. Какво правя, когато трябва да постигна някакъв резултат? Давам работата на хора, които знам, че работят много, и не обръщам внимание на другите. Ето така се свършва работата. Малко по малко манталитетът ще се промени, работата ще се приема с радост. Хората, които изпитват удоволствие от работата, ще стават все повече и повече.

През 2003-2004 г. оптимизмът на експертите относно способността на българите да се променят намалява. Докладът Оптимистична теория за песимизма на прехода, изработен през 2003 г. от екипи на ЦЛС, заключава, че бюджетните инжекции и мантрите за positive thinking не променят песимизма на българите, които се идентифицират като „губещите на прехода“.

След повече от петнадесет години преход, наложен отгоре, българското общество продължава да бъде считано за неспособно да избере само пътя на модерността и на демокрацията. „Цивилизационният избор“ остава все така желан или налаган от експертите на think tanks, чиято позиция на идеологическа (а и финансова, благодарение на донорите) незаинтересованост по отношение на националната среда, им дава статут на интелектуален и политически суперелит. Тази външна, незаинтересована позиция обаче съществува паралелно с образа им на революционери и просветени представители на българското гражданско общество. Благодарение на тях пропитите от архаичната селска култура хора се превръщат в автономни граждани, способни да избират институциите, които ги управляват. Така експертите стават и защитници на местното познание (local knowledge), позволяващи адаптирането на парадигмата на прехода към специфичния национален контекст.

(Откъс от книгата „Експертите на прехода“, изд. „Изток–Запад, 2010)

Достена Лаверн – жунралистка и доктор на политическите и антропологически науки – е авторка на книгата „Експертите на прехода“ (изд. „Изток-Запад“, 2010).

Коментари (62)

- 13-09-2010|Божидар Данаилов – Адмирация,придружена ог въпрос

Като изразявам удовлетворението си от този анализ,по мое мнение задълбочен и изчерпателен, бих искал да попитам какво е съдържанието и как се превежда на български понятието/терминът „think tanks“. Досега,признавам, не съм имал възможност да го срещна, а той в случая очевидно е натоварен с ключово значение.

- 13-09-2010|Златко

Аз бих го превел като „експертна група“ или „група от експерти“. Простото оставяне на английската дума в потока от българска реч ме смущава доста, във всеки случай. Не стои добре, не е удачно решение, така ми се струва.

- 16-09-2010|Достена Лаверн

Благодаря за коментара и въпросите.

Без да звучи комерсиално, в книгата си обяснявам защо съм оставила американското понятие вместо да го преведа. Става дума за форма на експертиза и лобиране, която води началото си от края на XIX-ти – началото на ХХ в. Възникнала първоначално в Съединените щати, тя се превръща в износен продукт на американското влияние по света, най-вече по време и след неоконсервативната революция и след падането на Стената.

Think tanks произвеждат идеи за развитие и ги прилагат на практика от името на гражданското общество. В държави като САЩ става дума за институти, финансирани от държавната и от частната сфера, докато в страните в преход те са финансират най-вече от външни, преобладаващо американски донори и фондации. Това са интелектуални звена съществуващи под формата на неправителствени организации, които в по-голямата си част претендират за партийна независимост.

«На светло» (в медиите) или «на тъмно» (зад кулисите) двайсет години след падането на Стената, експертите на прехода в България или т.н think tanks продължават неуморно да изпълняват ролята си на водещи медиатори : вносители на „демократични практики“ и износители на анализи и информация за напредъка на реформите в България. Майката на българските think tanks – Центърът за изследване на демокрацията (ЦИД) все така произвежда законопроекти и се бори срещу корупцията, Центърът за икономическо развитие (ЦИР) внася технологии за пенсионна реформа и докладва на Световната банка за състоянието на българската икономика, Институтът за пазарна икономика (ИПИ) ревностно поддържа неолибералната икономическа парадигма, Институтът за регоинални и международни изследвания (ИРМИ) се труди за обмяната на опит в реформите между балканските страни и строи мрежи на гражданското общество съвместно с колегите си от ЦСП. А а директорът на ЦЛС Иван Кръстев елегантно коментира в чуждестранната преса неуспехите на успешния преход към демокрация в България, на Балканите и в Източна Европа, докато накои от младите му колеги се занимават да координират «Големият избор»...

За това ми се струва обществено важно тази книга, която проследява генезиса и функциите на тези организации да достигне до широката публика.Надявам се, че тя ще даде перспектива на проблема, тъй като свързва българската реалност с глобалните логики на прехода, който се състои не само в Източна, но и в Западна Европа. Така ще се избегне провинциалният и затворен подход. Книгата не е сбор от пикантни подробности, а описание на система и политически технологии за управление, които се прикриват зад спонтанността на гражданското общество.

Надявам се дискусията ни да продължи.

С уважение,

Достена Лаверн

- 19-09-2010|PIPY – Уважаема госпожо Лаверн

В своя текст вие пишете:

В дискурса за прехода на българските think tanks политическа та и икономическата криза от 1996 г. се превръща в най-мощния символ на опасното завръщане на миналото.

Опитите на БСП да говори за специфичен национален модел на прехода са окачествени като демагогия и национализъм. Понятията патриотичен капитализъм, национално отговорен капитал, вкарани в употреба от бившия председател на БСП Александър Лилов през 1995 г. (в-к „Стандарт“, 15 август 1995 г.), са остро критикувани от директора на ЦСП

От тези цитати, както и от много други във Вашия текст, личи че Вие не приемате тези оценки на експертите

за да направите своя извод (цитирам):

Близо 15 години след банковата криза от 1996 г., сегашната икономическа криза ясно разкрива манипулативните и спеку лативни стратегии на мощни финансови играчи като Джордж Сорос, Мерил Линч и др. В България обаче никой се още не по ставя под съмнение мита за втората победа на демокрацията през 1996-1997 г., когато страната най-вероятно попада под финансо вите удари на западните вложители като Сорос, които целят да провокират политическа криза, така че да осигурят приемането на валутния борд при неизгодни за държавата условия. Надявам се, че в най-скоро време този период ще бъде изследван и обсъден от историците на съвремието.

От Вашия текст ясно личи, че Вие не приемате посоката на развитие възприета от България след падането на Виденовото правителство (членство в НАТО и Европейския съюз) и че ви е по на сърце политиката на „национално отговорния капитал“ (това са всъщност ядрото на кредитните милионери, застанали на изхода и входа на все още държавните тогава предприятия, който национално отговорен капитал ги източваше в своите джобове.

Но понеже все не става много ясно за какво сте, вашата положителна програма, бих ви помолил да я изложите.

- 19-09-2010|PIPY – ПРОДЪЛЖЕНИЕ

Още един цитат от Вашия текст: „В проведените от мен разговори „преди 1989 г.“ никога не беше описано като конкретна реалност, избягваше се да се говори за това или се говореше само от лична гледна точка (семейство, прия тели и т.н.). Когато става сума за миналото като „комунистическо“, за него се говори като за идеологическо плашило, призрак, готов да изскочи във всеки един момент, за да преобърне „нормалния ход на историята“.

Той поражда у мен следния въпрос: разбирам, че Вие сте родена в Пловдив, Достена е българско име (за разлика от фамилията, която вероятно е на съпруга Ви), та въпросът ми е какви са Вашите лични спомени и определения на живота в България преди 1989 година (била сте тогава на 16 години, трябва да имате спомен, да не говорим, че сте завършили елитната Гимназия за древни езици и клтури)?

Изобщо Вашият текст поражда повече недоумяващи въпроси отколкото да дава някакви отговори, защото Вие предпочитате да критикувате и оспорвате чужди мнения, но никъде не изразявате ясно вашата лична позиция. Затова още един цитат от Вашия текст:

„Бившата комунистическа партия е считана за отговорна за закъсненията на реформите в сравнение с другите страни от бившия съветски блок, „които не са се поколебали да направят ясен цивилизационен избор и не са се впуснали в полуреформи, поукрасени със социален елемент“.

Въпросът е: какво е Вашето лично мнение не е ли виновна БСП за забавянето на старта на реформите в България?

Не беше ли по-правилно поведението на Полша (с шоковата терапия на Балцерович) и това на Чехия и не дължал ли те на това тяхно поведение днешното си доста по-добро положение, отколкото това на България?

Кои бяха силите, кои бяха идеите на които се противопоставяха експертите на think tanks, които Вие толкова много не харесвате? Какво те предлагаха за България и кое Вие смятате че е било полезно за България?

- 19-09-2010|PIPY – ЗА ЗЛАТКО

Златко, удивително слаб и манипулативен текст. Не ми е ясно, защо си решил да го публикуваш?!

Кажи моля те, какво ти харесва в тази статия (или част от книга), което те е накарало да я публикуваш?

- 19-09-2010|Златко

Просто не споделям изводите ти, Пипи. Твоето „ясно личи“ ми се струва ясно само за тебе. От това, че Достена не прави еднозначни изводи, според мен съвсем не следват заключенията, които правиш ти. Например: аз също не смятам, че „само БСП са виновниците“. Изобщо, за немалко български наблюдатели, живеещи в социалните демокрации на западна Европа, където и отношенията между политическите сили, и целият климат в обществото е лишен от изострените антагонизми, характерни за източна Европа и Балканите, подобно поведение си остава нещо чуждо, макар и не неразбираемо (ние все пак си оставаме българи, надявам се да няма съмнение в това). Ако ми е позволено да говоря от някаква „събирателна“ гледна точка, ние тук сигурно можем да разберем потребността от точно такъв тип борческо противопоставяне и отрицание, каквото вие демонстрирате едни към други (самият аз колко ругатни съм обирал тук затова, че отказвам да псувам „червените“, не ме питай), но пък това не означава, че трябва да го приемаме. От текста на Достена се вижда доста ясно една от дилемите на българския интелектуалец/българската интелектуалка, живеещи сега, в този момент, в политическата и културна периферия на Европа: хората хем искат да не бъдат идентифицирани с неща, които в техните очи са „балкански, селски, просташки“ или каквито и да е от тоя род, хем – когато стане дума за по-сериозен цивилизационен избор, както при случаите с различните войни – много бързо започват да показват среден пръст на всичко, което не се помества в представите им за „цивилизация“; представи, които се определят най-вече от сили на разграничаване, а не на идентификация с развита Европа, от която ни делят и огромни разстояния, и векове.

Може и да греша, но в случая става дума за точно същото нещо. Изводите на Достена не са елементарни, не могат да се поберат в лозунги; тя отказва да сочи с пръст обичайните заподозрени и това, разбира се, прави хора като теб нервни, Пипи. Според мен – защото вие винаги сте живели под мотото „който не е с нас, е против нас“ (и продължавате да го правите). Ок, лошо няма, нищо ново в тази история. Но понеже ми искаше някакво обяснение ... Моля, заповядай.

- 19-09-2010|учен (не хуманитар) – текстът

Прекрасен, обективен текст – необременен от самоналожените табута на нашенските провинциални „think-thanks“...

Но не са ли 21 години достатъчни, за да се оцени резултатът от „модернизиращата

мисия“ на тези хора? И готови ли са те

да поемат своя дял отговорност за катастрофалния резултат на „прехода“?

- 19-09-2010|За Златко

Златко, първо изобщо не изповядвам кредото „който не е с нас, е против нас“. То си е чисто комунистическо, а аз се смятам за демократ.Това което крайно не ми харесва в този текст (посочил съм няколко цитата, могат да се добавят още), че Достена критикува всичко, което е постигнато от България по пътя към западния тип демокрация и поставя под съмнение безспорни факти като този, че национално отговорният капитал, създаден от номенклатурата на БСП и тясно свързан с България пречеше на демократичното развитие на България. Разбира се аз не съм очарован от доста действия и постъпки на лидери на СДС и други „демократи“, но това не ме кара да поставям под съмнение това че трябва да изграждаме демократично общество от западен тип, на което активно се противопоставяше БСП и което не винаги сполучливо и безкористно вършеха техните противници от СДС.

Въпросът е обаче за какво е госпожа Лаврен? Тя безпощадно критикува и поставя под съмнение всичко препоръчвано от експертите на think tanks, техните оценки на противниците на западното развитие на България, но никъде не казва, кое е било по-правилно, кое щеше де е по-добро. Така резултатът е поставяне под съмнение на отрицателните оценки на противниците на демократичното развитие на България – това са главно комунистите (БСП) и дискредитиране на демократичния път на развитие на България. Грешки там разбира се има, но той е подложен на тотална критика от Лаврен. Посочи ми поне едно нещо което тя одобравя поне като основно направление. Аз не видях такова, затова смутам текста за манипулативен. Зад паравана на критика на не дотам доброто реализиране на демократичните реформи, се отрича всичко свързано с демокрацията.

Като ми отговаряш бъде конкретен защото аз питам конкретни неща и соча конкретни факти на което не получавам отговор, а получавам общи измислени обвинения като това че изповядвам кредото „който не е с нас, е против нас“. Моля не ми приписвай измислени обвинения.

- 19-09-2010|За Златко

Ти казваш: „Достена не прави еднозначни изводи, (от което) според мен съвсем не следват заключенията, които правиш ти.“

Моля те бъди конкретен цитирай ми моля те изводите, които прави Достена и които аз не съм забелязал, както аз цитирам нейните думи. Както и ми посочи какво друго ти харесва освен че както тя така и ти смятате, че „само БСП са виновниците“. Макар кавичките, които ти си поставил не са ми напълно ясни аз никъде не казвам, че само БСП са виновни, а текста от статията на ДОСТЕНА КОЙТО ТЯ И ТИ ЯВНО ОСПОРВАТЕ Е:

„Бившата комунистическа партия е считана за отговорна за закъсненията на реформите в сравнение с другите страни от бившия съветски блок“. Това мнение на експертите от think tanks е доста точно и не виждам основания да се оспорва. Програмата за реформи към пазарна икономика, която направи Луканов през 1990 година беше отхвърлена от БСП и това доведе до падане на второто правителство на Луканов. Това по безспорен начин доказва нежеланието на БСП да реформира България по посока на Запада. След частичните реформи на кабинета Димитър Попов, където БСП биеше спирачките, дойде свалянето на Филип Димитров, подкрепата на БСП за мафиотското правителство на Беров и накрая кабинета Хан Виденов, което си беше направо връщане назад към социализма. Затова реформите (не по най-добър начин, но това е дряг въпрос) се проведоха чак от правителството на Костов. Е какво тук може да се оспорва, че за забавянето на Реформите е виновна БСП? Да не говорим и за последващата съпротива срещу влизането на България в НАТО, а от там и в Европейския съюз. Кое тук не потвърждава горецитираната оценка оспорвана от Достена, а за моя почуда и от теб?

- 19-09-2010|За Златко – Поправка на горния текст. Тук е верния вариант.

Ти казваш: „Достена не прави еднозначни изводи, (от което) според мен съвсем не следват заключенията, които правиш ти.“ Моля те бъди конкретен цитирай ми моля те изводите, които прави Достена и които аз не съм забелязал, както аз цитирам нейните думи. Както и ми посочи какво друго ти харесва освен че както тя така и ти оспорвате мнението на експертите, а и донякъде и моето, че „само БСП са виновниците“. Това обаче ти го слагаш в нашите уста. Защото кавичките, които ти си поставил не са ми напълно ясни – аз никъде не казвам, че само БСП са виновни, а текста от статията на ДОСТЕНА КОЙТО ТЯ И ТИ ЯВНО ОСПОРВАТЕ Е: „Бившата комунистическа партия е считана за отговорна за закъсненията на реформите в сравнение с другите страни от бившия съветски блок“. Това мнение на експертите от think tanks е доста точно и не виждам основания да се оспорва. Програмата за реформи към пазарна икономика, която направи Луканов през 1990 година беше отхвърлена от БСП и това доведе до падане на второто правителство на Луканов. Това по безспорен начин доказва нежеланието на БСП да реформира България по посока на Запада. След частичните реформи на кабинета Димитър Попов, където БСП биеше спирачките, дойде свалянето на Филип Димитров, подкрепата на БСП за мафиотското правителство на Беров и накрая кабинета Хан Виденов, което си беше направо връщане назад към социализма. Затова реформите (не по най-добър начин, но това е дряг въпрос) се проведоха чак от правителството на Костов. Е какво тук може да се оспорва, че за забавянето на Реформите е виновна БСП? Да не говорим и за последващата съпротива срещу влизането на България в НАТО, а от там и в Европейския съюз. Кое тук не потвърждава горецитираната оценка оспорвана от Достена, а за моя почуда и от теб?

- 19-09-2010|За Златко

За нежеланието да се правят реформи (което е доста меко казано за случая) е доказателство и прочутата реплика на Петър Младенов „Нека танковете да дойдат“. Или според теб и Достена те са щели да дойдат за да помогнат на демократизирането на България. Отвори си в. „Работническо дело“ да прочетеш речите на Петър Младенов, за промените „в рамките на историческия избор който е направил нашият народ“ (сиреч социализма) и че тази позиция на БСП беше преодоляна с големи пазарлъци едва от кръглата маса, на която комунистите се съгласиха под напора на исканията на хората за свободни избори и бурното развитие на демократичните промени в другите бивши соц. страни.

Това нежелание е не на всеки километър а на всеки сантиметър от пътя на България към демокрация, много хора го помнят и има прекалено много факти и документи, които го доказват, така че ми е крайно чудно как може човек за си живее в Германия или Париж и да ни пробутва някакви фалшификати, сякаш ние нищо не помним.

- 19-09-2010|За Златко – Заключителни думи

Нека припомня още един красноречив факт, който няма да се хареса на госпожа Лаверн, защото опровергава нейните тези. Това е семинара на Боровец на актива на СДС, струва ми се че беше зимата на 1998 година. Тогава по времето на Костов всяка година в края на зимата имаше такива семинари, на които лекции изнасяха така омразните на Достена Лаверн експерти от think tanks, в които те обсъждаха проблемите и пътищата на прехода.

Какво се случи на въпросния семинар – всички поканени експерти Евгений Дайнов, Огнян Минчев и останалите изведнъж сякаш се бяха наговорили посочиха в своите лекции, че в правителството на Костов има сериозни проблеми, има проникване и влияние на икономически интереси, срастване на властта с икономически интереси. Това дойде като гръм от ясно небе. Никой дотогава не беше дори и намеквал за това, нито един ред нямаше за такива факти дотогава в цялата преса. Не се говореше и между хората. Костов много се ядоса и това беше последния семинар на СДС в Боровец. Повече тези експерти не ги поканиха, а и семинарите се прекратиха, но експертите от think tanks първи удариха камбаната. Те първи посочиха опасния път, по който тръгва Костов. След това дойдоха резултатите от местните избори, струва ми се през 1999 година, плахите в началото критики на медиите и т.н. Но първи преди всички в Боровец в очите на Костов, който очакваше от тях хвалби, експертите посочиха грешките му и опасностите, до които могат те да доведат. Това че той не ги послуша, не намалява тяхната доблест и почтеност.

И накрая, кой беше алтернативата на експертите от think tanks? Това бяха хора от рода на червения шаман Димитър Гронев (спомняте ли си тази личност?) и ако бяхме тръгнали по пътя, който той ни чертаеше, сега щяхме да сме някъде до Северна Корея и Куба.

Имаше и едни други „експерти“ водещи офицери от ДС (като ген. Любен Гоцев), които бяха експерти на Маджо и другите от СИК и ги консултираха как да перат парите от престъпна дейност и да последват примера на Илия Павлов да отрежат опашката на гущера. Това беше алтернативата на експертите от think tanks. Тези други „експерти“ които нямаха нищо общо с think tanks, но имаха общо с ДС, КГБ и БСП бяха реалните опоненти на е експертите от think tanks. Именно тези другите „експерти“, за които Достена не казва нищо, в много голяма степен повлияха на ситуацията в България и направиха така, че да променят идеите на експертите от think tanks, те да се реализират в България в доста различен вариант, който значително се отличава идеите, които пропагандираха така недолюбваните от Достена експерти от think tanks. За това тя и избягва да спори с тях по съществото на техните идеи и виждания, както и напълно пренебрегва ролята на онези, които промениха и опорочиха при реализацията им техните идеи. Там където тези идеи бяха реализирани в по-близък до оригинала вид – например Полша и Чехия, нещата изглеждат коренно различно. Идеите там бяха същите. Дори един Вацлав Клаус стои много по-надясно от идеите на нашите експерти, които Достена критикува отляво.

- 21-09-2010|читател – какви идеи...

Според мен авторката не толкова ги критикува въпросните „експерти“ – тя просто ги цитира. И от тези, събрани на едно място документирани изказвания, на човек, не следил редовно разните им изяви в проекти, уъркшопи и публикации в чужди медии – му настръхва косата...

Още повече, като се знае, че 90% от тези хора са новопокръстени „демократи“, част от идеологически обслужващите „think tanks“ на предишния режим, много от тях и родствено свързани с предишната номенклатура. Тези хора просто се нагодиха според посоката на вятъра, успешно „усвоявайки“ щедрото чуждо финансиране. Иначе са си все така несвободни и ограничени в мисленето си.

Е, има разлика между агресивната простотия и невежество на Е. Дайнов

(точен „демократичен“ аналог на мразения „националист“ Б. Димитров) и префинената мисъл на един наистина надарен Иван Кръстев ... Но изглежда само човек „отвън“, без идеологически капаци и страх за хляба,

може да си позволи някакво трезвомислие...

- 21-09-2010|Златко

Казах го по-горе, повтарям го и тук: ако има някакво предимство на гледната точка на изследователя, живеещ извън България, то се крие именно в липсата на партизанщина и балканска острота. Не познавам книгата на Достена като цяло, но всичко, което прочетох дотук, ме впечатлява като много сдържано и много балансирано, както в преценките, така и в изводите си. А коментарите, както винаги, са партизански – или „осанна“, или „разпни го“, други мнения почти няма. Едва ли е необходимо да го казвам гласно, но това са детинщини. Българските експерти са това, което са – според мен хора, които в по-голямата част от случаите искрено и честно се борят за каузите в които вярват, и действително допринасящи в огромна степен за духовния и политически прогрес на тази страна. Но същевременно и хора, които носят в себе си всички ограничения и предразсъдъци на мястото, което представляват. Уточнявам веднага, че това не е мнение, изказано „отгоре“. Напълно съм уверен, че и емигрантската интелигенция страда от не по-малко и също толкова остри предразсъдъци и ограничения (тук визирам и себе си, разбира се). Работата е там, че те ми изглеждат по-различни. И – общо взето – всеки си приказва сам, без кой знае какви опити за диалог. Наскоро предложих на един от по-видимите десни български интелектуалци да ми прати някакъв материал, не непременно нов. Направих го, защото се заговорихме във Фейсбук и ми прозвуча добронамерено. И досега чакам някакъв отговор. Ето това според мен е най-разяждащият български и балкански проблем – повечето хора тук са до такава степен разяждани от полуосъзнати комплекси и чувства за недостатъчност, че диалогът помежду им става или напълно невъзможен, или се изражда в боричкания, спорове и караници. И най-смешното в цялата тази ситуация е, че и самият аз съм неспособен да надмогна собствените си слабости, и съм също толкова изпълнен с мъжка агресивност и нетолерантност, колкото и всеки друг българин. Добре че има и жени-изследователки, които поне донякъде са в състояние да надмогнат неприятните чувства (Достена например е била повече от често третирана по най-груб мъжкарски начин – и въпреки това е успяла да напише нещо сдържано и лишено от гняв).

- 22-09-2010|какви идеи

в коментара от 19-09-2010 19:52:13:

„Там където тези идеи бяха реализирани в по-близък до оригинала вид – например Полша и Чехия, нещата изглеждат коренно различно. Идеите там бяха същите. Дори един Вацлав Клаус стои много по-надясно от идеите на нашите експерти, които Достена критикува отляво.“

А така ли е наистина?

Вацлав Клаус не е нито десен, нито ляв.

Той е технократ, всъщност – „националист“ – по разбиранията на нашите „think tanks“.

Клаус не би имал и никакъв шанс на политическа и реформаторска реализация в България, като човек от висшите нива на „тоталитарната“ номенклатура...

Успехът на тези две страни се дължи най-вече на тяхното европейско самочувствие и на тяхното самоуважение.

Те не загубиха време тепърва да се „цивилизоват“ и „европеизират“ – разбирано като тотално отрицание и унищожение на всичко, постигнато за почти половин век от народа ти, и заменено с безграмотно копиране на произволни чужди образци.

И без да се „гнусят“ от миналото на своите кадърни сънародници, специалисти във всички области на стопанския живот, използваха техните знания и умения, за да надграждат и развиват постигнатото.

И кои ли са „оригиналните идеи“ – сравнете например аграрната реформа в Чехия и България – и в двете страни имаше 100% колективизация на селското стопанство.

В Чехия постъпиха прагматично, и след допитване и до самите кооператори, запазиха уедрените си при социализма стопанства, като намериха механизъм да удовлетворят бившите собственици, без да разпокъсват и връщат „в реални граници“ земята и имуществото.

Катастрофалният резултат от нашата далеч по- дясна, „идейно“ мотивирана аграрна реформа е добре известен на всички ни. Да не говорим , че и болният „цигански проблем“ е също частично резултат от тази реформа-погром, която изхвърли на улицата непритежаващите земя цигани, дотогава работили в кооперативните стопанства.

Българските „реформатори“ и обслужващите ги идейно „експерти“ – все литератори, философи, адвокати, социолози, си нямаха хабер от селско стопанство. Но даже не им дойде на ум да се допитат до специалистите или поне до „субектите“ на тяхното реформаторство – те си имаха абстрактни „правилни идеи“ а всеки здравомислещ беше обявяван за ретрограден „комунист“, спъващ реформите.

Ако се замислите, почти всички „реформи“ в България бяха направени по подобен, силно идеологизиран подход, без използване или поне допитване до техническия, стопански и научен елит на страната. Този елит беше изместен и заклеймен от гласовитите „експерти“ (типично хора с някакво хуманитарно образование). Технократите бяха поголовно обявени за част от стария режим, или просто ненужни в „цивилизационния“ преход, и бяха изхвърлени, заедно с техните знания, опит и мъдрост. (Друг е въпросът, че това не попречи на много от тези хора да намерят добра лична реализация в чужбина.)

Днес наред е унищожението(„реформирането“) на българската академична наука, под същите „цивилизационни“ лозунги, пак гарнирани с антикомунистическа фразеология ...

И кои са „реформаторите“ – отново хора, които си нямат хабер как се прави наука – адвокат (бившия министър) , египтолог (сегашния) министър), финансов мисионер на Световната банка, нестъпвал в страната от 20 г. – и цяла глутница шумни обслужващи „експерти“ -литератори, социолози, политолози, „либерални“ икономисти, философи (включително често цитирания в тази статия 'експерт“ по всичко Дайнов, този път редом до „червения“ „експерт“ А. Райчев)....

Отново на никого даже не му и хрумва да се допита до многото изявени учени от природо-математичните дисциплини, хора, доказали се и в чужбина, с непосредствени познания за организацията на науката по света. А това са дисциплините, съставящи – и количествено и качествено, гръбнака на българската академия на науките!

„Реформаторите“ пренебрегнаха напълно и авторитетната оценка и препоръките на независимия европейски научен одит. Вероятно стара Европа и тук не се вписва в „англосаксонските“ фетиши на нашенските „thinks tanks“...

Хайде пак да направим сравнение с Полша и Чехия...

- 23-09-2010|човек от народа – Благодаря Ви, г-жо Лаверн!

Текстът е страхотен. Нямам търпение да прочета книгата! Благодаря Ви много наистина!

- 23-09-2010|Огнян Минчев – откъс от книга

Бих искал да прочета книгата, когато излезе, за да мога да коментирам. От това, което е публикувано тук, мога да коментирам само следното: Достена – съзнателно или не – изцяло изрязва контекста на този дебат, който тя представя като ограничен и манипулативен. Аз не зная как изглежда този дебат през призмата на френския интелектуален контекст, но в България той има само един смисъл и този смисъл е политически. Всички дихотомии – Изток/Запад, модерно/традиционно и т.н. са част от една безмлостна и отчаяна политическа борба – борбата България да прескочи оградата между пост-съветската разруха и европейскта (пост)модерност. Ако на някого този дебат му се струва груб, идеологизиран или направо примитивен, то на този някой трябва да му бъде известно, че на дебатиращите не им бяха раздавани кадифени ръкавици, нито фехтовални маски. Битката беше с примитивни и брутални типове, които през целите тези 20 години не родиха нито една идея, но за сметка на това откраднаха цялото обществено богатство. На два пъти те бяха изхвърляни от властта с масово излизане на хората на улицата. Всичко това едва ли мирише на цветарски магазин от централен парижки арондисман. Аз лично се гордея с този дебат – с неговата откритост, отчаяност и решителност моята страна да не остава в ръцете на източните варвари. Същите, за които парижките франтове разнежено пеят – Oh, Natalie...!

- 24-09-2010|Майя Маркова – моят глас е против

Подкрепям Пипи и Огнян Минчев. Но си признавам, че не съм прочела целия текст на г-жа Лаверн, само съм го пощипнала оттук-оттам. А ако не беше интересната дискусия, нямаше да го погледна и толкова – след първото изречение. Още преди двайсетина години осъзнах, че човек често няма време да изпипа целия текст, но задължително трябва да изпипа първото и последното изречение. А в този текст първото и последното изречение за мен показват или некадърност, или мързел, или (най-вероятно) шарлатанство, или (в най-добрия случай) въпиещо неуважение към читателя. Автор, способен да сътвори и покаже пред чужди очи такива изречения, няма шанс да ме спечели за читател.

- 24-09-2010|Insider – Париж няма общо

Не в Парижки цветарски магазин, а в София – на Позитано 20 – е заровено кучето. Майката на Достена – Мария Пиргова е един от редовните куриери на червената партия за изграждане на „либерални“ политически сили. Беше командирована при Митко Луджев през 1994, след това обслужи Беров, работи усърдно за Доган, а накрая стана заместник в партията на Ковачки „Лидер“. Пиргова се възползва от тинк-танковете, „би им шута“, и отиде там, където са по-големите пари и власт (в сравнение с Отворковци общество & Со.) Френската фамилия на Достена изпълнява софийска, червена политическа поръчка. Малко е закъсняла обаче – тинк-танковете наистина изгубиха битката, заедно със синятаидея, червената паплач е на власт навсякъде. Книгата на Достена Лаверн е финалното злобно хикикане, за да боли повече – направено от Париж, а не от Москва.

- 24-09-2010|Златко

Благодаря за важния коментар, господин Минчев! Той докосва право сърцевината на проблема, която според мен се състои в това, че повечето идеологизиращи интелектуалци в България (вероятно с право, но може би и вече не толкова – а в близкото бъдеще и със сигурност не) се придържат към идейни противопоставяния, които откровено принадлежат на миналото. Борбата с „комунизма“ може би ще продължи да бъде актуална още едно или две десетилетия, но по принцип тя не може да служи като ориентир към каквото и да било бъдеще, просто защото в повечето части от развита Европа тя не е на дневен ред. И дори в България, която, разбира се, все още е на светлинни години назад, нещата се променят със скорост, която вероятно повечето български идеолози не осъзнават особено ясно. Дори в течение на нищожните три и половина години, през които излиза това списание, тонът на публиката се промени значително, което може и да не говори за нищо, но според мен ясно показва, че и у нас общественият дискурс, доколкото той не се води на ниво жълта преса, се променя буквално с всеки изминал ден. Противопоставянето „капитализъм“ – „комунизъм“, тоест „прогресивни“ срещу „назадничави“ изчерпва мотивационната си и обяснителна енергия бавно, но сигурно, в течение на неизбежния процес на образоване и цивилизоване на общата публика, най-вече под въздействие на вече значително по-разнообразния и богат поток от информация, анализи и просто нови ъгли на проблематизиране, идещ предимно чрез Интернет. На преден план и в България, при това в много близко бъдеще, все повече и повече ще започват да излизат проблемите, които занимават развитите, а не изостаналите европейски общества – правата на индивидите и ОСОБЕНО на малцинствата, емиграцията, Имиграцията (от която бедна България все още е пощадена, но това няма да трае вечно, нали?), после конкурентоспособността в глобален мащаб, включително и на ниво идеи ... Кажете ми, господин Минчев, кой от българските интелектуални центрове се е опитал – когато и да е – да разработи някаква стратегия за даване политическа алтернатива на българските турци, извън ДПС? Кой от българските центрове е проявил някакъв интерес към интеграцията на ромите, към разработване на някакви кампании за просвета и постепенно приемане на сексуално-различните, към подобряване положението на жените (рязко влошено след промените, между другото, просто защото България само с един скок се завърна назад към балканското си минало и всички постижения на „комунизма“ бяха захвърлени с лека ръка – нали бяха „комунистически“, а как иначе?) Между другото, не говорят ли именно за идейна изостаналост опитите на българските интелектуалци да подредят и света извън България именно около двете страни на оста „комунизъм“ – „капитализъм“?

Цитат:

...Франция е страна, която няма адекватен политически потенциал за XXI век. Тя е социалистическа страна, която никога няма да се реформира, която няма никаква вяра в себе си...

Какво може да каже човек при тази дълбочина, при тази изтънченост и пророческа сила?

Впрочем, време е да привършвам. Предполагам, че при сегашното темпо на промените за хората от нашето поколение все още ще бъде възможно да преживяват и дори процъфтяват в идейната сфера, развявайки призраците от миналото. Така че заплатата и пенсията при всички случаи са осигурени, поне за обозримото бъдеще. Виж, дали във всичко това има някакво по-далечно бъдеще, и дали младите, тия които идват след нас, няма да ни пометат като ненужен баласт, като пречка за развитието, само след няколко десетилетия – това вече е напълно различен въпрос. Във всеки случай, време е за всички ни да почувстваме, че нещата се променят, също и в България. Идейното противопоставяне срещу Западна Европа, опитите за търсене на идеологически примери в лицето на крайната американска десница, просто нямат бъдеще в това ъгълче на света. В Мексико, дори в Канада – може би. Тук обаче – не! Това тук място е Европа – и за добро, и за лошо. Така че по-добре да усещаме навреме кои именно са реалните реалности (европейски!) и да се опитваме да проглеждаме света през тяхната призма. Майа Маркова е частно лице и може да си позволи да говори каквото си поиска. Идеолозите на промените – поне ако искат да си останат такива – не!

- 24-09-2010|Майя – положението на жените

Аз не съм съгласна, че положението на жените в България се е влошило след промените. Напротив, според мен промените отвориха нови пътища пред жените в България. Повечето ми познати-жени мислят същото. Също така не съм съгласна, че всичко хубаво, създадено по комунистическо време, е било захвърлено с лека ръка. Например към края на комунистическия период беше създадена добра мрежа от детски градини, която в по-голямата си част беше запазена. Под заплаха е, но още съществува.

- 24-09-2010|Огнян Минчев – Вчера и днес

Златко, не ме карайте да оборвам примитивна идеологическа теза, сякаш че става дума за късот реалността. Идеологизиращите интелектуалци (или каквито и да са други) участват в идейни противопоставяния, които принадлежат на миналото ОТ ОПРЕДЕЛЕНА ГЛЕДНА ТОЧКА. Това е гледната точка на Германия от 2010 г., или на част от България през същата година. Достена Лаверн пише и цитира мнения – публично или частно изказани, които принадлежат на една епоха в развитието на България, започнала през 1990 г. и все още не приключила, макар, че разбира се отшумява, постепенно отшумява. Ако Евгени Дайнов (когото вие тъй много презирате) или Иван Кръстев, или който и да е друг от цитираните беше се изправил през зимата на 1997 г. да дебатира неусетно навлизащите проблеми на имиграцията, или дори наболели въпроси на ромското малцинство в страната, той щеше да бъде освиркан – и от двете страни. Моля, разберете! Аз имам академични публикации, където винаги съм се придържал и към неутралност, и към релативизъм (тъй скъп на либералното интелектуално сърце), и ако щете към отдаване дължимото на различните страни в един проблем. Затова подчертах, че работата на тези think tanks, а всъщност хора и групи за водене на идейна политическа борба беше да постигат конкретни цели в конкретни обстоятелства. ВИе, Златко, може би щяхте да възприемате като нюанс евентуална съдба на България, която остава в сферата на Русия – като Молдова, например. За вас щеше може би да бъде угнетяващо едно социално-икономическо равнище на България, което повтаря това на централна Украйна. Политическите приятели на Достена Лаверн в България готвеха именно това – и при Луканов, и при Виденов. Сега се опитват да върнат нещата колкото могат назад в полза на Газпром и нейните олигархични сателитеи в България. За мен това е неприемливо, г-н Енев. Аз също можех да изживея един относително безметежен живот на ляв либерален интелектуалец в развито буржоазно общество. За добро или за лошо, останах в Бълария и разликата между Молдова и България за мен не е любопитен изследователски факт, а съдба – моя, на детето ми, на майка ми и приятелите ми. Затова, с ваше разрешение, и с необходимото в светски либерални среди извинение, аз ще събличам униформата на релетивистки настроен интелектуалец всеки път, когато съдбата ми е застрашена по подобен начин. Ще се превръщам незабавно в човек, който се бори за идеите си и ще воювам безпощадно с тези, които искат не повече и не по-малко от това, да отнемат свободата ми. Познавам Достена Лаверн от дете, не бих желал да коментирам нейната мотивация. Държа обаче да не бъдем лицемери. Хората, с които работя вече 15 години в малкия изследователски институт заслужават да изредя под този текст многобройните линкове от уеб-страницата на ИРМИ, в които ще видите нашите анализи и за е(и)миграцията, и за турската общност и ДПС, и за ромските проблеми, и за постконфликтното развитие на Балканите и Кавказ. (www.iris-bg.org – IRIS Policy Papers' Collection) Нямам основания за интелектуални комплекси, нито за извинения, че когато е трябвало да подкрепя каузи, в които вярвам, съм се изразявал в духа на едно неизбежно и необходимо противопоставяне. И последно – най-важно: Държа да подчертая, че въпреки така нелюбимите на Достена и нейните политически приятели think tanks, те продължават да бъдат изследователските групи, които вършат основната работа по изследване и анализ на всички основни социални, икономически, общностни и международни проблеми в България. Плитка измама е мнението, че те са униформно защитаващи определени идеологически цели. Красен Станчев е неолиберал, аз съм кейнскианец. Има еврооптимисти и скептици, леви и десни, всякакви. Вярно – няма хора от БСП. Просто защото са идейно стерилни. И съвсем накрая – дебатът в България е такъв, какъвто го налагат предизвикателствата пред страната и собствената ни съвест. Има достатъчно кандидати за имитация на чужди дебати. Оставете ни нас да бъдем толкова неугледни, примитивни, но адекватни, колкото решим.

- 24-09-2010|Златко

Разбира се, Огняне! Надявам се все пак, въпреки леко повишената поради спора температура, да разбираме и от двете страни, че тук става дума не толкова за лични предпочитания и страсти – за нещо такова аз съм прекалено далеч от нещата, което разбира се не е случайно, тук ви давам пълно право. Никога не съм притежавал нервния костюм и борбената издръжливост, които очевидно са повече от необходими за оцеляване в една среда на повече или по-малко открита борба, каквато е политическата среда навсякъде по света. Но не изпитвам нито презрение, нито ожесточение към когото и да било от вас и колегите ви.Материалите на Достена са за мен една възможна гледна точка, която си остава също толкова спорна, колкото и всяка друга. Аз винаги защищавам авторите си, това е ясно. Но никога не бих имал нещо против да публикувам и една противоположна гледна точка, стига тя да е изказана интелигентно и без прекомерна партизанщина. А инак – опазил ме господ от празни приказки по адрес на хора, които не познавам – с изключение на Иван, с когото бяхме колеги. Така че, отново – никакво презрение! Доколко отделните хора са давали съгласието си да бъдат цитирани дори и в случаите, в които е ставало дума за напълно частни разговори, ми е напълно неясно, във всеки случай. Ясно е, че подобни изказвания не звучат добре, когато бъдат представени в публичното пространство, и че те могат да бъдат приети само като част от някакъв напълно частен разговор (кой от нас не говори по-остро и по-емоционално в личните си разговори?)

Впрочем, току-що пуснах един материал, в който има някои доста нелицеприятни изказвания и по ваш собствен адрес. Надявам се да не възприемете това като опит за „нов удар“ в резултат на този спор. Бих съжалявал искрено, ако между мен и вас, или който и да е от вашите колеги, се създаде усещане за противопоставяне или дори враждебност. Колкото и да съм далеч, аз си оставам човек, който предпочита да води живот, лишен от партизански сблъсъци. Моля за извинение всички хора, които по някакъв начин се почувстват подразнени от тези материали. Може би ще бъде дори добре да ги спра. Не се чувствам достатъчно обвързан с гледната точка на Достена – особено там, където става дума за конкретни изказвания, засягащи реномето на конкретни хора. Моята собствена гледна точка си остава сравнително абстрактна и отдалечена от българската действителност. Във всеки случай, ако се окаже, че някои от тези изказвания се цитират противно на желанието на авторите им, бих бил склонен да възприемам това като непочтено. Разбира се, не вярвам да е така – инак просто бих отказал да ги публикувам.

И така – официално извинение, поне от моя страна, към всички лично засегнати хора. Ако наистина този тук разговор се окаже пореден повод за размяна на лични нападки, ще направя всичко възможно да го прекратя или поне да не го продължавам повече. Не желая да изглеждам като човек, който се вре там, където не му е работа.

- 24-09-2010|Златко

Безпокои ме мисълта, че тук наистина се обвързвам прекалено тясно с изказвания и преценки, чиято неоспоримост не бих могъл да поддържам винаги (става дума за портретите на конкретни личности, от които е съставена не малка част от книгата на Достена). Нямам нищо против идеологическите спорове, но никога не навлизам – ако мога да си го позволя – в неща, засягащи по-скоро личности, отколкото идеи и принципи. Това е причината за решението ми да не продължавам повече материалите по тази тема. Извинения и към авторката, разбира се – в случай, че съм несправедлив към нея.

- 24-09-2010|Огнян Минчев – Къде е патосът

Златко, не мисля, че има за какво да се притесняваш – дори във всяка статия на твоето наистина много ценно издание да има нападки срещу мен, аз ще продължа да го чета с удоволствие без да те държа отговорен за мнения, които не са твои, а само предадени на страниците на Либерален преглед. (Не зная за коя друга публикация конкретно говориш.) Моят патос в случая със статията на Достена не е предизвикан от засегнато его. Както добре знаеш, който се страхува от мечки – не ходи в гората, а аз обитавам гъстата гора на българската политика без правила вече доста време, макар и само като предстаявител на think tank общността. Към този откъс от книгата – както и към другия откъс, публикуван в Либерален преглед („Всички експерти са от СДС“) аз има претенции като представител на една общност, която е направила много за България през последните 20 години и именно затова е била винаги обект на очерняне и оклеветяване. Хората на think tank общността далеч не са ангели, те са много различни. Но когато попаднеш на едно деликатно обобщение на 20 годишна клеветническа кампания от академични позиции, си длъжен да защитиш не себе си, а истината по въпроса. Благодаря ти за предложението да напиша текст по този въпрос – ще се възползвам от него в недалечно бъдеще. Засега ти пожелавам кураж, успех и здрави нерви за работа с български реалности, макар и от Германия. С уважение – Огнян Минчев, агент на ЦРУ, храненик на Джордж Сорос, научен комунист, предал Партията, професионален русофоб. Всички останали титли и звания на твоя покорен слуга – член на могъщата ложа на think tank-овете – ще декларирам в текста, който вече ти обещах.

- 25-09-2010|Читател – Who is Who?

Щом като ще говорим за родовата принадлежност на авторката, защо да не говорим за родовата принадлежнст и на опонентите й?

Иван Кръстев е син на Йото Кръстев, зам.зав.на отдел „Администратшвин“ на ЦК но БКП,нещо като вътрешнопартийно КГБ и ЦРУ, взети заедно, от което се страхуваха дори членовете на Политбюро.

Евгени Дайно е син на Александър Дайнов, кореспондент два мандата в Лондон на „Работническо дело, всъщност човек на Второ главно управление на ДС.

Огнян Минчев в миналото е бил старателен преподавател по марксизъм-левининизъм, след това се преобразява в страховит громител на комунизма, извистин с факта, че страхливо е офейкал от университетската зала, в която е имал занимания със студентите,щом е разбрал, че в нея Желю Желев и съмишлениците му ще сформират на 4.11.1988 г. своя клуба за гласност и демократизация.

Ето това са българските think tanks и затова е такава демокрацията ни сега, не само заради БСП.

- 25-09-2010|Златко

Именно заради подобни интерпретации спрях по-нататъшното публикуване на материали от тази книга. За съжаление темата е прекалено неразривно свързана с много противоречиви лични съдби и биографии, което я прави идеален обект за всякакъв род по същество клюкарски и злобарски уточнения. Самият аз не виждам никаква полза от подобни неща, дори и ако някой би искал да гледа на тях като на „българска история“. Има много и различни начини за дране на котки, както казват англичаните.

- 26-09-2010|Серкан

Златко, ако не беше изтрил текста вчера, текст, в който инвестирах 3 часа, понеже го принтирах и четох в почивката, дори си позволих да закъснея за да го дочета, сега щеше да имаш битка, в която да се омешат американско, руско, турско „мекере“, а ти да дирижираш хладнокръвно. (Думата „мекере” я взаимствам знаеш от къде.)

Понеже обаче го изтри, за добро или за лошо, сега това няма да се получи.

Знаеш, Санчо винаги ще те подкрепи. Защото харесва, хора, които умеят да си вършат работата, с която се захванат, ден след ден. От това мисля, че има нужда България в момента. Около това трябва да се изгради нашата реална концепция за бъдещето. Гражданско общество, в което всеки си върши работата повече от добре, давайки пример на другите да го последват. На това се научава чирака, когато вижда старанието на майстора си. „Да цепи дърва”, понякога оплаквайки се, но пък „ден след ден”.

Та, затова имаш подкрепата на Санчо, обаче Санчо иска и малко уважение, понеже иначе се чувства нещастен. Трябва да се опиташ да го разбереш.

А други, които не са така твърдоглави като Санчо и са малко друга, по-финна вода, се шурват надолу и става много „тихо”. И тези опитай да ги разбереш, ама за тях не се кахъри толкова. Някои от тях са прекалено луди води. :)

За какво се включих тук, в тази тема, дето всъщност освен „шамари”, друго надали ще си изпрося.

По няколко причини.

Първо, аз вече съм го казвал преди, винаги съм против затваряне на теми. А за триенето им, нещо, което ти си преценил, че му е тука мястото, трябва да има някакви супер специални обстоятелства. Тези обстоятелства обаче не могат да бъдат коментарите на някои твои читатели. Ако си преценил, че си сбъркал с публикуването, извини се, дай едно откровенно обяснение, дори от ония да е, дето казваш, че и ти си човек, и ти си от киселинка сътворен. Недей обаче да прехвърляш отговорността за този акт на обстоятелства извън теб. Аз като чета нещо тук ти се доверявам и инвестирам всъщност най-ценното, което мога да ти дам, част от свободното си време.

Втория повод е малко по-встрани от темата за „мозъчните тръстове”, но е част от темата, на моя коментар – администрацията на сайта. Прощавай, че днеска съм малко нахалничък, но пък понеже няма да ми е за последно, по-нататък ще ти се извиня отново. :) Та, преди известно време потърсих материала за Мълчанието на агнетата по български, имах желание да го прочета и да потърся един коментар, а линка не проработи. Отминах, ама си викам, ще му кажа като дойде подходящ момент. Днес отидох друго нещо да търся и едва сега разбрах защо не работи. Разбирам те. Обаче нещо не можеше ли да се направи с коментарите, да може човек да ги вижда все пак? И друго около тази тема. От всички твои текстове, този знаеш, че е по-специален. За мен е един от най-добрите, които съм чел, че и при това е твой. Има ли вероятност поне този текст по-някакъв начин да стане видим все пак на сайта. Неговата функция ни най-малко не е завършила. А като гледам „самокритичността” и конкретните отговори, които дават творците на българската визия за бъдещето, скоро няма да видим подобни четива.

Трето, по темата за „мозъчните тръстове”. Тази тема е много важна. И е тясно свързана с останалата част от материалите този месец. Не е важно обаче клюкарската част в нея, защото от това ползата за формиране на гражданското общество е нулева. Не е важно дори това кой на кого какво бил плащал, защото всеки чел и слушал тези хора, реши ли само да се замисли, за секунди вижда връзките и принадлежноста на кого към какво. Важно в тази тема, ЗА МЕН, е защо 21 години след падането на тоталитарния режим НРБ, хората, които развиват мозъчните гънки на българското гражданско общество не проумяват значението на понятието-качество-ценност ОБЕКТИВНОСТ и упорито избягват САМОКРИТИЧНОСТТА като собствена форма. Обективността е вечната липсваща част в мнозинството от анализите, които прочетох в последната година и половина. Липсата и ме формира като един осакатен демократ със силно про-американско мислене. След пристигането ми в Каталуния през 2002 постепенно видях и другата гледна точка. Изключително голямо влияние оказва и достъпа до интернет. С прости думи нещата се оказаха малко по-различни отколкото ми го описваха. Искам мястото на България да е в една наистина обединена Европа. Към Съединените Щати изпитвам голямо уважение, но след всичко, което научих последните години за нейната геополитическа стратегия, считам, че те са една по-изостанала форма на демокрация. Като модел за подражание. Според мен, те ще се реформират. Може да не е при Обама, понеже никак няма да им е леко, но по начина, който го правят до сега, при съществуването на интернет ще им трябват все по-сложни маневри за да оставят някаква тежест в думата „демокрация”. За Русия, няма смисъл да хабя време да пиша, все ще се намерят хора. Със сигурност има какво да научи човек от нея, но по въпроса за модел за демокрация, който да се следва, според мен е цинизъм дори да се споменава. Турция, ща не ща, ще трябва да пиша за нея. Съдба. Не бих живял в Турция. Тя не е модела, в който аз бих бил щастлив. Тя е картата, която демократичния свят може/ше да изиграе, за да увеличи тежеста на достойнството си. Достойнството, че демократичен свят може да съществува в съжителство на... различни хора. България определено щеше да се възползва от това по един изключително удобен начин. Както се стекоха събитията, това няма да се случи. Подготвям се да пиша по тая тема, но ще го спомена след малко. Тук по „трето” за самокритичността не искам да пиша, няма и смисъл. Явно във вълчите условия на живот в България, тя ще се появи по-късно дори от обективността.

Четвърто, беше зададен конкретния въпрос от Златко до Огнян Минчев: „Кажете ми, господин Минчев, кой от българските интелектуални центрове се е опитал – когато и да е – да разработи някаква стратегия за даване политическа алтернатива на българските турци, извън ДПС?” Ще се радвам, ако г-н Минчев си направи труда да публикува линкове към материали, които касаят въпроса. Причините за интереса към тая тема са стандартни, но има и една лична, моя. Аз години наред не бях чел нищо повече за България освен новини и то когато имам време. Когато миналата година покрай изключително силната серия от материали на Даниела Горчева за българските турци, се зачетох по-задълбочено, и дори пописах известно време, се сблъсках от самото начало с неща, които предизвикаха в мен не само изненада, но дори и шок в определени ситуации. Оказа се, че трябва аз да тълкувам поведението на ДПС, на Доган, на Османската империя, на Турция, на... Да защитавам идеи и гледни точки дори, които не са ми въобще близки или пък въобще не познавам – като „защо има такава истерия около „демона на България”, около ДПС”, защо Батак не е точно Батак, който всички сме учили, как така изведнъж се оказа, че за 500 години Османската империя не е направила нито едно масово, насилствено ислямизиране в България, колко години всъщност продължават „възродителните процеси” по свободните земи български. Конкретно около изборната кампания, прочетох и ваше интервю г-н Минчев. Не си спомням никакви подробности, но беше свързано с Доган и ДПС. Или поне част от него. Чета го аз и макар да критикувахте „демона на България”, да критикувахте ДПС, всъщност понеже не предлагахте никаква алтернатива на турското население в България, си викам това интервю си отива едно към едно в кошничката на Доган. Не бяхте успял да се отделите от антитурското говорене, а знам, понеже си ви спомням, че сте човек, който е бил от хората, които изграждаха демократичното поколение в България на 90-те. Това беше и единственото, което прочетох от вас 2009. И не го вземайте присърце, не бяхте въобще единствен (антитурски говорещ). Не ви изкритикувах в „Де зората”, където пишех тогава, понеже считам, че не го заслужавате. Не го направих с име. Но един месец преди изборите, когато видях, че в България дори Синята коалиция, за която гласувах, е хванала байряка на прокъсаното знаме на антитурското говорене не се сдържах и нарекох стратезите им „непродуктивни мърди”. 20 години в България продължаваше да се чака от българските турци да направят това, което всъщност само мнозинството може да го направи. Да ги интегрира. Давайки им алтернатива. Реална. С реални избираеми лица, които сами да защитават интересите на своя етнос. Ако българските турци са интегрирани в българското общесто, зависимоста им от държава майка, спада. Обаче да говориш срещу Турция при обстоятелствата, които са в България веднага обръща това мнозинство в твоя контра. Съвсем ясно беше, че Синята коалиция се беше отказала от вота на тия хора. И вместо да си трае, тя направи точно това, което описах по-горе. Надявайки се да спечели националистичен десен вот. Абсолютна грешка. Как? Там е Бойко, той обира всичко по-умерено в тази област... Та, много дълго стана, много време ви отнех да ме изчетете, но защо така се получи, че дори и сините разсъждават по-този начин. А иначе „Демона на България” от никъде за нищо не можаха да го притиснат. Аз съм хидроинженер, ама продавах дюнери в България през 1999-2002 година. А виж ти кой се вредил на моето място. Самия демон. Свободна ниша не може да остане празна в съвременната капиталистическа теория. Туй е вече друга тема, ама тоя демон голям демон излезе, не може да го пипне никой от никъде. Той ли е толкоз пекън (в ада) или в основателната критика се оляхме, заиграхме и покрай всеобщата истерия, за пореден път пропуснахме да оценим вота на българските турци.

Последното „пето” е пак към теб Златко. Преди време ти предложих, сега пак ще го направя, като се надявам да ми отговориш. Защо не направиш една постоянна тема, която да излиза всеки месец и където всеки да може да пуска линкове към теми, които го вълнуват в момента? Но само, ако има и кратко обяснение от автора на коментара с линка, за това за какво иде реч. В няколко изречения да се описва. Пускаш я тази тема всеки месец и така, примерно аз, пускам там тема за референдума от 12-ти този месец в Турция. С кратък коментар, а може и по-дълъг. А може и дискусия да стане. Така ще имаш обратна връзка с всеки, който иска да коментира нещо, което го вълнува в момента. Ти не можеш навсякъде да огрееш, а и всеки си живее с неговите си проблеми. Аз сега например, когато довърша мислите си за Турция, САЩ, ислям, кемализъм, Ердоган, либерали и прочие, мисля да пиша в темата на Тони Джад. Ти ако имаш някаква друга идея, казвай.

Май това беше за днес. А не, пропуснах, казах, че пак ще ти се извиня. Та ето, извинявай ако има нещо, ама не е от лошо сърце.

- 26-09-2010|Златко

Здравей, Серкане,

отговорите и на двата ти въпроса към мен имат повече или по-малко технически вид: колкото и лесно да изглежда поддържането на един такъв сайт, ТО ВСЪЩНОСТ НЕ Е. Ето, в момента нещата отново започват да излизат извън контрол, броят на статиите стигна 1000, а на коментарите – 5000. Всичко това води до огромна, около 100 МВ база данни, която във всяка секунда се претърсва, от, да речем, 20-30 души. Преди няколко дни немският ми провайдър спря сайта, защото до такава степен претоварва сървъра, че пречи на работата и на другите. Едва успях да оптимирам това-онова, но ситуацията се очертава като проста и ясна криза на растежа. Отново ще трябва да обновявам софтуера, но в дългосрочен план и това не е решение, тъй като, ако искам да правя това нещо още дълго време, то няма как да стане без радикални промени, за които дори не ми се мисли, тъй като ще бъдат свързани с такива трудности и инвестиции, дето дори не мога да си ги представя.

Изобщо, ситуацията е типичната за България: сеирджи чок, алъш-вериш – йок!

А „Мълчанието на агнетата“ дори не бях забелязал, че не се появява. Нямам ни най-малка представа защо. Опитах всичко, което мога, но не излиза. По принцип трябва да го изтрия и въведа в базата данни отново, но тогава ще изчезнат всички коментари. Абе, откачена работа. Утре ще помоля един познат експерт да помогне.

След всичко това може би ще ти стане малко по-лесно да видиш колко нереализуема е твоята идея, от чисто техническа гледна точка. Ти си свикнал с форумите, където всеки може да пише и участва както си иска, но това тук е списание и софтуерът зад него е напълно различен, доста труден за научаване и контролиране. Влизането в задния двор, откъдето може да се пише, е свързано с хиляда трудности и пароли, плюс това изобщо не е интуитивно, по принцип трябва да правя курс за софтуерно ограмотяване. Мога, разбира се, да прибавя форум към сайта, но това вече съм го правил на два пъти и не се вясва жив човек, а освен това сайтът и без това е на колене технически, издиша и само търси начин да ме остави насред пътя.

Хайде, лек ти ден.

- 27-09-2010|Златко

Е, поне „агнетата“ ги оправих. Причината беше в един от коментарите, който по някаква причина караше системата да гърми. Виждаш ли с какви глупости ми се налага да се занимавам понякога?

- 27-09-2010|Серкан

ОК Златко, благодаря ти!

Сега наистина работи, когато отидеш на 2009-06.

Забележи обаче, че когато избереш листата с всички статии на автор Златко Енев, линковете не са тези, които трябва да бъдат и съответно за всичките дава грешка. Това ти го казвам просто информативно, ако не си го забелязал.

По втория въпрос ми се струва, че нещо не можем да се разберем. Още един път ще се опитам да го обясня. Ти пускаш всеки месец да речем 20 теми. Какъв е проблема да пуснеш още една? Ще натежи ли това толкова на изданието? Темата да е нещо като „Обща тема“ и вече, както тук сега пиша коментар, да може да се пише там. Без да се пипа нищо из сайта ти, никакви софтуери, никакви сорс кодове. Просто тема, празна, с коментари. Да се сложи един стандартен текст, че тук може да пускате линкове към теми, които ви интересуват. Задалжително обаче да се изисква да се опише с едно-две изречения за какво иде реч зад линка. В следващия коментар тук ще ти пусна и пример. Съвсем елементарно нещо искам.

Спомни си Цончо. Той беше гневен, че не пускаш материал за кризата с БП в Мексиканския залив. Ако има такава Обща тема, той можеше сам да пусне няколко коментара с линкове към външни материали и да коментира какво го вълнува в момента. Коментари с линкове и няколко обяснителни изречения.

АКО накрая на месеца няма нито един коментар, изтриваш темата или я преобразуваш в такава за следващия месец.

Според мен ще има интерес, а ти ще получиш възможност за един естествен барометър сред читателите ти, както и една обратна връзка. И друго – някой иска да му публикуваш нещо и ти го праща на теб. Ти г отхвърляш и той се разочарова. Случвало се е. С тази тема може да се спести този деликатен момент, стига автора на материала да го направи както трябва :) .

ОК, ако все пак си ме бил разбрал и аз продължавам да настоявам, прощавай, Четвърти път няма да има. :)

За другото.

Писа ми наскоро, че си религиозен човек, макар да не вярваш в никой бог. Нещо като деист (както го описа тук наскоро В.Левчев) предполагам. В този смисъл и аз съм вярващ човек. :) Например вярвам, че ако един човек си върши добре работата И се придържа на страната на „доброто“, той не много късно получава възмездие за усилията си. И това си го мисля за мен самия всеки път, когато се стремя към нещо. До сега, това, което не смея да го нарека Бог, а го наричам природна енергия :), ми е помагало. В крайна сметка съм го постигал под една или друга форма. Нататък какво искам да кажа във връзка с твоя случай мисля, че е ясно. Една допълнителна открита дискусия по тази тема за мен би била интересна. Имам дори конкретни мисли и предложения, но не им е тук мястото.

Тука има място само следното от мен: с толкова богати мизерници се напълни България, които не искат да се сещаме за тях; и ние не искаме да се сещаме за тях, искаме да превъртим страница, да не търсим откъде дойдоха капиталите им; обаче докато са такива мизерници, които не се усещат, че малко да отделяха за хора, които си вършат работата в името на нещо наречено българско гражданско общество, сега те щяха да бъдат простени, щяха да са изкупили най-голямата вина, която ще им тегне и в гроба.

Има хора, които с труда си облагодеталстват всички. Как не си даваме сметка за тези неща?

- 27-09-2010|Серкан

В следващия коментар пускам обещания пример.

На този линк може да прочетете в пдф файл от 5 страници, анализа на Sinan Ulgen, chairman of EDAM / Centre for Economic and Foreign Policy Studies, an Istanbul-based think-tank, and a visiting scholar at Carnegie Europe. September 2010. За всички интересуващи се от темата EU-Turkey, анализ направен от един про-европейски ориентиран турски анализатор.

http://www.cer.org.uk/pdf/ pb_ulgen_turkey_8sept10.pdf

- 27-09-2010|Серкан

Златко, този материал е наистина качествен и описва целия процес до тук. Ако ти остане време, прочети го. От него ще разбереш защо считам, че стратегията на либералите за Турция в ЕО не беше въобще правилна. До един момент ДА, за да притискат за реформи, за либерализация, за човешки права, но от 2005-2006 те трябваше да преанализират ситуацията и да започнат подкрепа И ЗА опозиционни партии. За съжаление, признавам си го, едва от тази година аз лично виждам един качествен опозиционен лидер. Прави впечатление с достойното си поведение до тук. Новия лидер на CHP, Kemal Kilicdaroglu. Много различен като човек в сравнение с предния, Дениз Байкал, който ще запомня едиснтвено с безграничната му арогантност оттеглянето му в скалъпения по Путинов сценарий секс скандал. Наскоро Кълъчдаролу беше в Германия, отзивите за него там бяха обещаващи.

Когато имам време Златко, ще ти коментирам защо Анадолското изкушение на Туман изглежда като прекрасна торта, от която вместо прекрасна изненада изскача 150 килограмов космат пехливанин, намазан целия в сметана. :)

- 27-09-2010|Серкан

Извинявам се, че оспамих темата, ако Златко прецени, да разчиства както види за добре. Просто ми липсваше тема, където да го направя.

- 27-09-2010|Златко

Ок, сега те разбирам.

По техническите неща: в момента никоя от връзките от авторските страници не работи, това ми се случва за двадесети път, свързано е с бъг в софтуера, който човекът от поддръжката ми ремонтира не знам вече колко пъти, но сега не ще, защото не искам да взема новата версия на софтуера им (която ме дразни жестоко). Май ще трябва да го направя, както изглежда, защото вече не работят и ред други неща, като например търсачката, в която не може да се щракне върху име на автор. Тъпа работа, човек трябва да има волски нерви.

По втория ти въпрос. Тук изглежда опираме до нещо, при което очевидно имаме различни виждания. Става дума за нещото, което аз наричам, най-общо казано, „авторство“. Имам пред вид не авторството на текстовете, а онова на подхода, подбора, оформлението и определянето на общата атмосфера, която цари тук. Може би виждам нещата едностранчиво, но аз живея с усещането, че „Прегледът“ се различава от всичко друго в България не само поради подбора на темите, но и поради начина, по който се прави, който няма нищо общо с демокрация. Не вярвам в принципа на демокрацията в културата, която е нещо, свързано твърде много с индивидуални преценки и постижения, за да може да бъде направлявана по някой от установените демократични принципи, например онзи на мнозинството или на преобладаващия интерес. Както виждаш и сам, обикновено аз не давам пет пари за теми, които със скандалността си без съмнение значително биха увеличили популярността на изданието, нито пък допускам каквото и да е скандално или егоманиашко поведение тук (това се отнася не само до читателите, но и до авторите – разделих се вече с няколко души, защото според мен те бяха прекалено вперени в самите себе си и не подхождаха на начина, по който се правят нещата тук, а той е един: здрав разум и избягване на крайности).

Може би вече разбираш защо няма как да се осъществи идеята ти. Допускането на такъв вид „демократичност“ би означавало да се разделя с основната специфика на изданието, която според мен е високо поставената летва – както по отношение на езика, така и на подбора на текстовете и темите. Без да желая да обиждам никого, гаранцията за всичко това е единствено в това, че нещата тук се изливат от само една чучурка. Знам, че по света има много и далеч по-качествени от моето издания, в които се влага трудът на хиляди хора, но просто нямам време и енергия да изпитвам докъде се простират границите на хората, които биха искали да вярват, че за правене на добри неща на тоя свят е достатъчно да има малко добра воля и – може би – някакви общи интереси. За съжаление нещата ми се виждат далеч по-сложни от това.

Поздрави,

Златко

- 28-09-2010|Златко

М-да. Общо взето, начаса стигаме стигаме до проблем. Както виждаш, опитът да се направи тук нещо, което е нормално в някой форум, не води до особено добри резултати. Ти силно се интересуваш от Турция – което е нормално и разбираемо, но в това списание и в това обкръжение трудно ще намериш достатъчно съмишленици, за да се получи плодотворна дискусия. Дори и при мен ще е трудно, защото темата „Турция“ е просто една от, да речем, стоте теми, с които жонглирам непрекъснато и изобщо нямам времето и енергията, за да следя нещата с интензивността, с която изглежда го правиш ти. Оттук – и предварително програмираното разминаване, което няма как да се реши по някакъв демократически принцип. Не искам сега да започвам да трия, защото нито тонът, нито съдържанието на коментарите ти заслужават нещо подобно, но няма и как да ги поддържам, защото не пасват на нищо тук. разбираш ли, че от грозде манджа не става, Серкане?

Хайде сега, успокой се и опитвай да задоволяваш потребността си от диалог някъде по форумите. Най-добре създай си собствен, тогава вече наистина ще можеш да правиш точно онова, което ти се иска. Тук при мен няма как, няма да има как и където и да е другаде. Просто нещата ти са много специфични и изискват собствено поле, за да могат да бъдат реално разгърнати. В това, което ти казвам, няма никакво лошо чувство, само опит да те смъкна малко на земята. така както се опитваш не става. Ще трябва или да го направиш така, както става, или да се откажеш. Друг начин не виждам.

- 28-09-2010|Серкан

ОК, най-накрая и аз те разбрах.

Добре, това е твоя сайт, ти така го виждаш.

Обаче има две неща, които не ми се разясниха.

Едното е свързано с текста от „За изданието“. Там си написал цитирам:

„Кои мислим, че сме ние?

Създаден по рецептата на немалко модерни алтернативни медии (опозиция, състояща се от един човек), Либерален Преглед е независимо издание, посветено на обширната тема, наречена „либерализъм“, макар че аз в никакъв случай не бих го определил като само и единствено политически оцветено. Ако действително си поставям някаква задача, то тя най-общо би могла да бъде описана с думите „участие в и насърчаване на либералния дискурс в България“.Темите, които ще бъдат обсъждани тук, рядко ще бъдат определяни от политически пристрастия и (така поне се надявам) никога от лош вкус. Дали това ще ми се удаде, ще покаже времето.

Спектърът от теми, които ме интересуват е доста широк, но определящи в него са две: политика и култура. Материалите, които ще ви предлагам, ще идват както от мен, така и от международната преса, но също – и в това според мен е най-важната специфика на изданието – от самите вас, читателите. Идеята е много проста и вече многократно изпитвана: ако темите, които предлагам тук, ви се сторят интересни – и ако самите вие мислите, че имате какво да кажете по тях, моля изпращйте ми вашите собствени материали. Аз ще публикувам всичко, което според мен не взривява рамките на добрия вкус. Дали системата ще проработи, е все още неясно, но времената, в които живеем, показват, че доверието е една от най-добрите инвестиции, които човек може да направи. Дори само един поглед към „Уикипедия“ е достатъчен.

И така, нека погледнем с оптимизъм към бъдещето. В един напълно лишен от патос смисъл именно ние сме онези, които го създават.

П. П. (Поради многото запитвания): всички преводи на сайта, освен ако е указано другояче, са направени от издателя.“

Не се връзват нещата, Златко. Това, което пишеш тази вечер, е доста доста по-различно от либерализма, който лъха от мотото на изданието.

И другото е по темата, която сега ти се стори кисела. Tи имаш цяла поредица за Турция.

http://librev.com/index.php? option=com_content&view=article&id=83&Itemid=3

Дори по едно време твърдеше, че е била базова за станицата ти. После, след като поспорихме миналата година ти спря да пишеш на тази тема. Аз също не съм писал нищо на твоя сайт по тези въпроси. Потърси и ще видиш.

От тогава мина година и половина, аз попрочетох доста, за да видя къде се крие тук заека, защо либерала подкрепя само и единствено ислямиста. Сега, след референдума на 12-ти ти писах, показах ти, че искам да ти дам част от новите знания, които съм събрал. Този текст, който съм цитирал е описал целия процес. И съм доста неприятно изненадан от реакцията ти, сякаш пиша по тема, която не си и отделил не една и две страници. А сега си ми написал това „Хайде сега, успокой се и опитвай да задоволяваш потребността си от диалог някъде по форумите.“.

Има нещо, което не се връзва, но то определено не е в мен.

И определено считам, че тази вечер ме нагрубяваш неоснователно И НЕПРЕДИЗВИКАНО.

- 28-09-2010|Златко

Странно, че в момента не се разбираме. Списанието функционира ТОЧНО по описания в горния текст начин от първия ден на съществуването си – всеки, който иска, може да ми прати текст, а аз решавам дали да го пусна или не. Така беше и с теб едно време, какво толкова те учудва сега. Или си го разбирал така, че хората ще могат да пускат текстовете си и сами? Това става по форумите, а „Прегледът“ не е форум.

После – за Турция не съм спирал нищо, просто в последно време не са ми попадали истински качествени текстове. И за какво нагрубяване става дума, обясни ми, ако обичаш? Бих те помолил все пак да приключваме, защото нещата тук преминават все повече и повече на ниво частен разговор, чието място не е тук в коментарните полета.

- 28-09-2010|Златко

Ах, да, относно „липсата на либерализъм“. Всеки път, когато откажа да дам глас някому тук в „Прегледа“, чувам именно това. „Ама какъв либерал си ти, като не може при теб всеки да говори?“ Да обяснявам тук, че либерализмът не означава липса на подбор, и че качеството и количеството са две доста различни неща, ми се струва излишно, Серкане. Опитвам се да бъда дипломатичен и да не нагрубявам никого, но фактите си остават факти – от десет неща, които ми се пращат, рядко ми се случва да приема повече от едно-две. Там, където липсва качество, е излишно да се говори за липса на либерализъм. (И, моля те, не отнасяй тези думи към себе си, тук говоря по принцип).

- 28-09-2010|Серкан

Ти определено не си ме разбрал.

Това, че ти препоръчвам някакъв линк е само за да се запознаеш с него, ако имаш време. Да го прочетеш.

И през ум не ми е минавало да се пускат тука текстове.

Ако не искаш или нямаш време си е твоя работа. Да го прочетеш.

Съжалявам, че не предвидих, че така ще интерпретираш коментара ми, мислех си за пример и съставих този. Лошо се получи, трябваше да го направя може би в темата за Анадолското изкушение.

Но ще се реванширам, ако не си ме измел до тогава де, защото малко поотпусна емоциите си, като тръгна „да ме успокояваш“ и запращаш по други места, по форуми.

С мен си в грешка в това отношение. Не ми е ясно как не си разбрал, че е достатъчно да ми кажеш, че не съм желан и ще си тръгна. Но нямаш никакво право да ме запращаш ти нанякаде. Има разлика. Едно е да не си желан от домакина, друго е да тръгне да ти казва накаде да ходиш и какво да правиш. Ето, тук и беше грубостта ти.

Та... В тези няколко часа от тогава си мисля защо реагира така.

Материали за Турция си пускал. Но от твоите, либерални. Аз чета прегледа винаги, когато имам възможност. Примерно материала на Ahmed Altan, от турския либерален вестник Taraf. Заглавието на материала беше сгрешено умишлено, предполагам в самия немски превод. Не те виня теб, а и няма голямо значение – така звучеше още по-добре, по-либерал-демократично. Аз четох за този писател, харесаха ми много от нещата, които пише. Примерно намерих един негов материал „Atakurd“. Не знам дали знаеш, но в неделя ги съдиха всичките 18 основни журналиста от този вестник. И това исках да ти го коментирам, но освен да пускам линкове, друго не ми оставя време да ти помогна, да обърнеш внимание. Къде обаче да ги пускам тези линкове. Не само за теб. Разбрахме, не са желани тук тия работи.

Затова, на фона на поредицата за Турция – от либерални автори, на фона на трудовете на Ahmed Altan и колегите му от Taraf, аз си представях, че в Либерален преглед ще бъде напълно подходящо съжителството на ОЩЕ материали, които описват в още по-голяма цялост КАК ТОЧНО СТОЯТ НЕЩАТА с дългия път на Турция към либералната демокрацията. В текста, който пуснах е описано това на високо, академично ниво. Съвсем последователно. И да, може би малко пристрастно за про-европеизма, но нали затова сме тук – да представяме различни гледни точки. Така се изгражда обективноста, която липсва в мнозинството от анализи, които се правят/еха в България. Аз поне съм за това тук, помисли си, каква роля иначе мога да имам. Повечето неща, на които ме учиха се оказаха доста по-различни от това, което са. Нека да има различни гледни точки, па макар и само като линкове. От 20 теми, като има една направена от чиателите и О, УЖАС. Ще спадне качеството, ще се изпокарат, ще се скапе сайта, и технически и всякак... Хм, хм, хм. А говорим с пълно гърло като либерали за това цял свят да се променя към това, това, това, което ние виждаме. А което другите виждат, дори и ограничено в нещо микронно, не може да му имаме никакво доверие. Е, така не се изгражда гражданско общество. Липсва довери в гражданството Златко. Точно, както някои са го виждали 97 и 98 и 99 и... в това, че трябва да се представи на българското мнозинство и други гледни точки. За турците, за циганите, а и за американците. Защото елита счита народа за прост. Аз обаче не считам така. И се видя, че не направиха нито едното, нито другото. Главата виж, главицата, която управлява сега България.

Демокрация. Обратното на това е авторитарното управление. Пише се само и единствено по теми, които пуска началника. В случая администратора. Защото в нас не може да се има доверие. И да не ти се сърдим и да не те разбираме грешно.

Така излезе. Да си го кажем все пак също беше полезно. Нали темата беше точно това.

Общество пред „цивилизационен избор”.

Този спор не беше излишен. Този спор беше основен. И не само между теб и мен. Ти сам го казваш.

Усетих нещо подобно преди време, но до днес, поради наивитет, а и не само, но това е друга тема, аз не виждах едно авторитарно управление. Особено пък скрито зад думи като тези от мотото ти – либерализъм и прочие.

От днес обаче виждам нещата сравнително ясно и може да си сигурен, че когато пиша в сайта ти, ще гледам да се придържам до запетайките на това, което формулира тази вечер.

И не защото това са правилата изписани в думи.

Просто считам, че термини като демократичност и авторитарност скрита под кожата на либерализма са коренно противоположни.

И човек на 50, отдавна отдавна е натежал или на едната или на другата страна. Дори и при лебералите е така според мен.

Аз не съм емоционално неуравновесен човек, макар на няколко пъти да си си позволявал да ми казваш подобни неща. И ти казвам тези мои думи с една убеденост и спокойствие. Просто минаха много месеци, в които наблюдавах, понеже останах с такова подозрение след последните ни контакти миналата година, и тази тема ми беше останала в главата като разликата между мое участие и неучастие тук. Както виждаш, съвсем недвулично, подходих към въпроса, макар да не съм очаквал, че нещата са така, както се оказаха. Подозренията ми са били подсъзнателни.

Онова за „лалугера“, ше си го спомниш, явно е било продиктувано от това.

Но пък цепиш много дърва, трябва да ти се признае... :)

OK, последно ще цитирам само едно нещо тук и няма повече да спамя темата, каквото и да ми отговориш.

„Вярвам, че ако един човек си върши добре работата И се придържа на страната на „доброто“, той не много късно получава възмездие за усилията си.“

Важно е да се спазят и двете неща за да се стигне до успех. Така мисля аз.

- 28-09-2010|Златко

Ок, Серкане. Нямам проблем с това, което казваш, всеки е свободен да изказва мнението си, доколкото се придържа към нормален и уравновесен тон, което ти без съмнение правиш. Именно затова списанието се състои от две части – текстове, подбрани от издателя, и коментари, писани свободно от читателите. Това според мен е един достатъчен баланс, за да може да се гарантира както качеството на изданието, така и свободата на словото. Щом предпочиташ да виждаш в това авторитаризъм, твоя воля. Аз също съм ти свикнал вече, в хода на няколкото години, от които се познаваме. Но намери ми едно по-сериозно издание на тоя свят, което да се прави по начина, който искаш ти – и тогава ще се съглася да размисля. Как си представяш например да започнеш да пращаш идеи и линкове по начина, който ми предлагаш тук, в някой сериозен немски, турски, американски, пък ако щеш, и български вестник? Тук на сайта има един текст на Ивайло Дичев, „Демокрация LIVE“, където се прави някакъв анализ на тенденцията в съвременната политика да се реагира „live“, тоест моментално, на всяко тежнение сред избирателите. Какво се получава от това човек може да види, просто гледайки. Не съм го казал аз, Серкане, така че не ме обвинявай в анти-демократизъм, но демокрацията е възможно най-неподходящият начин за управление и единствената причина да я използваме е това, че всички останали са още по-лоши. Това – от Чърчил. Сега, ако искаш и него да наречеш диктатор, твоя си работа. Истината все пак си остава, че приятелството си е приятелство, а сиренето е с пари, навсякъде по света.

Аз пък си оставам твой анти-демократично настроен приятел!

Златко

- 28-09-2010|Доню Драганов Донев – Проклятието на думите

Ох, вероятно безсмислена и дори вредна е намесата ми тук. Но от време на време проявявам слабост и напомням тук и там, че има едни почти унищожени и почти забравени – реалните идейни противници на комунизма. Аз съм репресиран николапетковист от репресирано семейство, имах някои надежди в началото на прехода, както и реална възможност да осребря миналото си, но слава Богу, не го направих, предпочетох да си остана страдащ човек, отколкото да стана доволно свиня /вариация по Хайне/.

А „Проклятието на думите“ е работно заглавие и работен термин от нещо незавършено, защото съм порядъчно мързелив и най-вече защото такива неща от такива като мен не се издават все още у нас. Дълго е за обясняване, но в случая се опитвам да отида по-далеч и в по-дълбоко в сравнение примерно с критиката на Платон за писането и обвиненията към Гутенберг, че е един от най-големите престъпници с превръщането на текстовете в масово достъпни. В най-първична и примитивна форма това е изразено в римската поговорка по добре веднъж да видиш, отколкото сто пъти да чуеш. А проблемите от потоците думи и изобщо изкуствените неща са изразени доста добре от Оскар Уайлд – не изкуството подражава на природата, а природата подражава на изкуството. Всичко това се вписва във вярната спород мен теория на безсъзнателното по Марбе-Мюлер-Узнадзе, теорията на установката /а Фройд не само не е верен, но е и вреден между другото/. Започвам така, защото без експликация на базови разбирания и понятия, както считат истинските учени, всеки диалог се изражда повече от допустимото за що годе взаимно разбиране. Формално нещата са още по зле – няма диалог, има монолог, както отбелязва отдавна Камю, а ако се налага, излизащите извън опроеделената рамка се елеминират силово /в общ смисъл/.

А сега малко по същество. На пръв поглед Достена Лаверн попада в рамките на плачещо за силово въздействие по Камю, но то дори шумно се рекламира. Днес, двайсетина години след прехода, нещата радикално се менят. Победителите се изхитриха да профукат през това време победата си, защото и те, и мозъчните им тръстове заложиха на единственото което умеят – разрастването /следствие от доминиращия в света юдейски фарисейски талмудизъм по схемата на малкия народ, разработена в началото на миналия век от Огюстен Кошен и доработена в края му от Игор Шафаревич/, а изхода винаги е бил ставането /по християнски и хегелиански вариант/. Сега спешно, включително от мозъчни тръстове, от филми като Цайтгайст до написаното от Лаверн, се имитира ставане, което ако не беше толково жалко и порядъчно вредно, щеше да ми е много смешно. Това подобие на имитациите е като обективно /който плаща, той поръчва музиката/, така и субективно – ами то как да бъде иначе, глашатаите на комунисма се преродиха в глашатаи на капитализма, либерализма и глобализма. Това стана толкова леко и незабележимо, защото всички тези неща са елементи на юдейския фарисейски талмудизъм /справка „Красная симфония“ на д-р Ландовски, документален запис на разпита през 1937 г. в НКВД на троцкиста Кръстю Раковски, всъщност наш добруджански евреин Хаим Руковер/ от една страна, а от друга сега пак се строи в света свръхобщество, аналогично на свръхобществото строено при комунизма според теорията на достойния и велик учен и човек Александър Зиновиев /изгонен от СССР след Солженицин, още 1986 г. кръстил перестройката катастройка, също не осребрил миналото си, макар че е било достатъчно да каже някоя и друга добра дума за Горбачов, за да му направят институт и оглави тяхната Академия и затова върнал се от Мюнхен в Москва чак 1998 г./.

Та, за да бъда кратък, без да се осъзнае, че сегашната световна система е грешна и вредна, че козметичните и промени чрез псевдоставане са безсмислени /то е като опит да се направи от Москвич Майбах/, само ще се удължи агонията на всички и всичко. Само че кой да мисли, нали е казано да му мисли, който мисли, а по Радой Ралин – той мисли по иначе, ама пусто поминъче. Ама то и самото мислене вече е кът, нали според известния анекдот на Шафаревич комунистите рязоха глави /в буквален и преносен смисъл/, рязоха глави и доказаха Дарвин – създадоха безглаво поколение /а рязането на глави се оказва световна истирическа практика, дори образцовата Атинска демокрация знаете какво прави примерно със Сократ, а после и с обвинителите му.../. А и т.н. интелектуалци масово са си страхливци и все търсят по пълна ясла, нагледал съм се на такива дори сред репресираните..., затова май не е съмсем безсмислено онова като чуя думата култура и се хващам за кобура. Само съчетание на ум с практически опит, смелост и достойнство може да доведе до истински интелектуален продукт /тук много добре се вписва историята на Иисус, ама да не ви обременявам, а и нали е на мода антихристиянството, а и как да е иначе, след като неговото неможе да се служи едновременно и на Бога, и на Мамона директно отрича и сегашната световна система, и вашите словоизлияния/.

А ако някой все пак се замисли върху казаното от мен, може да провери верността му по формални неща – примерно как да следваме сегашните САЩ, след като това е утопия на утопиите – те консумират над 40% от световните ресурси при едва 5% от световното население и не живеят кай знае колко добре, а за да има вероятност да ги стигнем ще са ни необходими още десетина планети като нашата и то леснодостъпни или да види до къде води действащата парична система от дългов тип с частично покритие, или да оцени количеството вреден и безсмислен труд, който кипи в света /в САЩ 2% произвеждат храната и още 8 от колите до бомбити, а останалите основно си пречат/, или във връзка с последното да оценят прав ли е бил Франклин да твърди, че ако преди 200 години всеки е вършел по 4 часа полезна работа е щяло да има свръхизобилие на блага, а по Кейнс сега трябваше да работим по 1-2 часа, или... И ако не сме орел рак и щука по внушението на малкия народ, нещата можехе да се променят и радикално, и бързо. Оставете настрана политкоректните идеологеми и си обяснете как така едва ли не всичко, което сега разрастваме – телевизия, компютър, реактивен самолет, ракете, совалките, стелтовете, делението на урановата ядро... всичко е направено между 1933 и 1945 година в Германия, че и се е работело какво ще се прави ако загубят войната в школата на Ойкен, от която излиза Ерхард...

Е ми стига толкова, дано някой се замисли и се опита да излезе от стандартните официални рамки.

И не забравяйте, че нас, репресираните идейни антикомунисти ни има, че дори и да приключите нас, ще се появят други, защото е прав Рюноске Акутагава, когато казва, че това което е създало него, ще създаде и други.

- 28-09-2010|Б.Павлов – Златко, Серкан, Доню, моя милост...

Иска ми се да вярвам, че Златко не знае, че пишем заедно романа на бъдещето:))

От друга страна, ако той не знаеше какво прави, какво щяхме да правим ние тук?

- 29-09-2010|Майя – към г-н Донев

Г-н Донев,

Няма нужда някой да издава творбата Ви. Можете да дадете ръкописа във всяка печатница и там ще го приемат охотно.

Но имайте предвид, че после ще искате да си избиете разходите. А докато пишете за „юдейско-фарисейски талмудизъм“ и хвалите нацистка Германия, никой сериозен човек няма да поиска да Ви купи книгата.

- 29-09-2010|Гост

Ех, Майя, Майя, нищо не сте разбрали от това, което се опитах да кажа. Това е нормално, аз затова и започнах така: „Ох, вероятно безсмислена и дори вредна е намесата ми тук.“ И вместо да проявявате тотална политкоректност, опитайте се логически на базата на някакви факти да оспорите нописаното от мен. Надявам се, че поне до там стигат уменията Ви, иначе няма смисъл да Ви отговарям. Е, то и тогава това ще е ала-бала диалог, защото по Оукли данните не са факти, фактите не са информация, информацията не е знание, знанието не е истина, истината не е мъдрост, а без мъдрост нищо свястно неможе да се направи и постигне. По ред обективни и субективни причини аз успявам понякога да се докосвам до мъдростта, най-малкото защото имах сложен многопластов многообразен живот, надявам се и остатъка му да е такъв. А Вие се лутате в най-елементарните идеологеми и дори високомерно ме поучавате. А бихте ли споделили какъв е Вашия жизнен опит? – интересно ми е, защото така ще допълня с някои данни едно друго недовършено непубликувано нещо, доказващо порочността на марксисткото юдейскофарисейскоталмудистко „критерия за истината е практиката“.

Е ми това е. Ако се постараете да направите това, което Ви помолих, ще Ви отговоря по-подробно.

- 29-09-2010|Доню Драганов Донев – Уточнение

Да де, остарявам. Предполагам, че е ясно, че горното е написано от Доню Драганов Донев, ама трябваше коректно, ясно и категорично да посоча това. Впрочев този мой пропуск разкошно се обяснява с теорията на установката на Марбе-Мюлер-Узнадзе, препоръчвам на всички да се запознаят с нея.

- 29-09-2010|Златко

хора всякакви, кой с пропелер на шапката, кой с удостоверение от учреждение. Мир на всички.

- 01-10-2010|Кирил Боргиев

Златко, по някакво странно (!?) стечение на обстоятелствата в рамките на една седмица два вестника публикуват разговори с авторката и откъси от книгата на другарката Достена Лаверн. И двата вестника претендират да са либерални. Единият е, по мое мнение, откровено левичарски и дори често про-БСП („Гласове“). Другият е воденият от тебе. Изводите читателите да си правят сами.

Та за Достена, нейната научна работа и нейната книга. Познавам доста добре както семейството й, политическите му пристрастия и морални салтоморталета, така и нейните (на Достена) научни напъни (първо като журналстка, после като политоложка). Познавам и вренето й сред евродепутати, политици и хора на властта, стигащо понякога до откровено нахалство. Затова смея да изразя огромното си съмнение в стойността на написаното. Още повече в искреността му. Инсайдър написа вече как се издигна и какво вършеше майката на Достена на научно-политическата сцена. Подобна беше и кариерата на авторката. Пред французите критикуваше лявото управление в България, като дойде Костов – стана враг № 1 на правителството му. След това, обаче, се спотаи и прие кротко и спокойно случващото се у нас. Защото левичарството, от един доста ярък марксистко-ленинистки тип, продължава да гори в сърцата, особено когато това дава дивиденти. Много е лесно и приятно, обаче, да си левичар, да „громиш“ американците и тинк-танковете (но не и танковете на Пешо Младенов), когато си живееш необезпокояван във Франция и се радваш на западната демокрация. Световното левичарство винаги е умирало да живее на Запад. В случая с книгата на Достена едва ли има много неща от казаните от Божков, Кръстев, Минчев, Дайнов и пр., които да не са се оказали верни, а някои все още са твърде актуални. За съжаление, носталгията по комунистическото управление и бесепарщината толкова ярко прозират зад написаното от Достена, че е просто болезнено да четеш опити да се представи за научна една откровено политизирана и осребрена позиция. Както е казал образно народът: „Накъдето и да се завъртиш, задникът ти ще е винаги отзад!“

А за личната омраза (или завист) на Достена към Иван Кръстев – това не заслужава внимание. Работата на двамата, анализите и оценките за тях (или липсата им) от външни наблюдатели показват ясно кой колко струва.

Бъди здрав!

- 01-10-2010|Златко

М-да. Поредната „критика“ ad hominem. Вече се чудя дали това е всеобща българска характеристика или просто по-сериозните хора не четат „Прегледа“. С изключение на Огнян Минчев никой дотук не е казал нещо, което да съдържа дори опит за някаква преценка на текста (и може би точно затова неговите коментари се срещат с такъв яростен отпор – не могат да му простят идеолозите, че не се придържа към утвърдената линия; един дори вече започна да го упреква за това, че изобщо разговаря с мен). По липса на мисъл – щампи, същите като едно време, само че с противоположна посока. Както се казваше тогава, „мъкнат ме мамооо, влачат ме“.

- 02-10-2010|Кирил Боргиев

Златко, явно не си разбрал за какво става дума – описах житието-битието на Достена, за да стане ясно нещо очевидно сповед мене, а именно: не можеш да очакваш обективен анализ на процесите в България след 1989 г. от човек, който е моделиран от семейни, политически и икономически причини да служи на идеологически клишета и постановки, който от френските си професори (като Жан-Кристоф Ромер, например) научи само западен антиамериканизъм, който не успява да отсее интелектуалното и научното от личното.

Това, Златко, съвсем не е слепота у Достена. Това е именно осребрена политология, анализ според условията и момента.

Самият ти казваш, че темите, които ще бъдат обсъждани в „Либерален преглед“, „рядко ще бъдат определяни от политически пристрастия“, но написаното от Достена е крещящ пример точно на такова пристрастие, гарниран с цитати, псевдонаучна терминология и лично недолюбване на този или онзи.

Какъв конкретен анализ да прави човек на написаното от нея? Че не е успяла да вникне в думите на хората, които критикува? Че техните, а не нейните прогнози и разбирания отговарят на действителността? Че прокомунистическите й разбирания не са дори скрити под повърхността на един стилистично тромав и объркан текст,а направо бият на очи? Че опусът й не е анализ на събития и факти, а анализ на анализите и личностите? Това не са щампи, както се опитваш да ги изкараш,а бележки върху генеалогията на едно съчинение.

Какво повече да кажа? Изглежда така разбираш либералното – в дискурсивен аспект, а не в социално-политически и морален. Свободен си да го правиш. Но недей да си затваряш очите пред очевидната несъстоятелност и пристрастност на мненията, които ти се предлагат за публикуване. Освен ако и ти не ги споделяш. Иначе рискуваш все повече да се случва това, което явно правилно си усетил: че по-серозните хора не четат „Прегледа“.

- 02-10-2010|Златко

Says who?

- 02-10-2010|Доню Драганов Донев – Провокация

Уважаеми Златко,

вероятно съм доста по-възрастен от вас, доста по твърдоглав и сприхав, ама когато се води диалoг, е добре всеки да излага своите аргументи и контрааргументи и да пита другия какви са неговите, ако искаме освен чесане на крастата си и да постигнем нещо повече. Но диалога е опасно нещо, в него може да се роди и някоя и друга истина, а това в поредното свръхобцество е противопоказано, Фромовото бягство от свободата отдавна е прерастнало в бягство от истината и то от доста време, нали още в края на 50-те години Камю пише, че заменихме диалога с комюникето – истината се състои в това и това, а ако не сте съгласни – е ми ще дойде полицията /образно и в общ вид казано/ и ще ви докаже, че не сте прав. Ако сте чели написаното преди това от мен, знаете, че в това отношение имам практически опит и преди, и след промените. Но да не менторствам повече, това е само молба и съвет от старило и патило.

А иначе погледнато цялостно, за способния да мисли аналитично тук има доста храна. Няма нищо лошо да се каже кой кой е – и за Достена Лаверн, и за Огнян минчев, това дори е задължително, защото няма как тези неща според спомената от мен теория на установката тези неща стават елемент от нея. Не ви ли се струва странна тази свръхактивност на такива като Минчев, Дайнов, Кръстев, че и Лаверн в защита и налагане на неща, които са пълна противоположност от формална гледна точка на отстояванете по време на предишната система? Развивали се – хайде де, а защо така упорито едностранчиво се развиват по посока на келепира? А както е казал Иисус, неможе да се служи едновременно и на Бога, и на Мамона. И все пак, отново да повторя, Лаверн казва неща, които до скоро не бяха за публикуване и масово обсъждане и това е още едно доказателство, че стават сериозни промени в света. Което за такива като Огнян Минчев може да се окаже проблем – сега е доста по-трудно да се ориентираш от къде ще задуха вятъра в сравнение на началото на прехода, а и дали ще се уредиш? А и тези, дето до сега са те хранили, ще запазят за известно време силата си и... мъка-а-а, мъка.

Но това до тук беше нещо като лирично отклонени в основната си част. Сега съвсем сериозно. Добре е, че се появява книгата на Лаверн, вероятно и оценката и на запад не е случайна. Но нещата вървят напред доста бързо, затова молбата ми е, тъй като тук очевидно участват добре информирани, да прокоментираме две- три неща, пряко свързани с книгата на Лаверн:

1. Казаното от Владимир Буковски при посещението му в Българи в контекста на циганските истории от последно време.

2. Теорията за новото свръхобщество на Александър Зиновиев.

3. Новата книга на Дейвид ДеГро – David DeGraw „The Road Through 2012: Revolution or World War III“.

Интересува ме мнението на всички, включително Златко, Минчев и Лаверн, защото май наистина назряват радикални промени в глобален мащаб.

- 03-10-2010|Майя – защо няма начин да сме прави

Вижда се, че хората, които не харесват текста на Достена Лаверн, просто няма начин да бъдат прави – и то поради доводи ad hominem. Ако са професионални анализатори като Огнян Минчев, те гонят келепира и пенсийката. А ако като мен имат съвсем други професии, те са частни лица, които могат да пишат каквото си поискат, но то не следва да се приема сериозно.

- 04-10-2010|Доню Драганов Донев – И все пак

Да-а-а, често мълчанието е злато, ненапразно има и такава поговорка, дори за тинк танковете, макар че те са създадени да дърдорят до втръсване, най-вече когато няма ясни инструкции какво и как да говорят. Защото тяхната цел е не мисленето, а спирането на мисленето, не истината, а извращаването на истината в интерес на тези, които им плащат – то и такава поговорка има – който плаща, той поръчва музиката. Само че така може да се проваля истинското ставане временно, дори аз съм учуден, както вече споменах, колко бързо победителите в Студената война профукаха победата си.

И все пак. Макар че е възможно не просто да не ми се отговаря на поставените въпроси и проблеми, възможно е дори да не се чете написаното от ме, в края на краищата кой съм аз, че да ме удостояват такива извисени авторитети с някакво внимание

И все пак. след като съм започнал да говоря, длъжен съм не заради тях, а заради абсолюта, след като съм казал а да кажа и б, че и повече...

Та да се опитам да обясня защо тинк танковете ни водят не просто наникъде, а в посока на проблемите и провалите. И не просто ей така, анализирайки правеното и направеното от тях, то дори и от книгата на Достена Лаверн теди неща се подразбират. Като краен християнин и хегелианец ще се опитам да достигна до корена на проблема.

Ще започна с една наша хубава и дълбока поговорка – каква я мислехме, какво стана. Всеки, който се е занимавал с реална дейност и особенно с реално творчество, знае, че реалните неща стигат качественото си ниво след продължителна еволюция, в техниката това е т.н. доводка и тя е основния елемент от създаването на нови изделия. Каквито и мисловни качества да имаш, какъвто и експертен опит да си натрупал, създавайки нещо ново то трябва да премине своята еволюция, ускорена примерно в техниката от т.н. доводка. В сферата на обществените отношения обаче обикновенно доминира схващането, че нещата са вече измислени и просто трябва да се наложат със сила – къде на пушката, къде на плямпането.

Значи така го усуквам, защото се опитвам да подготвя евентуално четящия за представяне на нещо радикално различно от тинк танковете. Лошо се получава, но ще продължа, то който мисли ще успее да си преработи сам написаното и да стигне до същността, която искам да представя.

Та за обществото. Всички тези заблуди идват от т.н. юдейски фарисейски талмудизъм, неизбежен в някаква форва в началното развитие, но отдавна превърнал се в нещо много по-лошо от спирачка на ставането и фактически него обслужват тинк танковете. Марксизма, който е също част от юдейския фарисейски талмудизъм, искаше да промени света на базата на изсмукан от пръстите модел и къде с пушката, къде със своите тенк танкове я докара до някъде, но в крайна сметка до никъде. Сегашната система, която също е юдейско фарисейско талмудистка, също действа по аналогичен начин и я чякя същата съдба, а след време анализаторите трудно ще оценят, коя е докарала повече беди на света и хората. Затова правилно на базата на истински обективен научен анализ Александър Зиновие стига до извода, че сега се строи ново свръхобщество, различно по форма, но близко по същност на старото комунистическо свръхобщество. Е, звучи малко нахално, но аз се опитвам да достигна до причината за това.

Та всъщност започналото още в началото на общественото развитие разделяне на теорията и практиката е стигнало в съвременната система до максимума си. Затова тинк танковете даже и да искат да мислят немогат да мислят, защото мислинито е ставане. А ставането, от там и мисленето, е невъзможно без реална дейност. Вижте кой поставя началото на истинската идеалистична философия – Сократ и че той живее с другите и като другите. Още по-прост и нагледен пример – нима Александър щеше да покори с армията си толкова много царства и народиь ако не живееш с войниците си като тях? Ами факта, че първите римски царе сами орат земята си и тогава Рим тръгва бурно да се развива, а когато стига до развратено общество на хляб и зрелищата, на плюскането, чукането и зяпането, се срива под ударите на варварите /то сегашния свят май доста прилича на този период, но не съвсем, имаме спасителния пояс на християнството/. И най-претенциозния пример – Бог създавайки света по някакъв модел не знае какво ще стане и чак като вижда резултата, констатира, че това е добро. Добро, добро, ама не съвсем. Налага му се с Потопа да пооправи нещата. Само че стоейки отстрани и от високо и затова пак не му се получава. Чак с изпращането на Сина да изживее човешки живот е намерено решението и затова се стига до монотеистичното триединство, което е толкова дълбоко, че май все още сме прекалено далеч от него.

Още. Системата на пушката и плямпането си строи фундамент от правила и норми – както писани закони, така и неписани /нещо като Тората и Талмуда.../. И тук е най-голямата революция, която прави Иисус – при него няма закони, при него има цел и благодат и това е бъдещето, ако не искаме съвременния свят да последва съдбата на Рим. Всъщност близкото бъдеще, защото неминуемо все някога по някакви причини ще престанем да правим една и съща грешка и ще стигнем до християнския вариант.

И все пак. Казах малко и доста объркано, но след а казах и б. Естествено, готов съм да отговарям на всякакви въпроси и критики.

- 05-10-2010|Експерт след прехода – Всичко и нищо

Доню, много си чел, братко, ама струва ми се – все разбъркано. Как е възможно за толкова много нещада имаш мнение на половин страница. Види се, тия тинк-тенкове не са ти по душа – фарисейско талмудистки продажници са те. Май, че ще е така – съмнителна работа са тези тенкове, много говорят, с пари разполагат, дават им, а на нас – ни стотинка. Не е случайно. Оттук връзката до Алекснадър Зиновиев, Алексансър Македонски и римските царе е пряка – но само пол линия на радикалното християнство. Защо е тази толкова силна емоция, бе човек? Какво толкова те трвожи този голям и хаотично взаимообвързан свят? Слушай, приятелски те зова – вземи един учебник по нещо, какво да е, и карай едно по едно – по съдържанието! По съдържанието, брате, иначе разбиране нема!

- 06-10-2010|Доню Драганов Донев – Автоекспертиза за експерта

Ами то ако сте чели всичко написано тук от мен, нямаше да ме питатате за толкова силната емоция. За мен комунизма и прехода не са обект, те са в мен и аз съм в тях като репресиран николапетковест от репресирано семейство и участник в прехода. А този опит за гавра с „а за нас нито стотинка“ наистина ме развесели, то наистина много често за каквото и да се говори става дума за пари, ама не винаги. И изобщо я ме подсетете за нещо велико и стойностно в християнскохегелиански смисъл, което да е направено за пари. То има едни балами лузери като Сократ, Иисус или Левски, на които тинк танковете не обяснили че ако правят нещо то трябва да е за пари, та те взели, че променили света към по добро, а на тия дето им плащат, като тинк танковете например, не само ни дърпат назад, ами и колко свестни и перспективни неща са провалили – мога да изброявам до утре. Догановата хидроекспертиза пред тях ряпа да яде. Е, аз съм почти никой, но още в началото на май 1990 г. разбрах, че шанс да се насочат нещата в що годе приемливо русло у нас, включително по вина на инструктиращите ни още тогава западни централи, няма и затова вместо да стана без проблеми депутат във ВНС че и повече, тръгнах с главата напред срещу гадния преход и гадната ни политическа върхушка. Ама това са си мои проблеми, няма какво да Ви занимавам с тях.

А колкото до учебниците – благодаря за съвета, като ми остане време попрочитам и такива. Само че, колкото и самохвално да звучи, смятам, че вече съм достигнал и до оригинални мои неща, някои от които, в сбита и непрецизна форма съм споменал по-горе. Така че не ми излизайте с общи приказки и махленски пинизи, ами ги разкритикувайте смислено, за да видим тогава кой си въобразява, че е стигнал небето на истината, а всъщнос се рее в облаците на глупустта /по Хегел/. Или ако аз съм прекалено дребен според Вас за Вас, то пене дайте оценка на споменатата последна книга на Дейвид ДеГро. И не само Вие, а и другите корифеи, включително тези от тинк танковете. А то какво се получава – нещо като неловкото мълчание в оная случка от „Под игото“ при изпита в Радиния клас или нещо далеч по-жалко и гадно.

- 06-10-2010|Майя – „безкористният“ Хегел

Това за безкористните велики и стойностни неща в християнско-хегелиански смисъл наистина ме развесели. Защото философията на Хегел отдавна е разкритикувана от хора като Шопенхауер, Попър и Ръсел като безсрамна софистика, чиято единствена цел е защитата на пруския абсолютизъм. За което, разбира се, Хегел е бил възнаграден с апетитната си службица в Берлинския университет. Бих препоръчала Хегел да се поема в малки дози, все едно е плутоний. Иначе по-податливите умове могат да се заразят от стила му. Пример – г-н Донев.

- 06-10-2010|Костов – re: коментари

Златко писа:

М-да. Поредната „критика“ ad hominem. Вече се чудя дали това е всеобща българска характеристика или просто по-сериозните хора не четат „Прегледа“. С изключение на Огнян Минчев никой дотук не е казал нещо, което да съдържа дори опит за някаква преценка на текста ...

Причини много. Лично за мен – омръзнало ми е всеки път, когато в някой форум изкажа не-чернобяло мнение, да чета плиткоумни хули на тема комунистическо изчадие.

На мен написаното от Достена Лаверн ми допада. Съвпада с много мои лични наблюдения и заключения. Но, както други коментатори вече отбелязаха, в извадките от книгата й почти напълно отъстват ясно формулирани тези и заключения, по които да се спори. А пък да синтезирам прозиращите между редовете становища и да ги облека във формулировки не искам. Едно, че след като самата тя не го е направила, значи така иска. Друго, че мога да й припиша нещо, което не е искала да каже.

И трето – кой съм аз, че някой да се заинтересува от моето мнение, нали така Златко ? Вече веднъж лично ти ми препоръча – какво ти „препоръча“ – направо ми забрани да се изказвам тук. На „по-сериозните“ хора не е нужно да им се повтаря.

Горното да се счита като „процедурно“ изказване.

- 06-10-2010|Костов – Още процедура

Не би било лошо, ако човек има възможност да редактира написаното във форума. Виждам, че съм допуснал „печатни“ грешки, а не мога да ги поправя.

- 06-10-2010|Доню Драганов Донев – Проклятието на думите – 2 /На Майя/

Благодаря, Майя! Сега, ако желаете, върнете се на първото ми писание тук и се опитайте да го осмислите. След това се върнете на написаното снощи от Вас до мен. Е, какво, не ви ли се струва, че наистина има нещо като проклятието на думите и че с това си писание го потвърждавате? Замислете се, ще Ви е от полза, изобщо по-често се замисляйте и задълбочавайте, а ако моето менторстване не Ви харесва, поне се съобразявайте с поговорката голям залък лапни, голяма дума не казвай. Това основно във връзка с християнството и хегелианството. Че не ги познавате, е ясно, както и че не познавате Шопенхауер, Попър и Ръсел. Затова ще ви дам някои минимални начални разяснения. Но преди това – какъв е този критерий за истината – след като някой е разкритикуван от някого, то той вече тотално не е прав? А може да не са прави критиците, може в определени съотношения да са прави и неправи и критикувания и критикуващия, всъщност то винаги е така, защото реално и смислово е валидна триадата теза-антитеза-синтеза. Толкова за това, по-нататък можете да продължите сама.

А за критиците – защо не включихте и Маркс, защо не споменахте и за критиците на християнството – щеше да се получи поне още по-добра илюстрация на проклятието на думите?

А за споменатите от Вас – ами те са кой от кой по екзотичен /май доста крайно го казвам, ама хайде – може пък да Ви е от полза/, макар че имат своето място и значение. Значи в Шопетхауер има доста демонстративно позьорство и суетност с цел да го забележат и оценят, нищо лошо, още повече, че с философията си става нещо като участник в поставянето на начало на екзистенциализма, прави реален опит за синтез между западната и източната филисофия и т.н. Колкото до изхвърлянията му – е ми примерно това, че живеем в най-лошия от световете. Това след най-добрия свят на Лайбниц и пародията на Волтер в „Кандид или за оптимизма“ би трябвало да е приключена тема за мислищите, ама Шопенхауер умело се възползва от нея с обратен знак. Същевременно е краен критик на Хегел и краен привърженик на Кант – нещо тук нещата не се връзвът много, не смятате ли. И най-важното – официалната политкорекност го поставя в кюпа с предтечите на националсоциализма, така че внимавайте... Колкото до Попър – там трябва по-дълго, но как Ви се струва, това Отворено общество но Сорос по аналогия с основното му произведение „Отвореното общество и неговите врагове“ не Ви ли намирисва, да не кажа нещо по крайно. А знаете ли, че цялото му богатство е от спекула, че той е един от виновниците за финансовата ни криза през 1996 г., че тя после продължи в Азия, ама те разбраха какво става и ако сега примерно се появят в Сингапур тогавашните основни спекуланти Сорос и Робъртсън, веднага ще ги приберат на място злачно и епокойно. А за последния от Вашата тройка, Ръсел – ами той е такава каша като философ /има реални постижения в математическата логика/, че май е достатъчно да се каже, че Винер го определя като Шапкаря от „Алиса...“.

Накрая все пак да уточня и за Хегел – това за безсрамната софистика, това за защитата на пруския абсолютизъм са някакви тъпи и гадни политкоректни клишета вероятно на някои тъпи тинк танкове, така че по-добре ги забравете, особенно пък както сте ги прикачили едновременно към Шопенхауер, Попър и Ръсел /а между другото Попър наистина критикува Хегел, но как хвали Маркс!/. Хегел е пристрастен към Френската революци, привърженик е на конституционната монархия и то със съсловен парламент! /правите ли връзката, че аз като николапетковист приемам Стамболийски, а той въвежда в реалната политика съсловната система, а това идва при него като германски възпитаник от Хегел/.

Е ми надявам се с това да съм понамалил някои Ваши заблуди /по Сократ/.

- 13-01-2011|П. Бонева – във форума

някъде прочетох че авторката критикувала и неодобрявала „експертите на прехода“ и не предлагала нищо. Прочие от къде следва че трябва да предлагаш обезателно нещо, след като не приемаш конкретен модел? Имплицитно се разбира че ти споделяш някой или някои от другите социални и политически, икономически и нравствени практики, които не смяташ за нужно да защитаваш в своята книга посветена на критикуваия модел.

Отсъстващото християнство – Част 1

Автор: Александър Кертин

Конфликтът между национално и универсално

Ако отворите който и да е учебник по българска история, ще намерите една тема, която, по дидактически замисъл, съдържа най-изтъкваното основание за национална гордост: Създаването и разпространяването на славянската писменост. И във всеки от тези учебници ще срещнете известните на поколения българи думи, произнесени от Св. Константин-Кирил при полемиката му с „триезичниците“. Този момент e представен в общи линии така: Философът влязъл в ожесточен спор с привържениците на триезичието, но неговата защита звучи убедително: „Не пада ли от бога дъжд еднакво за всички? Също и слънцето не грее ли еднакво за всички? Не дишаме ли всички еднакво въздух? Как не се срамувате, като твърдите, че само на три езика може да се слави бога, и искате всички други племена да бъдат слепи и глухи ?“… Това слово, според учебниците по българска история, представлява най-бляскавата апология на славянската писменост. Така би било, ако Св. Константин-Кирил си е поставил задачата да прави апология на езика.Но тази метеорологическа аргументация – както звучи тя, извадена от контекста на Житието – не е фрагмент от „апология“ на езика. Тя е само въведение към основните доводи на Константин Философ, които се основават на Светото писание, главно на апостол Павел (Първо послание до коринтяните). По-голямата част от глава на Житието – всички медиевисти го знаят – съдържа разбирането на апостол Павел за „суровинния“ характер на етническите езици: те предоставят материала за изграждане на мисловни построения, представящи „духовното“ съдържание („пророчеството“). Още в първите изречения на тази глава идеята на Константин Философ е предадена със следното изречение на апостол Павел:

„Желал бих вие всички да говорите езици, а повече да пророкувате; и който пророкува, е по-горен от тогова, който говори разни езици, освен ако тълкува, за да се назидава църквата“[216].

Константин Философ (т.е. авторът на Житието, който и да е той) прави именно това – обстойно и търпеливо обяснява, за да акцентира още веднъж върху същата идея, формулирана още по-категорично от религиозния авторитет: „Прочее, езиците са белег не за вярващите, но за невярващите; а пророчеството е белег не за невярващите, а за вярващите“. И по-нататък, вече за трети път – може би е допускал не/съзнателното недоглеждане от страна на поколения българи, самоопределящи се като християни – подчертава своята теза, цитирайки пак апостол Павел: „Затова, братя мои, копнейте за дарбата да пророкувате, и не забранявайте да говорят езици. Обаче, всичко нека става благоприлично и порядъчно“.

И така, пророчеството, а не езикът – както иска да внуши „патриотичната“ традиция – е целта на Св. Константин-Кирил според неговото Пространно житие. Цялата дейност на славянските просветители е подчинена именно на тази „духовна революция“ в съзнанието. За да се извърши тя, е необходимо използването на етнически езици; но думите на тези езици вече попадат в съвсем различна знакова ситуация. Те стават „знамения“ от една нова символична система, която променя радикално старата картина на света. На първо място, целият свят става творение на един отвъдсветовен Творец. В съответствие с тази основна фигура в новата космология всички, приели християнското учение, ще имат еднакъв произход, едни и същи праотци и, като „универсални християни“, ще са включени в идеалните граници на „богоизбраната империя“; по думите на самия Св. Константин-Кирил, изречени пред хазарите:

„Защото нашето царство не е римско, а е Христово, както казва и пророкът: „Ще въздигне Бог небесно царство, което няма да се разруши во веки, и това царство няма да бъде предадено на друг народ; то ще съсипе и затрие всички царства, а самото то ще стои во веки“[217].

И това се знае от всички, които работят в тази област.

Тук е скрит един от най-дълбоките и трудноразрешими проблеми на цялата българска история: щастливият синтез на универсално и национално, познат на някои европейски нации (най-подходящият пример тук е Франция), у нас не се е състоял. Християнизацията, извършена от княз Борис I-Михаил, драматично поляризира обществото – част от аристокрацията се вдига на бунт, твърдейки, че Борис въвел „лош закон“. Следва опит за ревизия на Борисовата политическа линия, предприета от Владимир-Расате и два опита за въстание с участието на Симеоновите синове Иван и Михаил при царуването на неясно защо избрания за цар най-малък син Петър. Не трябва ли да изявим този проблем максимално ясно, чрез коректно използване на изворите, особено на тези, които имат фундаментално значение за културната ни самоидентификация, какъвто извор е старобългарската книжнина като цяло? Ако не по-рано, днес българските ученици би трябвало да знаят, че всеизвестното описание на Симеоновия дворец в Преслав, както е представян в учебниците фрагментът от „Шестоднев“, е символична картина; че „сградата“ (храмът, дворецът) е образ на света, а „чудесната“ картина на „красота“ и „ред“ (на двореца заедно с княза) смислово се отнася към сътворения от бога човек? Ето какво е написано в „Шестоднев“ на Йоан Екзарх:

„Като виждам небето, украсено със звезди, слънце, месец, земята – с треви, дървета, морето изпълнено с всякакви риби и като дойда до човека, умът ми се губи, чудя се и не мога да разбера, в колко малко тяло се вмества толкова висока мисъл, която обхожда цялата земя и по-високо от небето възлиза“[218].

Помислете какво значи изразеното по този начин достойнство на човека да бъде скривано зад „величествения“ образ на царя (който, впрочем, е земният образ на божията власт) и особено на болярите с техните златни огърлици и гривни. На първо място тук следва да си зададем един фундаментален дидактически въпрос. Как можем да развиваме у учениците умения за самостоятелност в боравенето с различни източници и способности за изразяване и отстояване на критическа позиция, ако не използваме коректно тези източници, а ги подчиняваме на нашия „възпитателен“ произвол? Този въпрос води към друг – как се отразява това на т.нар. „граждански добродетели“? Какви понятия се формират и обозначават с думите „човешки права“, „свобода“ и „отговорност“?

Когато Джон Лок говори за „божествения и природен закон“, повечето негови съвременници англичани тълкуват този израз по приблизително еднакъв начин – универсалният божествен закон е въплътен от бога в природата, включиелно в човека, чийто „разум“ е също „инсталиран“ от бога. И знаят, че този разум е индивидуалната човешка съвест, „високата мисъл“, която прави възможно „свободното общество“. С даденото от бога право на разум, от който човеците могат да се ползват, се обосновават и борбите против държавната цензура върху печата. Така е разбирано „правото“ на индивида, което днес се употребява в множествено число, като всеки си въобразява, че има права само защото е благоволил да се роди. И не вижда, че те произтичат (или не произтичат) от самия човек – така, както е моделиран от неговата универсална/национална култура.

Нашата история не е дала възможност тук да се появи Джон Лок. Този индивидуално-психологически тип, който се отличава със склонност да се идентифицира с общността и в същото време е силно индивидуализиран и интелектуално надарен, тук се явява като монах. Това е историческата личност с най-безспорната и най-представителна роля във формирането на българската национална идентичност – отец Паисий Хилендарски. Но защо е безспорен той? Защото е заклеймил „отцеругателите“ с думите: „О, неразумни и юроде, поради что се срамиш да се наречеш българин и не четеш и не говориш на своя език“. Всяко българче, посещавало училище, може да цитира тези думи. В най-общи линии учебниците представят значението на „Историята“ така: Според хилендарския монах езикът е онзи белег, който отграничава българите от гърците; с това той поставя основния идентификационен белег на нацията, която от този момент се насочва към борба за българска просвета, българска църква и българска държава. Но да видим, все пак, какво казва Паисий на съвременниците си със своето произведение, разглеждано като структурна цялост. И в този смисъл – защо е важен езикът? В самия език ли са заложени някакви уникални възможности – каквито, например, притежава немският език според Фихте? Или защото българският език превъзхожда с изразните си способности всички други езици, както твърди през 40-те години на ХХ в. философът Любен Казанджиев? Паисий не казва нищо подобно. За него концептуалният център на историческото изложение е Истината. Най напред, в първия си предговор (резюмето на руския превод на Бароний), той заявява всеобщата (универсалната) истина: Бог е, който направлява живота на хората и народите; един народ не може да загине по волята на човеци, а само по божия промисъл, който „погубва“ и пак възстановява по силата на своите „присъди“. С този предговор Паисий казва на читателите си, че от бога народът получава своята от-личеност, своята „личност“. А тази колективна личност, която бог наказва заедно с царя (Самуил) заради неговия грях, е белязана от бога чрез езика. (Акцентът във втория предговор.) Изоставят своя „белег“ онези, които не са „познали истината“ за себе си, не са я прозрели в делата на своите „бащи, прадеди и царе, патриарси и светии… „

Тази „частна“ истина Паисий съобщава веднага след упреците към „неразумните“ – в самото начало на историческото си изложение („собрание“): българите са дошли отсам Дунав по „воля божия“, за да „смирява“ бог гърците с тоя „малък и прост български народ“. От тази връзка се определя значимостта на главния акцент – блестящите военни победи на българските владетели. И в този смисъл неговата история е идеология. Той не величае „блестящите военни победи“ сами по себе си, а ги оправдава чрез тяхната провиденциална цел. Когато „Симеон Лабас“ прави „пакост“ на гърците, с това той ги „смирява“, тоест, възстановява божия порядък в света. Иначе казано, това е божие деяние, извършено чрез българите. Именно затова Паисий казва: „Виж техните дела, читателю, и познай истината“, преобръщайки смисъла на евангелското изречение: „ще познаете истината и истината ще ви направи свободни“. (По-късно „националистът“ Неофит Бозвели решително порицава войните и войнолюбието на българските царе.) В крайна сметка, Паисий предлага на своите сънародници да черпят сили от основната старозаветна идея – тази за избрания от бога народ; предлага им, запазвайки своята отличеност (идентичност), да очакват с готовност своето „възстановяване“, което ще се случи не просто „с божията помощ“ – езиков автоматизъм, който се използва и от атеисти – а чрез промислителното действие на бога (както вече е заявено в първия предговор). Той не е знаел какво ще напише през ХХ в. Антъни Смит, само е вярвал, че предписва на своя народ възможно най-добрата рецепта за оцеляване. А Антъни Смит твърди, че митовете за етническа богоизбраност, противопоставена на монархическата богоизбраност, дават много по-големи шансове за „етническо самообновление и следователно, оцеляване“, отколкото наличието на „специализирани класи“, които не разполагат с такива митове. „Защото това, което митът обещава, е условно спасение – пише той в „Националната идентичност“ – Това е важно, за да се разбере ролята му за потенциала за оцеляване… За да може някой да се възприеме като потенциален „народ свят“, означава да се свърже неразривно богоизбраността с колективната святост. Спасението е възможно само чрез изкупление, което от своя страна изисква възвръщане към предишните вярвания, които са средство за пречистване“. (А. Смит – „Националната идентичност“, С., 2000)

Преведено на съвременен език, понятието „колективна святост“ означава консолидиране около определени ценности, ценностен консенсус. Монахът Паисий предлага на своите сънародници консенсус на основата на моралните ценности (качествата), с които са „отличени“. (На това са обръщали внимание още Петър Мутафчиев и Христо Гандев.) Като оставим настрана това, че отначало българите са били „свирепи и диви, безстрашни и силни във война, люти като лъвове“, те са отличени със същите качества, които бог е въплътил у първоизбрания народ на Израил – с „простотата и незлобието си“, заради които „ще приемат от бога своята награда“. Това са думи, написани от ръката на Паисий. Независимо от различните подходи към неговата „История“ и от различното разбиране на отношението религия-нация, тук става дума за определен текст, който не е просто „словесна маска“, „люспа“, която трябва да бъде свалена от мисълта на първия говорител на нацията. Текстът е, който „говори“; и смисълът му се поражда от семантичните доминанти в неговия културен контекст: Божия промисъл, воля божия, грях, смирение, награда от бога и др. Една парадоксално-трагична случка през пролетта на 2009 г. показва по недвусмислен начин какъв може да бъде ефектът от абсолютизирането на езика като идентификационен белег и, в този смисъл, като свърхценност. След полунощ в центъра на София една група младежи-спортисти нападат друга група български младежи – били говорели на английски език! Един от нападнатите вади нож и пробожда двама от нападателите. И двамата умират от раните си. По-късно родители и приятели и от двете страни твърдят, че участниците в тази нелепа трагедия били „добри момчета“. Това сигурно е така. И сигурно може да се случи само в страна, в която ценностното привилегироване на езика е преминало границите на нормалното и се е превърнало в обсесия. Така че, в някаква степен морална отговорност за нелепото убийство носим всички, които десетилетия наред повтаряме като мантра „О, неразумни и юроде…“, пренебрегвайки изцяло връзката не тези думи с религиозно-моралните аргументи на Паисий. Ученият-историк може да тълкува смисъла, изграждан с понятията, които определих като семантични доминанти; но не може да ги игнорира или да ги заличава със своите понятийни конструкции, както прави това историкът-идеолог, например в следния случай. След като е формулирал тезата, че Паисий е написал своя труд не по чуждо внушение, а по силата на една обективна потребност, Христо Христов пише:

„Но макар това да е така, трябва да приемем, че нещо е изиграло ролята на първоначален тласък, за да насочи Паисий към осъществяване на своята идея. Тази роля, смятаме, е изиграло прочитането в Света гора на Барониевия труд. В него се дава висока оценка за силата на българите в борбата им с Източната римска империя. А на Паисий именно това му трябвало – вяра в силите на народа, потиснат жестоко от османските завоеватели и патриаршеските владици, унижаван и обиждан от своите неприятели. И решил да започне великото си дело.“[219].

Цитирам този „образец“ не за да разобличавам с късна дата вулгарно-материалистическите убеждения и антиимпериалистическата „борба“ на някои историци комунисти, (и не само комунисти – „народът“ е привилегирована идеологема в българския политически дискурс изобщо), а защото и днес този тип реторическо моделиране на миналото, въплътен в учебниците, блокира постигането на програмните изисквания – например, развиването на общи и специфични умения у учениците самостоятелно да се ориентират, да анализират и да интерпретират разнообразни източници на историческо познание, да съпоставят различни гледни точки при оценката на исторически събития, да формулират и решават проблеми. Тези изисквания се обобщават от целта да се разбира съвременният свят и да се действа в него от позицията на свободна и отговорна личност, която е водеща както в българската учебна документация по история, така и в тази на западноевропейските страни. Поставям акцент на думата „отговорни“, която е диахронно еквивалентна на християнското понятие „дълженствуване“ и се „надгражда“ върху него, в смисъла на Г. Алмънд и С. Верба: според тях гражданската култура е „смесена“ култура, съчетаваща патриархалната, поданическата и участническата ориентации; нейното развитие трябва да е такова, че по-новите ориентации към политическо участие да се сливат с двете по-стари, не да ги изместват.

Разбираемата липса на теологическа системност в мисленето на нашия монах – това е собствената му стъпка към профанацията на неговия текст – позволява много лесно той да бъде модернизиран. Още Дойно Граматик редактира Паисий, заличавайки наказанието за извършен грях като обяснение за гибелта на Самуил и предаването на българите в „гръцки ръце“. Всичко, което по-нататък се прави с „Историята“ като „екран“ на ретроспективни идейно-ценностни и смислови проекции, е разбираемо. Неразбираемо е защо днес все още някои учебници по история разглеждат Паисий в контекста на западноевропейското и по-точно, на френското Просвещение. Например: „История славянобългарская“ предлага интерпретация на историята на българите в духа на просвещенския рационализъм. Поставя идеята за национално обособяване чрез езика и културата, за духовна и обществена пробуда“. (История и цивилизация за ХI клас, изд. „Кръгозор“, 2002 г.)

Разбира се, Паисий е повлиян от общия дух на еманципация, който идва от Европа. Една по-строга интерпретация изисква да прилагаме към него понятието на Райнхард Козелек „едновременност на неедновременното“. В неговата теоретична перспектива авторът на „История славянобългарска“ съединява различни времеви пластове. Понятието „воля божия“ в употребата на Паисий съдържа смисъла на модерната „обща/национална воля“; и трябва да го разглеждаме като прототип на тази воля. Иначе казано, Паисиевият труд съдържа в себе си общата „душевна“ атмосфера на романтичния национализъм. Един класически, „чист“ романтизъм – като този на Новалис – оценява „национализирането“ на християнството в протестантизма като „светотатство“ и се обявява за възстановяване на католическия универсализъм, за универсализма на латинския език и високата култура, създадена на този език. В Югоизточна Европа този „универсализъм“ отдавна се е проявил като елинизъм (гърцизъм), затова тук Новалис е невъзможен. Стремежът към национално-културно обособяване и политическа автономия вътре в Османската империя прави невъзможно и просветителско-рационалистическото мислене в неговия класически вид. (Прилагат го по-късно „османистите“, които се опитват да преизградят Османската имепия като гражданска нация от френски тип.) И разбира се, Паисиевото обяснение на историческия процес чрез Божия промисъл не е признак на просветителски рационализъм. Между различните оценки за Паисиевата история в този смисъл избирам кратката и прецизна формулировка на Рая Заимова: „Макар и създадена през втората половина на ХVIII век, тя не би могла да се впише в рационалистическото търсене на „себе си“, изчистено от воала на легендата и провидението“ (Р. Заимова – „Произход, религия и език на българите – еволюция на гледищата в Западна Европа (ХV-ХVIII век)“, В: сп. „Историческо бъдеще“, 1 (1997)

Превръщане на християнството в политическа религия

При църковно-националното движение няма такава тенденциозна обработка на източниците. То си е политическа борба, без каквито и да било претенции за реформиране на православната църква. Неговите дейци нямат собствено религиозна – или в контекста на XIX в. – религиозно-философска мотивация. Но има две политико-философски линии в него, и двете с безспорно религиозни корени. Първата можем да определим като старозаветно-йерократична. Тя е изразена в писмото на Неофит Бозвели до Адам Чарториски. То започва така: „Всевишний Бог, който любит род человеческий… влиял е в человека особное некое чувствование братолюбия, родолюбия и отечестволюбия… „ Изложението му като цялост е проект за йерократична българска власт, която да наставлява българите, „за да би исполняюще свои должности к Богу и Царю, поживели мирно и благополучно под покровителством державнаго Царства…“

Този проект е плод на убедеността му, че най-опасни за българите са гръцкото, а след това и руското духовно и политическо влияние.

Втората линия бих определил като протестантско-егалитарна. Тя ще се прояви по-късно и нейният най-изявен представител е Славейков, който неслучайно е привлечен от д-р Лонг в работата по превода на Новия завет.

В началото на движението пак става дума за църквата като институция на българския език, която ще бъде управлявана от българи. Това, че основният мотив и критерий е: българи, а не гърци, след „победата“ отваря широко вратите на храма за „властоискателите“ (Славейков). Победителите се заемат с изграждането на църковна йерархия по модела на съществуващите православни църкви, като наблягат на формално-бюрократичния, а не на духовния и социално-нраствения аспект на религията. Оттук идва дълбокото разочарование на Славейков. Той го изразява в известната статия „Двете християнски касти и власти“, в която пише, че събуждайки се от своето „многовековно мъртвило“, българският народ замислил за новото свое бъдеще един идеал, в който са изобразени всички черти на един „високо свободен, истинско християнски и пълен с добродетели обществен живот без калугерократия и аристократия“. Само че откъде да дойде този „високо свободен и истинско християнски“ обществен живот, след като в традиционната българска религиозност има много повече изпълнена с етноидентификационен смисъл обредност, отколкото християнство? Самият той знае много добре това, защото неведнъж го е заявявал публично. Ще цитирам една кратка и ясна негова мисъл. Това няма да е известното изречение: „Българите ще си останат православни по име, а в същност – безверни“, но е нещо подобно. Когато убеждава читателите си, че един човек трябва да знае историята на своя народ, той добавя:

„Колкото за свещената история и за катехизис, нито дума не отварям, защото не ми стига умът какъв християнин може да бъде тоз, който не знае нищо за бога, когото вярва, или как може да вярва някой, когато не знае какво вярва“.[220]

Всички пътешествнци, преминали през българските земи – от Руджер Бошкович до Феликс Каниц и американските протестантски мисионери – подчертават невежестото на българските свещеници (да ги наречем с идеално-типичното понятие „културен елит“). Феликс Каниц разказва, че напразно разпитвал монасите от Мъглижкия манастир за историята на тяхната обител и за стари ръкописи – те не знаели нищо; но затова пък с гордост му разказвали колко оки мед са произвели и колко ръкавици и чорапи са изплели. В стаите им имало малко книги и повече оръжия – монасите били големи ловци. А игуменът бил повече хотелиер, отколкото монах. Това го пише един човек, позитивно настроен към българите, смятайки ги за трудолюбиви и интелигентни, способни за развитие. У.У. Мериам съобщава, че все пак срещнал един просветен и непредубеден свещеник, но веднага добавя, че всички останали са „окаяни пияници“ – когато отказал на един от тях да пие с него, нашият духовник възкликнал: „Какво, нима не си християнин!“

При все това в извънредни ситуации политическото поведение на българската общност се мотивира от религиозни образи и идеи; казано с думите на Хр. Гандев двете сфери – светската и църковната – „обменят и изрвняват различията си“ и така постепенно се оформя обликът на една „своеобразна българска народна църковност, която е много по-достъпна за светски идейни влияния, отколкото западната католическа църква“. В определени моменти чисто релегиозната енергия бива „превключвана“ (Бердяев), насочвана към светски политически цели. Такъв момент е навечерието на въстанието в Батак в описанието на Ангел Горанов (Бойчо). Непосредствено преди Възкресение в бащиния му дом с особен ентусиазъм е била четена статия на в. „Век“. И той си спомня, че „думите: Христос с проливането кръвта си изкупи нашите грехове – с кръвта е просветнала озаряющата светлина на човечеството, с кръвта е блеснал истинния разум пред слепотата и предразсъдъците…, са имали такова внушително действие, щото слушателите токо-речи безсъзнателно са повтаряли думите: „Кръв, кръв! Само на кръвта се дължи всичко!“ Ако „истинния разум“ в религиозното значение на този израз изисква да се смириш, да избягваш всичко, което е грях и по този начин да бъдеш свободен; ако това е начинът да наследиш вечността, сега батачани искат да променят радикално – да „възкресят“ – своята народна история, като преосмислят идеята за изкупителната саможертва, свързвайки я с „олтара на отечеството“. За мнозинството от тях „отечеството“ още няма модерно-националистически смисъл; те го асоциират с „християнското“; както казва онази баба в „Записките“ – доживях и аз да видя християнското…

„Те не знаяли – пише по-нататък Ангел Горанов – че пределът на вечността е стоял на самото място, до самите им крака – те знаяли само, че трябва да се нарадват на тоя велик ден, в който е станало Христовото възкресение, в който се празнува тържеството на проляната Господня кръв и който стои пред очаквания ден за въстание, сетнините на което са известни само Богу“.[221]

Това са културно-психичните предпоставки, които правят възможно въстанието на българите през април 1876. А когато Стефан Стамболов малко преди смъртта си заявява: „Аз съм сасителят и освободителят на българския народ“, това все още е мисленето на революционера-нихилист, последователят на Бакунин и Нечаев. По това време Стамболов е прозрял много неща, но в този момент като че ли отново ги е забравил. Забравил е, че политическите значения на думите „свобода“ и „независимост“ са обвързани с културната (колективната) идентичност, с „духа на историята“. И неговият приятел Захари, който по това време вече не е между живите, хем го знае, хем не го знае, ако съдим по това, което е написал в „Записките… „Когато апостолите казват на селяните, че трябва да запалят къщите си, един от тях, 60-годишен човек, извикал със сълзи на очите: „Да бъде!“ (сиреч, „амин!“).

„Това каза той и изтърси запалената си лула върху покрива на своята собствена къща, дето, като духна няколко пъти, сухата тръстика пламна опустошително.

– Жертва за бога и за християнията! – прибави той, когато заплющя вече зданието, и за да усили още повече огъня, плисна върху му котела с ракията, която държешев ръката си и която беше изнесъл нас да почерпи!“ – спомня си Захари. А след това коментира действията на селянина така: „Ние бяхме поразени от патриотическата постъпка на тоя старец, който не беше прочитал ни едно патриотическо съчинение, който не знаеше ни защитата на Термопил, ни за поражението на Наполеона в 1812 г., нито пък се беше срещал с някой учен през целия си живот, защото Каменица не е твърде от посещаемите села.“[222]

Човекът от Каменица казва: „За бога и за християнията“, а Захари го записва и после се чуди откъде му е дошло това в главата, след като не е прочел нито едно „патриотическо“ (в неговия смисъл – националистическо) съчинение.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Отсъстващото християнство – Част 2

Автор: Александър Кертин

Учебниците по история засега пренебрегват отношението религия – нация. Този проблем е покрит с патоса на национално-държавното самоутвърждаване. Разказът за църковно-националното движение е хронологически, подробен и незабележимо налага представата, че общественият идеал на всички българи е нацията да си има своя „родна“ църква, съответно, религия. А Екзархията е представена като национална „държава“ с едно министерство – на външните работи. Следващите изречения са точно обобщение на учебното съдържание по темата в учебника на изд. „Просвета“:

„Създаването на българската екзархия има изключително историческо значение за българите. След почти петвековно чуждо потисничество не някой друг, а самата империя очертава границите, в които живеят българи. Екзархията обединява българския етнос в едно цяло и гарантира културната независимост на официално признатата нация. Освен това тя поема грижата за българите, останали извън нейната юрисдикция. По този начин първата международно призната българска институция в Османската империя поема в свои ръце бъдещето на българската нация“.[223]

Както виждате, в България християнството и национализмът се съединяват непротиворечиво посредством уравнението „нашата църква“ = „нашата нация“. На това му се казва „национално единство“. „Един народ – един отбор!“ По този начин в съзнанието на днешните млади българи християнството отново и отново бива превръщано в политическа религия, във вяра, която е скъсала връзката с Богочовека и християнския универсализъм: те изчезват зад хоризонта на социално валидните значения, а на тяхно място се извисява „българщината“, една дума с не много ясно значение, която внушава, че „нашето“ е ако не свещено, то най-добро: „родният“ бандит е по-добър от „чуждата“ законност и „патриотичният“ лъжец е по-достоен от добросъвестния „чужденец“. Най-кратката и точна формула на тази политическа религия дава в една своя статия от 30-те години Любомир Владикин. Тя гласи: „Делото на Паисия определи съдържанието на възраждането ни: чист, затворен в себе си национализъм и религиозна вяра в силите на народа“. (Л. Владикин – „Национализмът като културно-политически фактор“, сп. „Просвета“ 8/1936) Тази „религиозна вяра“ в силите на „народа“, мислен като хомогенна етническа общност е толкова устойчива, че и най-младите българи, родени и образовани в условията на демокрация и постоянни заклинателни позовавания на европейските ценности, се уповават на „народното“ като на панацея, печелят публична подкрепа в телевизионни състезания и намират най-много съмишленици в различни форуми. Ето каква е рецептата на студентката от трети курс, специалност политология Пенка Костадинова Тинчева, изложена в есето й на тема „Моята мечта за България“: „Искам политическите партии в България да преодолеят собствената си ненаситност и арогантност, искам българите ДА СЕ ОБЕДИНЯТ КАТО ЦЯЛОСТНА ЕТНИЧЕСКА ОБЩНОСТ, (подч. от мен – А. К.) и да забравят злобата и завистта си, останки от комунистическото „равенство“…“ [224]

След като и млади български политолози ни предписват етническо сцепление и приписват на комунистическата идеология общочовешки морални недостатъци, интензивно проявявани у нас поне от времето на Славейков и Иречек, очевидно има „недостатъци в образователната система“, както самата авторка е написала по-горе, позовавайки се на западни медии. Две трети от есетата на младите политолози са смесица от две основни български традиции: „оплакваческата“, Йеремиевия плач за мати Болгария; и „оптимистично-патриотичната“, сега вече свързана с очаквания капиталистически homo еkonomicus. Тук-там може да срещнете и аналитичен, историко-критичен подход към темата. Искам да бъда максимално ясен – това са млади хора, следователно не става дума толкова за тях самите, колкото за историческото образование, което получават в училище. И за изискванията, които българската академична историография предявява към кандидат-студентите! (Това е отделна тема, която тук няма да засягам.)

Колкото и да ни призовават към единство обаче, то все не достига; колкото и да повтаряме думата „българщина“, тя не се превръща в знак за налична солидарност. Обратно, както ясно показва обществено-политическата действителност, няма в Европа колективен субект, вътрешно по-разобщен от „българщината“ – тя има най-много партии на глава от населението, а някои от тях, като „истински“ български партии, имат и своя визия за националната идентичност. А това не е без връзка с радикалното етнизиране на националната идентичност и с периодичните реконструкции на „етническото ядро“ на нацията. В резултат от всичко това у нас не може да се постигне дори минимален граждански консенсус по най-важните проблеми на националното общество. И, следователно, не може да се осъществява дори минимален контрол върху управляващите, които най-често печелят властта с „борчески“ лозунги. А „най-борческата“ партия си остава тази на днешните идеологически всеядни „социалисти“ – БСП, които използват всички налични ресурси на символна власт. Как тя използва тази власт се вижда тогава, когато при всеки социален или граждански протест, насочен срещу нейно управление, тя призовава към „законност“, към съхраняване на „политическата стабилност“ и пр., все аргументи от идейния арсенал на консерватизма. Никоя друга партия в историята на България не е усъвършенствала в такава степен умението да използва „борческите“ традиции за смачкването на всякакви граждански борби. В основата на тази възможност обаче стои „национализирането“ на религията.

„Национализирането“ на религията, както е известно, е развитие на една традиция – тази на държавните църкви от Средновековието. Зад него стоят също така добри намерения и един културно-психологически проблем – този за престижните „чужди“ културни влияния, обсъждан с различни акценти, като започнем от Раковски, минем през Петър Мутафчиев и неговата теза за пагубното влияние на византинизма и стигнем до Александър Кьосев с тезата му за „самоколонизирането“ на периферните култури. Това е изключително сложен и понякога (между двете световни войни) трескаво обсъждан проблем, който няма да засягаме. Само ще направим грубото обобщение, че „модернизирането“ на българското общество през Възраждането се прави с оглед на „Европа“ – тя е Центърът, който задава престижните модели. „Те“ са модерни – и ние сме модерни; „те“ са националисти – и ние сме такива. Значи сме „в крак“ с „Европа“.

Днес вече сме в действителната Европа, но не е сигурно, че сме „в крак“, защото още не сме стигнали до задоволителен отговор на въпроса: доколко е осъществима една реформа, зададена отвън, ако в натрупания културен капитал вътре в „системата“ има дефицит на елементи, насочени към така зададената реформа. В този случай понятието „културен капитал“ ще го разбираме като специфично профилирана йерархия от ценностни идеи, въплътени в културни факти, които синтезират историческия опит на общността и пораждат базисни модели на поведение. Във всеки от тези ценностни синтези по различни начини са балансирани фундаменталните характеристики на съвременните общества: индивидуализъм и колективизъм, елитаризъм и егалитаризъм, етатизъм и гражданственост (права на човека) и т.н. Това различие е обусловено, разбира се, и от особеностите на изповядваните религии. (Колективизмът на поляците е различен от този на православните сърби, защото основният символ на полския колективизъм е извън държавата.) От тези ценностни синтези се определя, например, дали в една страна „либерализмът“ е либерализъм или – както в България – е царско-турски патернализъм с повишен интерес към дърводобива.

От тази гледна точка, ако в историческия живот на българите обществено валидната граница между „истина“ и „лъжа“ (в християнския смисъл) е била силно размита, какви са възможните следствия? Ако след това „логосът“ е бил обезценяван, обезсилван за сметка на мита, какво можем да очакваме? Можем да очакваме това, което днес се вижда и с просто око: че границата между законното и престъпното, между пазарната и „сенчестата“ икономика, между политическата класа и „организираната престъпност“ е силно размита. Когато си служим с тези понятия, ние знаем, че разделеното в понятията е непоправимо смесено в действителността. А огромната част от хората в България живеят в действителността, не в понятията, с които проектираме желаното от нас бъдеще. Поради това основните политически понятия губят своята информативност – хората ги възприемат като функционално манипулативни етикети. „Демокрация“, „либерализъм“, „ляво“, „дясно“, „социално“, „патриотично“ девалвират; възможността с тях да се констатира, обяснява и предписва някакво поведение намалява. Те започват да звучат като сигнал за кавга или като дразнещ ухото шум. И с тези думи вече не можем да правим нищо, дори един що-годе смислен разговор не можем да проведем. (Всеки може да провери това, ако се качи на влака за където и да е и само изрече в някакъв контекст думата „демокрация“.)

Личностните измерения на национализма

Ако излезем извън сферата на църквата и религията, отново ще установим, че на „дехристиянизиция“ са подложени и личности, които заемат централно място в нашата историческа памет – тогава, когато те съчетават модерните политически идеи, в частност, национализма, с тези на християнството. С това те биват обезличавани, превръщани най-често в „говорители“ на една или друга „партия“ историци. Това важи на първо място за Васил Левски.

Главната идея в революционното мислене на Левски според учебниците по история е самостоятелното политическо действие на българския народ. Твърденията са от този род: българите трябва да разчитат единствено на своите собствени сили, те могат сами да извоюват свободата си и т.н. Това е вярно; но как трябва да „воюват“ българите за свободата си, според мисленето на Апостола? И кое е особеното в неговото схващане за „свобода“? Отговорът е в уникалния политически език на Левски – той е „хибриден“, съчетава религиозни и модерни политически понятия. Доста отдавна Христо Гандев е обяснил идейните влияния на Мацини върху някои български националреволюционери и е показал идейната близост между него и нашия Апостол.[225] Неговите основни тези са: първо – и Мацини, и Левски проповядват комбинация от религиозно обоснован национализъм с братство между народите за извоюване на републиканската свобода; и второ – тяхното понятие за свобода не е само политическо, но също така религиозно и нравствено. Николай Генчев не коментира тезите на своя предшественик, но акцентира върху „есхатологичната“ перспектива в политическото мислене на Левски, върху ценността на „бъдещето“. Според логиката на Апостола, отбелязва той, българската национална революция е водеща на Балканите, защото е написала на знамето си „свята и чиста република“. А когато търси верния път за „разгадаване“ душевността на Васил Левски, той с пълна увереност посочва „великото себеотрицание на Апостола“.

И двамата големи историци доста отдавна са направили достатъчно, за да се разбира, че личността и мисленето на Апостола на свободата не са разбираеми без тяхната връзка с християнството. Преди всичко за него свободата не е само суверенитет на езиково-обособения народ. Тя не е и продукт на държавната форма. Това са цели на „първата борба“. Но има и „втора борба“ – тази на „вътрешния човек“ срещу всичко, което прави човека роб. В автобиографичното си стихотворение Левски казва, че не искал да бъде турски – като веднага добавя много важното – „и никакъв роб“. Именно с тази борба започва „правата Свобода“. В мисленето на Апостола тя е производна на християнската идея за служене. Нейният оригинален израз в евангелския текст е следният: Вие знаете, че ония, които се считат за управители на народите, господаруват над тях и големците им властвуват над тях. Но между вас не е така; а който иска да стане големец между вас, ще ви бъде служител; и който иска да бъде пръв между вас, ще бъде слуга на всичките. Защото НАИСТИНА човешкият син не дойде да му служат, но да служи и да даде живота си откуп за мнозина.[226]Много от широко известните мисли на Левски са парафрази на този текст. „Аз съм се обещал на отечеството жертва за свобождението му, а не да бъда кой знае какъв“; „Ние сме жадни да видим Отечеството си свободно, па ако щат ме нареди да паса и патките“; „Какво искам повече, като гледам Отечеството си, че ми е свободно, такова нали ми е предначертанието ни днес за него – не да видя себе си на голям чин, но да умра, братко.“) Така той като истински апостол показва пътя, по който се постига „правата Свобода“. Търсещите тази свобода човеци се организират политически в „свята и чиста“ република; и в това се заключава освобождаването на „отечествата“, „възкресяването“ на историята и постигането на „новия век“, за които говори Апостолът . Казано с едно просто изречение: Левски винаги е наблягал на вътрешното, субективно-човешкото съзряване на свободната личност, немислима без идеята за християнската себепожертвователност. Защото от способността на индивидите да бъдат независими се ражда колективната независимост; и от достойнството на отделните личности се ражда националното достойнство. Това е и ценностното ядро на „вишегласието“, без него последното се превръща в стадно единодушие. Не по силата на „вишегласие“ Левски тръгва към Ловеч, за да спасява архива и организацията, а по свое лично решение, по решение на своята свободна съвест. Вижте какво казва той: „Щял да дойде някой си по някакво вишегласие, право или криво, да ми вземе онова, което съм заслужил. Да му е просто!… „ Вишегласието, значи, може да бъде и „криво“! „Право“ е човекът да не изоставя пътя на духовната свобода – и тогава, когато се подчинява (временно) на вишегласието. Такъв акцент поставя Н. Генчев в книгата си за Левски.

„Без концепцията на Левски за човека – пише той още в условията комунистическата цензура – без неговия последователен хуманистичен възглед никога не ще получим точна представа за измеренията на тази голяма личност. И в случая трябва пак и отново да се подчертае, че Левски е велик не само защото е последователен революционер, не само защото е безспорно един от най-великите организатори на освободителната революция, не само защото е безумно смел и решителен, а защото създаде идеала за един справедлив бъдещ свят, съобразен с божествената същност на човешката природа.“[227]

От учебниците по българска история днес ученикът ще научи – и трябва да знае докато е ученик – кога е започнала първата обиколка на Левски, кога втората, колко месеца е продължила и пр. Но името Мацини не се споменава. Липсва и цитираният акцент на Н. Генчев. Като че ли двамата големи историци никога не са съществували.

Поетът-революционер, както традиционно определяме Христо Ботев, сам по себе си ни задължава да подхождаме интердисциплинарно, тоест, изисква междупредметни връзки. Това, разбира се, е работа на учителите, но учебниците трябва да пред-задават такъв подход. Учебниците по история информират, че Ботев е бил запознат с идеите на буржоазния либерализъм, на революционния демократизъм, на анархизма и утопичния социализъм. Само с християнството като че ли изобщо не е бил запознат. Макар че семантичните връзки между основните християнски текстове и неговите се виждат от пръв поглед, (показани чрез думи като „мъченици“, „любов към ближния“, свързаните с образа на майката Вяра, Надежда и Любов и др.) Реторическите особености на Ботевата поезия го свързват с някои основни християнски текстове, на първо място с Посланията на апостолите.[228] А в „Символ верую на българската комуна“ тази връзка е повече от очевидна. „Веруюто“ не е нито фалшификат, нито е изобретение на Ботев; то е една от характерните за епохата модерно-политически пресемантизации – „катехизиси“ с националистическо съдържание. (В Испания, в Германия – където с написването му се заема Ернст Мориц Арнд – а също и в България; и „символи на вярата“ с републиканско съдържание във Франция.) А ето и какво мисли самият Ботев по въпроса. В писмо до своя приятел Иван Драсов той споделя:

„Наистина, най-голямата добродетел в света е любовта към отечеството, но какво ще правиш, когато са малцина ония хора, които да разберат, че тая добродетел естествено е основана на друга – на любовта към ближния“.[229]

С едно изречение, патриотизмът на Ботев не може да бъде разбран без неговата хуманистична, тоест, универсалистка основа. Това е оценка, правена от много и различни български изследователи. А можем ли да разберем действията на един човек, били те и политически, ако нямаме вярна представа за неговата личност? Разбира се, че не и тъкмо затова едно от тематичните ядра в програмата по история и цивилизация е „Човекът в историята“; и едно от нейните изисквания е ученикът да разграничава идеи и действия на личности в историята. Това значи, че той трябва да бъде запознат с идеята на Ботев за „правда и за свобода“, тоест, за специфичните идейни синтези между политически и религиозни идеи у някои радикални революционери през ХIХ в. Тази връзка е задължителният „интердисциплинарен възел“ за историци и литератори. С такова разбиране я показва например литературният историк Иван Хаджов. Във връзка с текстологичния анализ на „Моята молитва“ той вметва следното:

„Големи свободолюбци – теоретици-идеолози и практически дейци в борбата за свобода, както и поети, също такива борци – са търсели бога в себе си, били са също така създатели и носители на свой личен бог. Така Бакунин, един от идейните учители на Ботева, в 1869 г. „още вярвал в личния бог“… А Петьофи, унгарският свободолюбец и поет-борец за свободата, заявява, че богът на душата му е свободата. Нещо повече. В Ботевото стихотворение като че звучи заявлението на големия италиански революционер и свободолюбец Мацини, който заявява: „…Моят бог няма почти нищо общо с бога на християнската догма, но все пак аз съм дълбоко религиозен, преди всичко с цялото си сърце, с гласа на моята съвест, а след това и в разума и мислите си…“ Всички те не говорят за бог-абстракция, а за конкретен – за личен бог.“[230]

С примерите на Левски и Ботев се опитах да насоча вниманието към едно разбиране за свободата, което днес е почти напълно заличено. И при последното им пренаписване, учебниците по история на България за ХI клас запазиха рамката на зададения в края на ХIХ модел на конструиране на миналото, чиято основна цел е сплотяване на общността чрез отграничаване от „другите“ и очертаване етническите граници на „отечеството“, което определя и смисъла на израза „борба за свобода“. По отношение на учебното съдържание от този период и неговите основни дидактически цели приемам следната оценка на доц. Мария Радева:

„Днес не можем да бъдем съдници на нашите предшественици за това, че е било възможно и агресивно политическо мислене или проява на агресивно политическо поведение. Във всеки случай, утвърждавайки „другостта“, те не я отъждествяват с „чуждостта“ – образът на съседите в учебниците по българска история не е образ на „врагове“. В същото време очевидно формирането на съзнанието за широките етнокултурни граници на българщината не е могло да не бъде свързано с обществени нагласи, стимулиращи една активна външна политика“.[231]

Същото, но по-деликатно направено обобщение М. Радева прави и по-късно:

„Чрез аргументация на културната идентичност на българите като различни от Другите на Балканите, се гради представа за хомогенност и ненакърнимост на българската етническа общност от Средновековието до съвременността на учениците, че българската културна специфика се запазва и преминава през вековете, неподатлива и неуязвима от деструктивни влияния на останалите култури и в същото време излъчваща положително влияние върху други народи.“[232]

Слуги на двама господари

Същевременно днес, по силата на неизбежния „цивилизационен избор“ в учебниците по история са откроени и акцентите върху модерните политически ценности (демокрация, права на човека); върху културните взаимодействия в „контактната зона“ с превърналите се в мода „други“ и всичко останало, което съответства на „духа на времето“. Така срещата между „духа на нацията“ и „духа на времето“ поражда проблем: учебниците по българска история са нещо като слуги на двама господари, които се мъчат да угодят и на единия, и на другия „дух“. Някой ще каже: „Няма лошо. И вълкът сит, и агнето цяло“. Здравият разум обаче подсказва, че ако вълкът е сит, агнето вече не е цяло. И според мен, наистина не е. Защото учебниците предлагат изобилие от хронологически структурирани разкази; но липсват или не са достатъчни проблемно-тематичните ядра, развиващи рационално-понятийната компетентност на учениците и най-вече способността за самокритика и самопознание. А това може да стане – подчертавам още веднъж – само чрез коректно и по-масирано използване на източниците; чрез възстановяване всички „права“ на документа. (Отварянето на архивите на бившата ДС е само частен случай и аспект на този проблем, защото и целият исторически архив може да бъде използван както този на ДС досега – като се подбират фрагменти от определени „папки“ съобразно нечий властов интерес). Ако документът и понятийния инструментариум застанат равноправно до „правилната“ интерпретация, около която се обединяват повечето историци (засега повече не може да се желае) ще се появи отново и отсъстващото християнство.

Всички отбелязани по-горе негативни ефекти от отсъствието на християнството бих обобщил така. Без християнството като култура не е възможно постигането на онази културно-национална хомогенност, която е условие за фундаменталния консенсус относно ценностите на „гражданското общество“. Културно-националният партикуларизъм, произвеждан от периодичното реконструиране на „етническото ядро“ на нацията (за което ще говорим повече във втора глава) руши този консенсус. Едно сравнение със сърбите в това отношение ще направи картината по-ясна. На 24 юни, например, една сръбска учителка би казала в началото на часа: деца, на днешния Еньовден народът прави такива и такива обичайни действия. На този ден, освен това, нашият спасител е влязъл на ослица в Йерусалим. Също така, на 24 юни, по време на Първото сръбско въстание се води битката при… и т.н. В един сръбски интернет-форум участниците дискутират кое е по-съществено, по-важно за сърбите – Първото сръбско въстание или Възкресението. Един от тях, Неманя М . твърди „че сви православни срби вечу значай дати Васкресеньу, него устанку, ма колико националисти бити“. (Всички православни сърби ще отдадат по-голямо значение на Възкресението, отколкото на въстанието, каквито и националисти да са.) Казано на рационално-понятиен език, взаимното имплициране на езическо, християнско и национално възпроизвежда културната хомогенност и усилва ефективността на социалните взаимодействия. Трябва да вземем и това предвид, когато искаме да си обясним защо сърбите са световна сила в най-популярните колективни спортове. Една критическа съпоставка между двете балкански нации би била от полза за нас. Сърбофобията, която някои „историци“ са насаждали (и продължават да насаждат) у нас, няма да ни помогне никак – фобиите са проблем за тези, които ги преживяват: много фобии – хилава нация. По време на последния руско-украинския газов конфликт, сърбите много бързо успяха да си осигурят газ от Германия и Унгария. Забележете – от Германия, с която само допреди няколко десетилетия са били в жестока война; и от унгарците, с които, в качеството им на „австро-унгарци“ са воювали през цялата Първа световна война, а и през Втората също. Българските политици не могат да си наложат рационално поведение по отношение на каквото и да било, включително и по отношение на славянската и православна държава (чиято органична част са украинците), възстановила преди около век и половина българската държавност. Нашите „родни“ фило-фоби трябва непременно да абсолютизират една „истина“ и да застанат на нейна страна, вярвайки, че тя е по-силната. С други думи казано, нашият културно-национален партикуларизъм, който ние възпроизвеждаме, и даже обогатяваме в условията на политическа демокрация, (особено през последните 20 години), първо, поражда инфлация на националното, на националните ценности; второ, той възпроизвежда конфликтната българска политическа култура. И днес за някои българи 3 март не е „истинският“, национален празник, защото е свързан с една „чужда държава“. Каква е тази държава по своята културна база и как може да съществува българска нация като чиста енергия, като културно-ценностен вакуум, който опазва „независимостта“ си от различни „чужди“ сили не се пита. Такова мислене за нацията поражда отчуждение, враждебност между едни и други българи и прави общуването между „гражданите“ в националното комуникационно пространство непродуктивно, на моменти истерично. Такава е, в общи линии картината на „дебатите“, които се водят в различните форуми днес.

Иска ми се да завърша тази глава с финала на една статия от Петко Славейков, печатана през 1868 г. във в. „Македония“ („Как отиваме“). Нейната тема е просвещението, а в заключение Славейков пише:

„Може ли един народ да съществува, да живее без общото понятие за частното народно битие? Никога. Може ли да се казва и да бъде той народ честит, когато е необразован и непросветен? Никога. Просвещението е ТЕСТИМОНИУМ ЖЮРИС, съдебно свидетелство за самобитност в душевния поглед. И тъй, необходимо е за нас да имаме по-развито образование, трябва да произведем колкото е възможно по-богата книжевност, трябва най-после да направим просвещението потребност на живота. Защото без един ПО-ГОРЕН ЖИВОТ (подч. от мен – А. К.) нито сега сме нещо, нито утре можем да бъдем по-друго и никога нашата будущност не ще бъде каквото трябва да бъде; и както сме вървели ний досега, ако вървим все тъй, то на попитванието си КАК ОТИВАМЕ, никога не би могли да дадем друг отговор от онзи, който дал гарванът, като го попитали: „Как ти отиват, галуне, децата?“ – „Колкото отиват – рекъл той, – толкова по-черни стават“.[233]

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (3)

- 12-09-2010|сухи  – не разбрах смисъла

не разбрах що за култура е „християнството“? очевидно, че хуманните ценностите, а и демокрацията, и пр., могат да съществуват е без „християнията“, и като че ли въпреки нея, особено в нейният православноскотски вид; надявам се авторът не е клерикал, иначе има добри наблюдения; междувпрочем библията е най-атеистичната книга, ако се чете прозорливо

- 13-09-2010|Надежда Александрова

Не става дума тук за апология на християнството като такова, или като култура, а за съществена липса в българското образование, което го прави непълноценно откъм хуманитарна култура. Така разбирам този текст.

В този смисъл Левски не е „светецът“, който едни наши църковници канонизират, а други отричат, а свята личност, чиято саможертва в името на свободата не е постигната все още от българското колективно самопознание. И вината за това очевидно е на българското образование.

- 26-09-2010|Мария Босева

Поздравления за чудесния анализ,Сашо. Идеята за вярата като стожер на националната ни идентичност обяснява защо за българина и днес е толкова трудно да приеме, че някой, който мисли различно, не е непременно заплаха за нацията и за самия него. Докато „Господ е българин“, нито демокрацията, нито свободата на съвестта и религията имат шанс в нашето общество. Посткомунистическата държава много ефективно продължава да употребява православието, а Църквата услужливо припява, докато българите остават враждебни и подозрителни към различията и неспособни да приемат, че всички сме брята и сестри во Христа.

Индустриалният възход на Германия и авторското право

Автор: Франк Тадеуш

Цялата страна изглеждала като обсебена от четенето. Внезапната страст по книгите се струвала странна дори на книжарите, а през 1836 г. литературният критик Волфганг Менцел обявява немците за „народ на поети и мислители“.

„Тази всеизвестна фраза е напълно погрешно разбирана“, обявява историкът на икономиката Екхард Хьофнер. „Тя се отнася не до литературни величия като Гьоте и Шилер, а до факта, че по онова време в Германия е било произвеждано едно несравнимо с нищо количество читателски материали.“

Хьофнер е изследвал онези ранни времена от производството на печатни продукти в Германия и е достигнал до удивително заключение – а именно, че за разлика от Англия и Франция, Германия е преживяла една експлозия на знанието, която няма равна на себе си в 19 век.

Немските автори от този период пишат непрестанно. Около 14.000 нови публикации се появяват само в 1843 г. Измервано според броя на населението от онова време, това почти достига днешното ниво. И макар че се публикуват множество романи, болшинството от публикуваните трудове са академични съчинения. Съвсем различна е ситуацията в Англия. „Във Великобритания се наблюдава едно плачевно за времената на Просвещението и буржоазната еманципация развитие“, констатира Хьофнер.

Проиграната колониална мощ

И действително в Англия от онова време се появяват само около 1000 нови печатни произведения – 10 пъти по-малко, отколкото в Германия – и това не остава без последствия. Хьофнер смята, че именно хронично слабият пазар за книги е бил причината за това, че Англия – великата колониална сила – е изгубила първоначалната си преднина в течение не един век, докато слабо развитата аграрна страна Германия я е застигнала бързо, превръщайки се в също толкова високо развита индустриална нация някъде около 1900 година.

Още по-удивителен е факторът, който според Хьофнер е причинил това развитие – по негово мнение, това не е нищо друго освен законът за авторското право, който е установен в Англия много рано, през 1710 г., и който е осакатил света на знанието в Обединеното кралство.

Германия, от друга страна, не се е интересувала от понятието авторско право в продължение на много дълго време. Прусия, по онова време най-голямата немска държава, въвежда закон за авторското право през 1837, но продължаващото разделение на Германия е означавало, че да се наложи закона в цялата страна е било практически невъзможно.

Старателното изследване на Хьофнер е първият академичен труд, който се занимава с изучаване на въздействието на авторското право в течение на един сравнително дълъг период от време, основаващо се на директно сравнение между две страни – и заключенията му предизвикват ожесточени спорове в академичните среди. Досега на закона за авторското право винаги се е гледало като на голямо постижение и гаранция за процъфтяващ книжен пазар. Авторите са мотивирани да пишат единствено ако знаят, че правата им ще бъдат защитени – такова е установеното гледище.

Но историческото сравнение, както изглежда, води до по-различни заключения. Издателите в Англия са експлоатирали безсрамно монопола си. Новите открития обикновено са били публикувани в ограничени тиражи от най-много 750 екземпляра и продавани на цена, която често е надминавала седмичната заплата на един добре образован работник.

Най-известните лондонски издатели са правели много добри пари вътре в тази система, като някои от тях се возели из града в позлатени каляски. Клиентите им били предимно от средите на богатите и аристокрацията, а на книгите им се гледало като на истински луксозни стоки. В малкото съществуващи библиотеки ценните томове били закачани с вериги към стените, за да не бъдат откраднати.

В същото време в Германия, издателите са имали конкуренти-плагиатори, които били в състояние да препечатат всяко тяхно издание и да го продават на по-ниска цена, без да се страхуват от съдебно преследване. Най-успешни били онези издатели, които успявали да си изработят много умел подход към проблема с копирането и изобретили една форма на публикуване, която съществува и до днес – издаване на скъпи, луксозно оформени издания за богатите клиенти и евтини, брошурни издания за масите.

Изобилие от заглавия

Това води до създаването на един книжен пазар, много различен от онзи в Англия. Бестселърите и академичните издания са предлагани на немската публика в големи количества и на изключително ниски цени. „Толкова хиляди хора из най-далечните ъгълчета на Германия, които дори не биха могли да си помислят да си купят книги поради високите цени, успяват, малко по малко, да си съберат библиотеки от евтини повторни издания“, пише ентусиазирано по онова време историкът Хайнрих Бензен.

Изгледите за широка читателска публика мотивират особено силно учените да публикуват резултатите от изследванията си. Според анализа на Хьофнер в Германия „се утвърждава една напълно нова форма на споделено знание“.

По същество единственият метод за разпространяване на ново знание, който хората от този период познават, е устното преподаване от страна на някой майстор или учен в занаятчийска работилница или университет. Изведнъж, най-внезапно, в страната започват да се разпространяват множество висококачествени трудове.

„Литературен вестник“ съобщава в 1826 г., че „повечето творби се занимават с природни обекти от всякакви видове и особено с практическия подход на природните науки в областите на медицината, индустрията, селското стопанство и пр.“ Учените в Германия произвеждат с трескава бързина трактати и учебници по въпроси на химията, механиката, инженерството, оптиката и производството на стомана.

В същото това време в Англия един елит се концентрира върху класическия образователен канон, съсредоточаващ се в областите на литературата, философията, теологията, езиците и историографията. Практически учебници от вида, който се произвежда масово в Германия, по въпроси като строителство на диги или сеитба, в повечето случаи липсват в Англия. „Във Великобритания от онова време хората все още са зависими от средновековния метод на преподаване за разпространяването на полезно, модерно знание“, обяснява Хьофнер.

Немското процъфтяване на знанието създава любопитна ситуация, която едва ли някой е бил в състояние да забележи по онова време. Например Зигизмунд Хермбщедт, професор по химия и фармация от Берлин, който отдавна вече е изчезнал в забвението на историята, е спечелил повече от хонорарите за своите „Принципи на кожарството“, отколкото е спечелила Мери Шели за романа „Франкенщайн“, който продължава да се счита за класика и до днес.

Оживени научни диспути

Търговията с техническа литература е била толкова оживена, че издателите постоянно се тревожели за достатъчно наличност, а тази ситуация пък поставяла дори и по-малко талантливите научни автори в изключително добра позиция по отношение на издателите. Много професори допълвали заплатите си със значителен допълнителен доход от публикуването на учебници и информационни брошури.

Хьофнер обяснява, че тези „оживени научни дебати“ са положили основата на т. нар. Gründerzeit или „период на основателите“ – понятието, което се използва за описание на бързия икономически подем в Германия през късния 19 век. Това време създава по-късните индустриални магнати от ранга на Алфред Круп или Вернер фон Сименс.

Пазарът за научна литература не се срива дори и след като законът за авторското право постепенно бива установен в Германия през 1840-те години. Немските издатели обаче реагират на новата ситуация по същия ограничаващ начин като колегите им от Великобритания, повишавайки цените и премахвайки пазара на евтините издания.

Авторите, сега вече с гаранция за защита на правата върху собствените им произведения, много често са само подразнени от това ново развитие на нещата. Хайнрих Хайне например пише на издателя си Юлиус Кампе на 24 октомври 1854, с доста кисел тон: „Поради невероятно високите цени, които сте наложили, аз едва ли ще видя второ издание на книгата си в някакво скоро време. Трябва да установите ниски цени, драги Кампе, инак наистина не бих могъл да кажа защо съм бил толкова снизходителен по отношение на собствените си материални интереси.“

Източник

ФРАНК ТАДЕУШ

Франк Тадеуш е немски журналист и сътрудник на списание Der Spiegel.

Най-преследваните хора в Европа?

Автор: Бен Юда

Противоречивата депортация на хиляди роми, живеещи понастоящем във Франция, наскоро проведена от президента Саркози, беше осъдена от най-различни страни: Папата, президентът на Европейската комисия и един от комитетите на ООН. Въпросните роми са европейски граждани, които имат пълно право да се преселят във Франция, но не и да останат там неопределено дълго време без работа. Но въпреки силната критика от най-високо ниво, политиката на Саркози говори доста ясно за едно засилващо се темпо на преследване на хората от ромски произход в Европа. Миналата седмица седем роми бяха застреляни в Словакия от човек, който след това застреля и себе си. Осем подобни убийства са се случили в съседна Унгария през последните 18 месеца, а освен това там са били докладвани 30 нападения срещу роми със запалителни бомби. В Рим, кметът на града започна да събаря ромските бараки в един опит да прогони емигрантите от града. И в Сърбия, и в Косово е имало етнически мотивирани убийства на голям брой роми, които са били прогонени от албанците след 1999 и сега не биват допускани обратно. Също и в Северна Ирландия роми са били прогонени в резултат на расистки атаки. Тези развития би трябвало да разтревожат всички ни. Както показва историята, широко разпространеното малтретиране на едно голямо, не притежаващо собствена държава малцинство, могат да имат опустошителни последици.

Експертите смятат, че в днешна Европа има около 11 милиона роми, което прави това население по-голямо от онова на държави като Австрия или Швеция. И докато ръстът на раждаемостта спада до рекордни нива в новите страни-членки на ЕС, броят на ромите експлодира. Ако тези цифри се задържат на сегашното си ниво, 20 процента от всички унгарци и 40 процента от работоспособното население на страната ще бъдат роми през 2050 година – в сравнение със само 6 процента в наши дни. Опасността от всичко това е, че през следващите десетилетия една голяма част от населението на ЕС би могла да се превърне в граждани от втора класа.

Един доклад на отдела за регионална политика към ЕС подчертава, че „интеграцията на ромите е предварително условие за устойчив дългосрочен растеж в множество региони от централна и източна Европа“. И въпреки това днес все още няма почти никакви демографски изследвания в страните, в които броят на ромите се оценява на над 10 процента от населението – като например България или Румъния – или малко под тази цифра, като в Македония или Словакия. Ромските общностни лидери в Братислава и София дори твърдят, че ромите могат да се окажат мнозинство в тези страни около средата на века, ако се задържи високата раждаемост и ромите продължават да отказват използването на противозачатъчни средства. Може би именно тези страхове обясняват защо – за последен път през 2003 г. в източна Словакия – ромските жени нерядко биват подлъгвани към операции за стерилизиране.

В 2000 г. една инициатива на 12 европейски страни обяви следващото десетилетие за десетилетие на „ромското включване“, но NGO-тата отбелязват сухо, че връхната точка на опитите за интеграция на ромите са били правени най-вече по време на предприсъединителната фаза при много нови страни-членки, особено Румъния. След това преследването отново се е засилило, а социално-икономическите факти говорят сами по себе си. В Словакия ромските деца съставляват само 10 процента от учениците, получаващи нормално образование, но 60 процента от онези, учещи се в специални училища. По-малко от 4 процента от унгарските роми получават университетско образование. През 2009, повече от една пета от ромските деца в Унгария са били изпратени в специални училища, като така по същество те са били откъснати от възможността за включване в нормалния ход на образование и са третирани като хора с увреждания. По-малко от 10 процента от тях завършват училищно образование. Това са цифрите на една очевидна мизерия.

Европа ще продължава и за в бъдеще да наблюдава миграция и преследване на ромите, освен ако не се проведат целенасочени усилия за промяна на тези статистики. Но в момент като сегашния, в който политиците фиксират вниманието си преди всичко върху съкращения в бюджетите и спасяване на оскъдните оставащи средства, шансът да се случи нещо подобно е минимален. Като президент на една от най-мощните европейски нации, Саркози поставя прецедент, който открива възможност за централноевропейските политици да предприемат още по-крайни мерки. Вече е налице случай, при който крайно десни унгарски членове на Европейския парламент са отправили искане за „масово интерниране“ на ромите.

През ранния 19 век една друга етническа група – евреите – са били преследвани по същия начин, при доста сходни обстоятелства – те са били много бедни и са се намирали в процес на демографска експлозия. Всеки човек, който по онова време би се осмелил да твърди, че наследниците на тези разпокъсани, лишени от реални лидери хора, някой ден ще имат собствена мощна държава в Близкия изток, би бил посрещнат с присмех. И все пак по-скоро царистките преследвания от 19 век, а не толкова Холокостът, са събитията, предизвикали появата на ционизма. Днес, по същия начин, се забелязват наченките на един ромски активизъм в източна Европа – подпомагани най-вече от фондацията Отворено общество на милиардера Джордж Сорос – под формата на различни схеми за подпомагане на младежта и създаване на форуми за ромски права.

Едва ли е нужно да се казва, че подобни инициативи трябва да се насърчават с всички средства, и че картината не е повсеместно мрачна за ромите. В Македония, певици като Есма Реджепова са известни звезди, а тазгодишният фестивал за духова музика „Гуча“ в Сърбия – който е доминиран от ромски музиканти – привлече рекордния брой от половин милион посетители. Ромските оркестри са добре дошли на множество балкански сватби, а някои от най-големите звезди сред тях печелят добри пари между Германия и Австралия, давайки концерти пред местните балкански диаспори.

Би било погрешно да се мисли за милионите роми в Европа като за хора, които желаят едни и същи неща или водят един и същи начин на живот. Ромската (подобно на еврейската) идентичност се основава на цял спектър от културни идентификации. Различните ромски групи практикуват различни религии, говорят различни езици, а племенното чувство при тях далеч надхвърля всякакво друго по-широко усещане за единство. Добре е също да си припомняме, че една традиция, която отхвърля основните положения на модерността – уседнал живот, преследване на кариера и образование – вероятно ще продължава да държи ромите в състояние на изостаналост много повече, отколкото всякакви десни предубеждения и преследвания. По множество най-различни причини, пътят, пред който тези общности са изправени през 21 век, ще бъде много труден. Те все още очакват своя собствен Херцл, чиято задача сигурно ще бъде много по-тежка. А може би и невъзможна.

Източник

Бен Юда е сътрудник на Европейския съвет за външна политика – един от тинк-танковете, чиято задача е да проследяват и оценяват работата на органите на Европейския съюз, занимаващи се с външна политика.

Коментари (12)

- 12-09-2010|Случаен...

Етнокултурният произход на автора ми напомни за стар анекдот:

Богат евреин е на смъртния си одър. Многобройната му челяд – все заможни и влиятелни хора се събира край него в очакване да чуе бащиния завет. Старият евреин се надига и с треперещ глас заклева децата си: „Пазете циганите! Каквото и да става, пазете циганите!“

„Циганите?! – възкликва най-големият син – Но циганите са мръсни, крадливи, некултурни! Какво общо имаме с тях?!“

Старият евреин го спрял с жест и обяснил: „Пазете циганите, защото, когато решат проблема с тях, хората ще се огледат и ще си спомнят за нас!“

Основната трудност пред асимилацията (политически коректната терминология убива смисъла и изкривява мисленето) на циганите от европейските общества е културният. Циганите имат силни родовоплеменни връзки, които се запазват силни и определящи за поведението дори в случаите на имуществено разслоение. Повишаването на материалното благосъстояние и високото образователното ниво на индивида не променя степента на неговата обвързаност първо с рода, после със съплеменниците и най-сетне (но далеч не толкова силно и само по повод другите етноси) с останалите цигани. Не мисля, че каквито и да е мерки, идващи отвън биха могли да намалят влиянието върху индивида на семейството и рода, които са основния проводник на самоизолацията сред циганите.

За другите проблеми ще пиша после, защото се налага да изляза.

- 14-09-2010|Серкан  – неСлучаен коментар

Случаен, от/къде ти се „наложи да излезеш“? Не се ли върна вече? :):):)

Вица ти може и да ти се струва забавен, но не е ни най-малко правдоподобен. Няма ден, в който да не си „спомнят хората за евреите“. Дори бих се обзаложил, че е доста по-често отколкото за циганите.

От вица става ясно, мнението ти за евреите.

А от коментара ти, че не познаваш материята около интеграцията на циганските общности в последните 30 години в западноевропейските държави.

Всеки познаващ материята споделя без ни най-малко притеснение, че циганите с помощта на правителствени програми за тяхната интеграция са на съвсем различно положение, от това, което са били някога. Циганите в съвременните европейски общества, правят реални стъпки да живеят така, както останалата част от обществото.

Нещата, които ти си описал са спънките, които и днес по ред причини се срещат изключително често, но... След не повече от две поколениямнозинството ще са се слели почти безпроблемно с останалите. Работейки, защото виждат, че децата им имат шанс да живеят, както всички останали.

Да си извъртаме главата от реалностите, да разправяме „забавни“ вицове(съвсем ясно дискриминационни и в дългосрочен план част от „езика на омразата“), да казваме, че после ще пишем за останалото, ама сега трябва да излизаме и повече да не се веснем...

Не знам, на някои места където циганите ги третираха като хора, каквито сме всички всъщност, дори те не правят такива ми ти „случайни работи“. :)

Случаен, искам да ти кажа, че си остави работата незавършена. И ако имаш нещо по-добро да представиш, ела и си я довърши. ;)

Не постъпвай както други, които са обещавали да пишат по определени теми, по които сега творят научни трудове, ама после не се вясват и ред да напишат. (Като например Цончо, дето още го чакам да пише за геополитиката на САЩ в Близкия Изток.)

- 15-09-2010|Серкан  – време е вече да опознаем реалния свят

Първо искам да кажа, че най-виновни за сегашната криза са правителствата и управленските елити на Румъния и България.

Както знаем, и то от личен опит, едни от най-добре обучените да прецакат собствените си майки и бащи люде.

Днес обаче искам да пиша за другите (понеже скоро ще стане едно десетилетие откак при подобни живея)...

За онези тарикати, които не спират да ме изумяват с изключителния си, префърцунен и уродлив западен финес.

Носители на новия, западноевропейски неоконсервативен тепигьозлук.

За Сарко и ла република франсеса, в случая.

Когато Франция и сие, посреща наготово в прекрасната си република млади и здрави квалифицирани работници, не се оплаква ни най-малко.

Когато събира умове от цял свят, които са се обучили и са продукт на генетичния потенциал на тяхните нации, потрива доволно ръце.

Когато субсидират собствените си производители (на сирене, на коли, на всичко което могат) и по този начин отрязват пътя на всички по-бедни от тях държави в УЖ свободнатата пазарана икономика, тихичко гледат да отминат напред – с пазара се оправдават.

И още и още и още...

И така е от векове.

Се ла ви...

Идат млади бачкатори, идат учени и специалисти, печелят се поръчки за износ на субсидирана френска продукция – проблем няма.

Идат малко повече цигани обаче и ХОП – има проблем. И то такъв, че чак ги гонят като животни да ги връщат обратно.

Добре, разбирам позициите им, между подобни на французите живея.

Те от години се опитват също да интегрират своите си собствени „ощетени“, на никого няма да му хареса да му се стоварят на гърба сега още неопределен брой. Усилия, нерви пари, не му се вижда края...

После – политическия дивидент на популизма.

Мнозинството от западноевропейските човеци живее със лошо мнение за циганите. Както и за мюсюлманите – вечният враг – вековен. Както и за евреите, онези безскруполни люде, дето ги управляват и са виновни за световния капитализъм. Както и към страха от това да станат бедни.

Всички тези страхове имат своите корени, не само не ги оспорвам, разбирам ги.

Разбирам ги – искат да живеят добре, тихо спокойно, никой да не ги тревожи с неговите си проблеми.

Искат нормални неща, но... ЗАЩО ЗАБРАВЯТ, че и другите искаме същото.

Искаме го и имаме пълното право да го постигнем с всички възможни мирни и позволени средства.

Българския циганина във Франция е част от тази наша борба, в която когато ни прецакват защитавайки се с правилата на пазарната икономика, са безскруполни, вечни врагове, по-лоши от крадци. Тоест евреин, мюсюлманин и циганин взети заедно.

Това са те в реалния свят.

Това са Сарко, Бетанкур, и почие иначе изтънчени хорица.

И какво ни остава на нас тогава?

На нас не ни остава нищо друго освен да поумняваме докато ни мачкат по главите. И да се борим с каквото можем, учейки се от тях и от техния изумителен финес в това как да прекараш другия без да ти се разсърди.

Изумително е колко хора в България не проумяват как стоят всъщност нещата в света на демокрацията и пазарната търговия.

Хората в нашите държави на познават реалния свят. Опознаят ли го, сигурен съм, че ще сме по-малко бедни и по-рядко ще се унижаваме в ситуациите като тази с гонитбите на нашите цигани.

- 15-09-2010|Златко

Великолепни попадения – както винаги, Серкане. Съгласен съм с всичко, което казваш, с изключение на едно: че трябвало да се учим от тях. Ако съм те разбрал неправилно, извини ме, но каква полза от това да повтаряме техните методи? За да станем на свой ред хора, които изхвърлят всичко, което не им върши работа? Майка ми цял живот хранеше една стара циганка и й слагаше буркани и стари дрехи в чантата, за внуците й. Що се отнася до мен, аз очевидно съм се учил от нея. А за Сарко и нему подобни – майната им. Светът е пълен с хора, които се нуждаят от виновници за обясняване на собствените си неспособности. Това, както изглежда, е исконна човешка потребност – и докато на тоя свят има хора, които се чувстват застрашени, ще има и потискане на едни хора от други. Което най-вероятно означава: докато свят светува. Е и какво от това? Човек винаги има свободата да избира и да предпочете не непременно страната на уплашените (тоест потискащите). Останалото вече изглежда е въпрос на издръжливост.

- 19-09-2010|Серкан

Няколко дена Златко не мога да намеря точно как да си вържа мислите в думи за краткото време, с което разполагам да попиша.

Ето днес намерих тази статия от „Капитал“.

http://www.capital.bg/politika_i_ikonomika/ redakcionni_komentari/2010/09/17/ 962265_pragmatichno_za_romite/

Това, което аз опитах да напиша по-горе, за реалния свят, е намерило много добро продължение, както в текста на „Капитал“, така и в много от коментарите под него.

Този наш сънародник, дето ръкопляска на Сарко... , този наш сънародник дето като му казват „работещото циганско малцинство ще донесе ..% повишение на БВП“, казва „Не мое да бъде, Не вервам, Нема да стане, познаам ги аз тия“... , този наш сънародник дето не разбира, че отхвърлянето, нежеланието да се признае циганина, турчина, прочие за „НАШ“, води до неговoтo отчуждение, радикализация, нежелание за интеграция, което пък от своя страна вместо да произведе +20 довежда до -40% от БВП, е моят голям проблем Златко...

Този мой сънародник не иска да проумее това, за което пиша, това, за което пише „Капитал“, това, което дори самия той му просветва като жълтото на сфетофара в собствената му глава, но... по ред причини, които на мен ми е много трудно да събера в два реда, това просветване бива замъглено и надделява онова чувство/а за страх, което описах в предния коментар от гледна точка на западняка. Страха от нещо, което ще те направи „по-беден“, което ще те ощети.

Благодаря ти за материала на Тони Джад, беше много добро, от моя гледна точка, както продължение, така и леко поизместване на темата в посока „отхвърлянето и неразбирането, довежда до отчуждение и радикализация“ (коментара му във връзка с EU/Турция).

Така става навсякъде, не само на Балканите, не само с християнство-мюсюлманство. Когато те отхвърлят едни, търсиш изход при други. Дали ще успееш да намериш изход е друг въпрос, но във всеки случай, когато става въпрос за малцинства, загубата за институциите, гражданското общество, икономиката e реална. А ако тези малцинства са 20% от населението ти, което население след 2 десетилетия „смилано“ ОТ ВСИЧКИ също е станало нихилистично и емигрантски настроено, ефекта върху институции, общество, икономика става катастрофално необратим.

Цигани, турци – отхвърлени, неразбрани, нежелани като равни -->отчуждение --> радикализация.

Резултат ---> Загуба, която никой си няма реална идея, как да бъде рекуперирана.

- 19-09-2010|Серкан

На пръв поглед не по темата, но всъщност със съвсем пряка връзка с нея – отхвърлянето води до отчуждение и радикализация.

Ще повторя моята стара теза, която е и моята най-сериозна причина да подкрепям членството на Турция в ЕС, а не отхвърлянето и неразбирането и.

Какво губи България от това?

България е един от най-губещите при неприемането на Турция в ЕС.

Турция в момента заедно с Германия и Италия е държавата, която купува най-много български стоки. Нуждае се от тях, оценява ги, купува ги, внася КЕШ капитал, който помага за развитие на всичко в България (икономика, институции, общесто). Турция тази година за първи път ще премине 1 трилион долара БВП, за първи път в историята си. Как се получи това, ако искаш може да отворим една тема и да пуснем някой и друг материал там, сега за да не става дълго и широко само ще кажа, че в един момент се даде възможност и на други хора да забогатеят, не само елита, който се облажваше в продължение на десетилетия и това довеждаше до прогнивания, ампутации, дълги периоди на лечение... Та, в следващите десетилетия прогнозите са, че Турция ще придобие изключително важна икономическа позиция на световния пазар, не само в региона. България и Турция са съседи. Твоя съсед, ако е богат И ПРИЯТЕЛ, ти ще успееш да продаваш повече, ако си способен и успял да си развиеш собствената, макар и по-малка икономика, в крачка с него. Прогнозата не изглежда никак зле за взаимно изгодно сътрудничество.

Как би се включил тук в анализа ми едно членство/нечленство на Турция в ЕС?

Две важни точко има тук:

Първо, членството на Турция в ЕС автоматично ще гарантира онова „съседа ти приятел”. Простичко казано, но това крие зад себе си една геополитическа стабилност за един регион, която е гарант за просперитет, за това да можеш да вървиш в крачка, да не изостанеш от конкурентите. Западна Европа е един от тези конкуренти. Това е реалнстта, понеже ЕС все още не действа и не е онова, за което мнозина в България си въобразяват. И не се знае дали въобще някога ще стане. За мен, както го виждам е изключително трудна задача, почти невъзможна, но ако преживее някакво голямо нещастие, преодолее го и продължи напред, има шанс да излезе като нещо по-хомогенно. Така както е сега, няма такъв шанс да се получи в близките десетилетия.

Второ, членството на Турция в ЕС ще означава едно накланяне на капитали, интерес, геополитическа тежест към Югоизточната част на ЕС, която ще е пряко свързана с развитието на Балканите като една симбиоза.

В момента ние сме това в Европа: проблем, който се управлява на място от марионетъчни кибернетични фигури, които са развили в изкустения си интелект сферата на „планинското снишаване” и „днеска има, утре няма, в други ден ненам”. Тежи в момента Югоизточна Европа на ЕС единствено като проблем. Нашия блок, дори най-стария и член Гърция, е един постоянен консуматор на чужда помощ и капитал.

Докога ще сме така? Имаме ли някакъв друг реален шанс на тоя етап?

Последно, искам само да започна темата за съвсем явното сближаване на Турция и Русия в последните ... години. Как си представяте една нищо независеща Югоизточна Европа, с толкова малко уважавано мнение, с такава малка тежест в ЕС, на фона на тези бивши две империи, които „отхвърлени и неразбрани” сега се обединяват помежду си, водени от икономическия интерес, с всяка година все повече? Руските геополитически анализатори са все „по-мили” към Турция в последните две-три години.

За България описаните от мен събития оформят една много неприятна тенденция, особено на фона на огромния брой „будни, макар и снишени” управляващи и управлявани сънародници. Сакън само да не викне някой „Ураааа!” или пък „Да живей България!”, така хубаво си дремкаме. Може пък този път да ни отммине, а?!

Последно пускам линкове по темата, от последната седмица са и излязоха точно около събитията с „нарастващата” европейска подкрепа за Югоизточна Европа:

http://www.hurriyetdailynews.com/n.php?n=turkey- shifting-from-west-or-distancing-from-the-world- 2010-09-15

тук е в общи линии резюмирано и преведено на български:

http://www.dnevnik.bg/sviat/2010/09/16/ 961711_dvoino_namaliaha_turcite_odobriavashti_chle nstvo_v_es/

тук реакция на горния доклад от Philip Gordon, the U.S. assistant secretary of state for European and Eurasian affairs:

http://www.hurriyetdailynews.com/n.php?n=turkey- us-have-ongoing-dialogue-says-us-assistant- secretary-2010-09-16

А тук един подробен обзор на отношенията Турция и Русия поместен това лято:

http://www.hurriyetdailynews.com/t.php?t=Russia- Turkey%20series%202010

- 19-09-2010|Златко

Винаги съм бил привърженик на идеята, че без двете бивши големи империи, Русия и Турция, Европа не може да бъде реално обединена и единна. Друг е въпросът дали едно подобно мнение изобщо някога ще има шанс да се превърне в каквато и да европейска политическа реалност. Според мен изчерпването на петрола като основен източник на енергия – в зависимост от това кога точно ще се случи – неминуемо ще промени световната геополитическа картина по начини, които днес няма как да си представим. Така че шансовете не са непременно равни на нула. Не виждам ни най-малък проблем и в постепенното отчуждаване и отдалечаване на Турция от Европа. Очевидно е, че с преклонена главица и протегната шепа още никой не е постигнал особено много на тоя свят, така че най-добрите шансове на Турция се крият в едно ускорено икономическо и политическо развитие, което не е особено зависимо от западноевропейските представи за това кои точно хора на тоя континент са „европейци“ и кои – не. Стига си се косил и тръшкал, Серкане (шегичка!). Добре върви Турция, добре върви и очевидно ще става все по-добре – благодарение, между другото, и на тази ислямска религия, от която ти толкова се страхуваш. Самият аз си мисля, че Турция, напротив, дава и ще продължава да дава на света добър пример за това какво могат да постигнат хората – с труд, честност и отговорност, насърчавани предимно от религията им – в една мюсюлманска страна. Страховете ще опадат като зрели круши в момента – сигурно не чак толкова исторически близък – в който Турция забогатее достатъчно, за да започне да бъде вземана на сериозно от западна Европа – барабар с мюсюлманската религия и всичко. У самият мен няма почти никакво съмнение, че ислямът преминава в момента през един период на преоформяне и реформация, който, за разлика от европейския, няма да опустоши половината континент, а напротив, ще го обогати и придвижи напред. Аз съм голям оптимист по отношение на исляма, Серкане. И може би затова ние двамата с теб гледаме на нещата с толкова различни очи, ако и да искаме едно и също нещо.

- 19-09-2010|Златко

Между другото, това не са само приказки. Преди няколко месеца закупих солиден пакет турски акции, който се развива великолепно, и който смятам да задържа дълго, много дълго време. Пакетите от западно- и източноевропейски акции, напротив, ми носят само ядове, ако и от тях да не се отказвам. Русия обаче, която в момента връща най-много пари от всичките четири пакета, някой ден ще продам, и то много, много скоростно. Нямам доверие в пари, които идват от петрол. Това според мен няма дългосрочно бъдеще.

- 20-09-2010|Серкан

Турция наистина икономически върви повече от добре, наскоро го видях наживо със собствените си очи, но аз се кося, без да се тръшкам чак, за това как вървим ние в България.

Тази седмица покрай събитията описвани в темата отново трябваше да слушам подхвърляния за България.

Преди няколко месеца, обраха къщата на родителите на колежка, с която съм в най-добри отношения. И дори тя гледаше да обяснява тихо за да не я чуя и да се засегна по някакъв начин, за това, че са сигурни, че са румънски цигани от съседното село. Сигурни били, щото хората говорели и ги сочели от отдавна.

Посочили ги на полицията, тя им казала, че такива обвинения не могат да се правят и хората се засегнали. Няма кой да им защитава правата. Мога ли да ги съдя за това как разсъждават?! И са масово с подобно мислене и поведение.

Аз живея сред тия хора и изживявам тяхните критики, съмнения, страхове на свой собствен гръб.

И се чувствам виновен и мисля, че съм част от хората, които трябва да се чувстват виновни за това, което представлява българското гражданско общество 21 години след символичния край на затворената тоталитарна държава НРБ.

После, това, че разделиха родители от децата и внуците им ме наранява всяка година. Когато се разделям с нашите. Всеки път се къса нещо в мен, когато се случва това и понеже за последно беше миналата неделя, тази седмица беше доста трудна.

Държава, която преживява подобни неща не върви добре, а аз съм част от тази държава и това ме кара да го преживявам с тъга, а понякога с ярост. Затова и сигурно си ме видял такъв, Златко.

За исляма.

Златко, религията ми се струва, че е нещо, което не си усещал никога на собствения си гърбец.

А аз да, и дори днес, и може би винаги. Под формата на предразсъдъци и страх.

А всеки път, когато отида в Турция, го усещам и на яве. Религията мога да я приема под формата, която би я приел един човек който вярва в правова държава.

В държава, в която обаче виждаш, че религията все повече навлиза в сфери, където въобще не и е мястото, кара те да се чувстваш притеснен, да внимаваш какво говориш, какво мислиш, какво обичаш и мразиш, съществуването на човек вярващ в правовата държава довежда до шизофрения.

Религията, която изповядва някой, каквато и да е тя, стига да го довежда до душевен мир, мен ни най-малко не ме притеснява. Дори напротив, готов съм да ги защитавам тези хора, от която и страна да са, срещу всякакъв национализъм, военни преврати, геноциди и прочие. Религия обаче, която се замесва в политическия живот, след като изцяло е вплела социалния такъв на мнозинството е отрова, а не душевен мир.

Исляма Златко има много малък дял в икономическия просперитет на съвременна Турция. Исляма не е това, което ти казваш и много бъркаш, ако приписваш на него заслугите за повишението на твоите акции. Исляма е религия, която аз уважавам, заради милионите мирни хора, които намират успокоение в нея.

Исляма и Турция Златко са две различни неща и тези, които заиграват в момента с исляма опитвайки да го използват в бъдеще с цели различни от посоката на демократична и правова държава ще останат неприятно изненадани.

Вярвам в демократичните основи на Турция. Вярвам, защото ги коват вече много десетилетия, въпреки всичко, което трябваше да им мине през главите.

Последните години на управление на Ердоган спомогнаха с това, което в икономиката наричат диверсификация. Даде се възможност и на бизнес средите от Анатолия и Черномосрка Турция да се развият и да успяват да се докопат до кокала на държавните поръчки. Това доведе до едно по-равномерно разпределение на капитала и на инвестицията в области от Турция, за които винаги средствата са били ограничени, сравнено с западната и европейската област.

Мога да ти изровя, ако искаш, няколко много интересни и доста подробни анализи, които съм чел, единия, от които включваше и Гюлен, и ислям, и всичко, което може да ти дойде наум. Само не знам дали ще го намеря още безплатно за четене в нета.

Обаче страха от това, за което се говори в цитирания доклад от последната седмица – повишената екстремно радикализация в турското общество, както и светкавичната реакция на държавния департамент на САЩ, говорят съвсем ясно, че моите опасения, които ти знаеш, датират от повече от година, са съвсем основателни.

Според теб, европейците само от ислямска Турция ли се плашат?

Ще видим какво ще стане, но това са нещата около твоите турски акции, а не това, което ти си въобразяваш :) .

ПП: Заместникът на петрола щяло да бъде слънцето. Щяло да стане между 2040-2060, описва го Фридмън в книгата си с предсказания за следващите 100 години. Около 2060-2080 казва, че вече масово ще се използва слънчева енергия улавяна в космоса и препращана на земята като електромагнетична. Или нещо подобно :). Да не ти казвам, кои ще воюват помежду си около 2048 според него, че съвсем ще му издам книгата и ще стане весело. Имаше интересни неща в нея все пак. Човека има поглед и изключителни знания в не една и две коренно различни области.

Ако не си му виждал страницата, ти пускам линк.

http://www.stratfor.com/

Казват, че е като ЦРУ в сянка, каквото и да означава това. А, и дори наш Бончо се готвел да анализира там срещу един солиден хонорар. :)

Хайде, прекратявам клюката. Отивам да купувам билет за Сант Денис, а с остатъка от 300 евро ще инвестирам в борсата. В турски акции. :)

- 20-09-2010|Майя Маркова  – лично

Серкан, радвам се да те видя отново! И съм съгласна с много от нещата, които пишеш.

Историята с нашите цигани болезнено ми припомня как в началото на 90-те години някои скъпи за мен хора искаха по-добър живот в Западна Европа, но тя или не ги пускаше да припарят, или ги пращаше обратно. Помните, тогава западноевропейците ни гледаха като прокажени. Една приятелка я върнаха точно от Франция, макар че имаше образование и не се беше опитвала да живее в незаконен лагер. Тя после ми каза, че все пак не съжалява за пътуването си, защото видяла Джокондата.

Франция има от мен два тона смирени благодарности за помощта по делото Борилски, но иначе да си гледа работата или, казано още по-направо, да върви по дяволите!

- 20-09-2010|Златко

Здравей, Серкане,

не знам защо съм пропуснал да ти го кажа, но аз гледам на себе си като на религиозен човек, ако и да не вярвам в никой от установените богове. Освен това живея сред хора, немалко от които са религиозни по начин, от който не се чувствам застрашен ни най-малко. А що се отнася до това дали ислямът има или няма въздействие върху модерната турска икономика и култура, то има и мнения, които са различни от твоето, нали знаеш? При това мнения, идещи от западноевропейски наблюдатели. Ето тук едно от тях:

„Анадолското изкушение“: http://www.librev.com/index.php/bg/component/ content/article/61-prospects-europe/384-2009-06- 17-07-51-30

- 04-09-2012|антони  – циганите

да ме извинят евреите но според мен съдбата на циганите е много много по трагична в европа и единствено когато са големите погроми и издевателства срещу тях намират подслон в османската империя най либералната за времето си пример още в индия официалния език е английския за африка не ми се говори там съм роден и ако почна да споделям не мога се спра държавите който днес гонят циганите са същите който ги гонеха и тогава по времето на османската империя което показва в този техно век какво загубихме или се опитваме зорлем да загубим а в камерите с газа на хитлер между 1,5 цигани намират смърта си просто ей така днес същите кримки се опитват да ни пробутат ромското възраждане мили те просто нямат нужда от вас по скоро от парите ви да но колко спечелиха а вие номера не минава чета доколкото мога някой коментари и ми става смешно уж реч за цигани иде а се говори за турция исляма като двигател на турция исляма като нова империя икономика хора света не е това което виждате и е трудно да го разберете имал съм много работници цигани едни добри други лоши разлика с някой немец примерно никаква каквито номера ми е правил лош немец ми ги е правил и мангал така че има само добри и лоши как се чуства някой ми не дреме в канада ми се случи говоря по телефона и едни негра чуват че попържам на мангали и ме гледат все по строго след разговора ще ме гризат викам един кавал негро вложих в него 3000 кинта се провали няма ли да сте ядосани и те кимат разбиращо и после пихме по бира с някой от вас не бих пил нищо но не се знае

Защо Германия се справя с кризата?

Автор: Лоурънс Х. Уайт

По-рано това лято Джордж Сорос и някои водещи кейнсианци критикуваха онова, което разглеждаха като прекалено твърда германска фискална дисциплина. Но през второто тримесечие реалният ръст на производството в Германия нараства солидно с 9% на годишна основа, докато икономиката на САЩ – с анемичните 1,6 на сто. Основателен е въпросът: превръща ли се Германия в пример за икономическо възстановяване, достоен за подражание?

През юни германският министър на финансите Волфганг Шойбле защити решението за съкращаване на правителствените разходи, позовавайки се на „неприязънта към правителствените дефицити и страха от инфлация, които се коренят в германската история от миналия век“. Предполага се, че той е имал предвид периода на разрушителна хиперинфлация от 20-те години.

Но г-н Шойбле би могъл да цитира и друг подходящ за сравнение епизод от историята на своята страна. Преди 62 години Германия става модел за подражание при възстановяване от една много различна от сегашната криза. След войната германските градове, заводи и железопътни линии са напълно разрушени, жестокият недоимък на храна, гориво, вода и жилища поставят под въпрос елементарното оживяване на хората.

Поради нещастно стечение на обстоятелствата окупационните власти тогава фактически задълбочават недоимъка, като запазват контрола върху цените, наложен от нацистите преди и по време на войната. Черният пазар господства. Защото потребителите и предприемачите се борят срещу бюрократичния режим на контрол и купонна система – борба, която икономистът Лудвиг Ерхард описва като „Der Papierkrieg“ или „хартиената война“.

Възродената Социалдемократическа партия иска контролът и нормирането на стоките да продължи. Някои американски съветници са съгласни с този подход. В частност това важи за Джон Кенет Гълбрайт, който като служител на Държавния департамент на САЩ надзирава икономическата политика в окупираните Германия и Япония, а през периода 1941-1943 е царят на ценовия контрол в самите Съединени щати. Той напълно отхвърля идеята за съживяване на германската икономика чрез елиминиране на контрола.

За късмет на обикновените германци обаче, Ерхард, който през април 1948 г. става директор на стопанската администрация на британско-американската съвместна окупационна зона, има съвсем други идеи. Като за начало той замисля парична реформа – въвеждането на 20 юни с.г. на нова Германска марка с цел заместването безпомощната стара Райхсмарка в трите западни окупационни зони. Без одобрението на съюзническото военно командване Ерхард използва случая, за да издаде всеобхватно постановление, отменящо всички предишни наредби за ценови контрол и нормиране на потреблението. По-късно Ерхард разказва на приятели, че, когато научил новината, командващият американските окупационни части генерал Луциус Клей му се обадил по телефона и казал: „Професор Ерхард, моите съветници ми казаха, че вие правите голяма грешка“; на което Ерхард отвърнал: „Същото ми казват и моите съветници“.[234]

Направеното обаче изобщо не е грешка. През следващите няколко седмици Ерхард премахва останалия тук ли там контрол върху цените и заплатите[235], и разпределителни и купонни разпоредби. Резултатът от премахването на контрола е впечатляващ.

Недостигът секва, черните пазари изчезват и Германия започва своето възстановяване. Покупките и продажбите с Дойчмарките заместват натуралната размяна. Наблюдателите отбелязват, че почти веднага над фабричните комини започва да се извива пушек, че по улиците се появяват камиони с доставки и че шумът от строителни бригади започва да трака из градовете.

Забележителният успех на реформите ги прави необратими. След няколко месеца същата политика е възприета и във френската окупационна зона. Съюзническите власти съществено намаляват данъците.

Между юни и декември 1948 г. промишленото производство в трите западни окупационни зони нараства зашеметяващо с 50%. През май 1949 г. трите зони се обединяват, за да учредят Федерална Република Германия, обикновено наричана от всички „Западна Германия“, а Източна Германия остава под съветски контрол във вид на Германска Демократична Република.

Икономическият ръст продължава и в условията на пазарно ориентираната политика на новото западногерманско правителство. Ерхард става министър на икономиката, служейки на канцлера Конрад Аденауер в поредица правителства от 1949 до 1963 г. Западногерманската икономика не само оставя далеч зад себе си тази на Източна Германия; тя расте по-бързо и от икономиките на Франция и Великобритания, макар да получава по-малко помощи по линия на Плана Маршал. Това е времето на немското „Wirtschaftswunder“, на „икономическото чудо.“

Между 1950 и 1960 икономиката на Западна Германия нараства повече от два пъти в реално изражение, при среден комбиниран ръст на година от 8 на сто. Иконометриците, които са се опитвали да разпределят тежестите между различните фактори на този забележителен рекорд по икономически растеж, стигат до извода, че той не може изцяло да бъде обяснен с нарастването на работната сила, потока инвестиции или „догонването“ от относително ниска точка на начално развитие на производството. Голям дял от икономическия растеж за тези години се обяснява с по-висшия характер на икономическата политика.

През 1963 Ерхард наследява Аденауер и служи на Германия като канцлер още три години. Неговата изборна победа е обществено потвърждение на политиката, освободила германското „Wirtschaftswunder“.

Ерхард извежда своите идеи от разработките на икономистите с ориентация към свободния пазар, съсредоточили се във Фрайбургския Университет. Сред тях особено място заема Валтер Ойкен, който разработва класическа либерална философия, известна като „ордолиберализъм“ (получила наименованието си от академичното списание „ORDO“, където фрайбургските икономисти публикуват идеите си). След 1963 интересът в Германия към ордолибералните идеи запада, засенчен от интереса към кейнсианството. Държавата на благоденствието се разраства. Икономиката бива запушена от политика, разработена в угода на различни групови интереси. Не случайно по същото време запада и икономическия растеж. От 1960 до 1973 г. той е около два пъти по-нисък от растежа на 1950-те, а от 1973 до 1989 спада още наполовина – само 2% на година.

Интересът към ордолиберализма започва да се съживява през 70-те и 80-те години на миналия век, и той продължава да има институционално присъствие във Фрайбург, в университета и в Института Валтер Ойкен[236]. Повече интерес от страна на политиците е може би най-доброто, което може да се случи за дългосрочното съживяване на германския икономически растеж.

Ако г-н Шойбле е искрен, когато казва, че, в сравнение с американските политици, „ние гледаме в по-дългосрочен план и затова внимаваме с несъразмерните дефицити и опасностите от висока инфлация“, той може да намери полезен модел на стопанска политика, създаден от неговия предшественик преди 60 години.[237]

Превод: Красен Станчев

Източник

Лоурънс Х. Уайт е професор по икономика в Университета Джордж Мейсън в САЩ; статията е част от неговата книга „Сблъсъкът на икономическите идеи“, чието издание предстои.

Коментари (1)

- 20-09-2010|Майя Маркова  – поздравления

Поздравления за този текст!

Градската ретроутопия – Част 1

Автор: Александър Кертин

Новата роля на българския „град“

Проблемът, който ще бъде обсъден в тази глава е свързан не толкова с учебниците по история, колкото с посредническата културна сфера – тази на медиите. През последните години нацията като единно комуникационно пространство функционира в условията на безпрецедентен технологически напредък, на културна „демократизация“. В тези условия медиите перманентно изтласкват, маргинализират професионалната академична историография. Това накара Пиер Нора да направи песимистичното изявление, че съвременната историография е историография без историци.

Медийните популяризации на исторически образи и сюжети имат различни качества: често привилегироват една или друга хипотеза, понякога търсят сензацията или се произвеждат с някаква „възпитателна“ цел, като най-важното им качество е, че не се подчиняват на правила за реконструиране, предпазващи миналото от явни политически употреби. Във всички случаи обаче, те се размножават по технически път – колкото повече медии и медийно време, толкова повече „исторически продукт“. Така расте и тяхната роля в задоволяването на потребността от колективна самоидентификация. В този смисъл ще използвам като пример и отправна точка следното. В сутрешния блок на БТВ (26.VIII.2008 г.) един млад журналист в продължение на половин час задаваше на прочулия се с памиро-хиндукушката версия за произхода на прабългарите проф. Петър Добрев въпроси в първо лице, множествено число, един от които гласеше: „Българите номади ли сме или сме имали градове?“ Самата форма на въпроса показва, че той не е просто историко-познавателен. В този случай „градът“ има символична функция, той е един от компонентите на периодично преизгражданата национална идентичност. След промяната през 1989 г. „градът“ бе натоварен с важна роля в този процес на реконструкция.

Преди да продължим, за сведение на всички журналисти-популяризатори на исторически знания и национални инженери ще добавя още един пример на използване/манипулиране на историческите извори. Информацията за „градовете“ се извличат от фрагменти като този на сирийския историк от V-VI в. Захарий Ретор:

„Безгун е земя със (свой език), която се допира и простира до Каспийските врати и до морето, намиращи се в хунските предели. Отвъд вратите (живеят) бургарите със (свой) език, народ езически и варварски; те имат градове; и аланите – те имат пет града… Авнагур (е) народ, който живее в палатки. Авгар, сабир, бургар, алан, куртаргар, авар, хазар, дирмар, сирургур, буграсик, кулас, абдел, ефталит – тези тринадесет народа живеят в палатки, препитават се с месо на животни и риби, с диви зверове и чрез оръжието.“[238].

Като оставяме настрана семантиката на думата „град“ (в този контекст думата най-вероятно означава крепост, укрепление), този ниско информативен и очевидно противоречив документ позволява да се направят два противоположни и почти еднакво верни извода, ако не се премълчава втората половина от текста, която, впрочем, подкрепя тезата на Съсълов за „препитанието“ на древните българи. Бедата е там, че вероятно най-често употребяваната историографска операция в българската медиевистика е „реставрацията“, чиято цел е върху основата на извори като горния да представи ясна и непротиворечива картина на „славното минало“. В тази работа недостижим си остава Божидар Димитров.

За медийния сектор на информационната сфера това е по-скоро правило. През последните години различни „публицисти“ произвеждат исторически представи, свързани с българския град, които често клонят към ретроутопия, към неумерено идеализиране на „модерния“ български град, на градските съсловия, и преди всичко на „предприемчивата“ българската буржоазия. Понякога и образовани хора, пишещи в авторитетни издания задават такъв тон.

„В новото си битие на граждани те (мигрантите от селата – А. К.) виждаха израстване на социалния си статус. Но градът неизменно ги объркваше. Той ги омагьосваше с възможностите си, които им разкриваше и същевременно ги изпълваше с омраза, защото тези възможности оставаха непостижими за много от тях. Техните навици, ценности, начин на живот, влизаха в драстично противоречие с изискванията на градския живот… Тези хора ненавиждаха градските традиции и с това спомогнаха за разрушаването на гражданското общество, на гражданските добродетели и морал.“[239]

За автора на този текст изразите „градски живот“ и „градски традиции“ са съдържателно еквивалентни на „гражданско общество“, „граждански добродетели и морал“; а те по презумпция са били налице в преддеветосептемврийска България. Медийните исторически популяризации от тогава до днес предоставят изобилие от такива примери.

По същото време някои наблюдатели на обществения живот забелязват този светъл оптимизъм по отношение на миналото и предлагат по-реалистичен поглед към него и към проблемите на демократизацията. Пак в списание „Избор“ Румен Даскалов пише: „Малко хора… съзнават, че демократичните институции и законодателството изискват определена обществена среда и политическа култура. Именно тук за нашата новородена демокрация възникват особени трудности. Ако установяването на демократичните институции и законодателството може да стане сравнително бързо, то при липсата на съответната обществена среда и култура това все още не гарантира гладкото им функциониране и може да деформира изцяло техния смисъл.“ Но–нататък авторът описва негативния ефект от пълното одържавяване на собственост, социални и културни дейности по времето на тоталитарния социализъм, но обръща внимание и на развитието на демокрацията от Освобождението до 1944 г. Той констатира, че тя е имала „твърде деформиран, а понякога уродлив и карикатурен характер“ и посочва следните негативни черти на политическия живот от този период: безпардонни лични нападки и очерняне на политическите дейци, котерийност и безпринципност на политическите борби, насилие над политическите противници, партизанщина (т.е. назначаване на свои хора на държавни постове), възползване от управлението за пладнешки грабеж на държавната хазна, персонализиране на политическия живот и т.н. [240]

По-късно, в солидния си историографски труд „Българското общество 1878-1939 г.“, Р. Даскалов отделя един параграф на тази тема. Систематизирайки прецизно проявите на „партизанщина“, той се позовава на някои критици на политическия живот от началото на ХХ в., които задължително трябва да чуем тук. Първият е радикалдемократът Стефан Гидиков, чиито наблюдения Даскалов предава така: „Според едно метафорично пресилено наблюдение на положението през 1905 г. смяната на властта у нас представлявала „масово сменяване на грабителски котерии върху държавната трапеза“, „същинско масово окупиране държавната трапеза от организирани разбойнически банди“, „хунхузко нашествие в страната на гладници-службогонци“.[241] Другият автор, цитиран от Даскалов, е Иван Михайлов, който в статията си „Психология на българските политически партии“ (1900) пише следното: „Всички очакваме поминъка си от политиката, от партизанството, като захванете от селската община, че свършите с народното представителство и министерствата. Тя е станала една кърмачка и ний го ударихме на държавен социализъм и прехрана чрез държавни средства“. В цитираните фрагменти ще отбележа като ключови изразите „хунхузко нашествие“ и „държавен социализъм“; те биха могли да се използват за описване на социални нагласи с много дълбоки исторически корени. Ще си позволя и едно допускане: възможно е тезата на Р. Рашев, че в Българското ханство народът бил ирански, а управляващите – хуни – да е в някаква степен проекции на знанието, което авторът има за следосвобожденската ни история.

В първите години на българския „демократичен преход“ едно от най-популярните предавания по телевизията беше: „Кога ще ги стигнем американците?“ на Тодор Колев. То бе хумористично, но самото наименование показва откъде се поражда хуморът: той идва от сравнението. Различни социологически агенции и редовно ни предлагат едни или други „сравнителни“ класации в постоянната рубрика: „Къде сме ние?“ Според едно социологическо измерване на „Галъп Интернешънъл“ (2005) само 22% от българите одобряват функционирането на демокрацията, най- нисък процент в Европа. Положителна промяна оттогава няма, тъкмо обратното – доверието в държавните институции и в партиите намалява. Като цяло неудовлетвореността на българите си остава константна величина. Защото сравненията с новите страни-членки на ЕС не говорят в наша полза – другите са по-напред от нас. А повечето от тези „други“ също бяха в съветската тоталитарна система, толкова дълго, колкото и ние. Разбира се и тези нации се съизмерват със Запада в „движението“ си към него. Но изглежда ние в най-висока степен мислим проблемите си в линейни и количествени схеми; и търсим тяхното разрешаване в скоростта, с която се „движим“ по „пътя“ към някакви обективно наблюдаеми цели, без да мислим много за „качеството“ на движещия се субект. Но как да измерим чувството на задоволство/неудовлетвореност от живота си в своята собствена национално-политическа общност, когато въпреки „бързината“ неудовлетвореността ни нараства? Как да разберем навреме дали бързото изпълнение на политически изисквания по формални показатели – с което изпреварвахме Румъния в предприсъединителния период – води към стабилност на демократичните институции? Този въпрос поражда друг: дали начините, по които компенсираме своята неудовлетвореност са продуктивни сами по себе си. Ако, например, използваме „миналото“ като фактор, който трябва да стимулира ускореното развитие на обществото и за целта го идеализираме, а понякога – и фалшифицираме – това води ли ни към целта, която сме си поставили?

„Народната“ употреба на демокрацията

Горният въпрос може да бъде зададен и съвсем конкретно: ако акцентираме на това, че в Търновското учредително събрание е приета „една от най-демократичните конституции на Балканите и в Европа“, дали това повишава стабилността на действащите днес политически институции? И ако от този „факт“ правим извода, че българите са „демократичен народ“, подпомага ли това утвърждаването на правова държава? Проблемите, които пораждат засилващо се чувство на песимизъм и политическа индиферентност, изискват да си задаваме тези и подобни въпроси. Нужно е да преформулираме и някои вече задавани въпроси. Например така: по демократичен начин ли е приета Търновската конституция, окачествена от Л. Владикин като „най-демократичната конституция в света по време на нейното приемане“? Това е – и би трябвало да бъде – „общо място“ в историческото знание на българите, най-малкото поради популярността на „Строителите на съвременна България“.

Известно е, че дебатът относно проектирания сенат внезапно прераства в скандал, потушен силово от Драган Цанков, и в отсъствие на много от депутатите. Димитър Маринов описва този изключително важен момент от историята ни така:

„Всички викаха, станали на крака, а по някои места се дадоха и по някоя плесница. Групата на „старите“ намери за добре да напусне заседанието, като се силеха отделни лица да повлекат след себе си и другите депутати… Самият Лукиянов бе станал и стоеше настрана, като гледаше тая вихрушка от страсти с удивление. Всеки беше убеден, че заседанието тоя ден да се продължи беше невъзможно и готов беше да излезе. Ако заседанието се продължи, както се вижда от протокола, и свърши мирно, това се дължи единствено на дядо Цанкова. Аз бях на чина до него и помня всичко живо. В момента, когато покойния архиерей излизаше и канеше и селените депутати да излезнат, дядо Цанков хвана високопреосвещения владика отзаде под мишците, тласна го по стълбата и оттамо го бутна надолу и затвори вратата. С издигната плесница, с огнено светнали очи, той викна: „Всички на местата си!“ Тоя негов глас, пълен с мощ и угроза, повлия на всички… всичко утихна, като че нищо не е бивало. Славейков сред тая тишина продължи и свърши своята реч и разискванията се продължиха. Когато въпросът се счете за ясен и се направи предложение да бъдат прекратени дебатите и да се гласоподава, тогава Греков направи предложение да се отложи гласоподаването. Това предложение се не взе под внимание и гласоподаването започна“.[242]

Свидетелството на Димитър Маринов се потвърждава с приблизително същите оценки и от други депутати: Търновската конституция, обявена по-късно за „светиня“, в този пункт е гласувана по скандален начин, сприхаво и необмислено. А нищо не предвещава такъв развой на дебата – двамата докладчици, които се познават много добре, си били разменили докладите и всеки знаел доводите на другия предварително, за да може да обмисли своите контрааргументи. Защо се е случило това? Закъде е трябвало да бързат депутатите?

Димитър Маринов обяснява случилото се с изключително важни последици за българската история културно-психологически – виновен бил „инатът“. „Младите“ разсъждавали така: сенатът се предлага от „старите“ ( „чорбаджиите“ – А.К.), следователно, ако бъде приет, те са победили. От своя срана „старите“, въпреки прозвището си, не проявили очакваното от тях търпение, хладнокръвие и такт. Без да отхвърляме неговата интерпретация, нека вземем предвид и друга, по-обща характеристика на обществените настроения в последните десетилетия на възрожденската епоха, които се усилват постепенно до Априлското въстание и Руско-турската война. Това е атмосфера на амбивалентно настроение: от една страна, усещане за изостаналост, и от друга – на засилваща се вяра, че е възможно другите да бъдат „догонени“ чрез „ускорено развитие“ (Г.Гачев) Стихийният прогресизъм на нашите възрожденци само донякъде се основава на общоевропейските си философски източници от Аристотел до мислителите на Просвещението; той е повече културна (християнско-есхатологична) и етнопсихологическа характеристика на българите още от Средновековието. В епохата на Възраждането се изявява чрез просветителите-еволюционисти като Петко Славейков, Гаврил Кръстевич, Марко Балабанов и др. Сред революционерите отвъд Дунав го изповядва Любен Каравелов. Той смята, че колкото е по-голямо „неудоволствието“ у един народ, толкова повече може да се очаква от него. Схваща това състояние като „трескаво“, като „болезнено настроение“, но намира тази „болест“ за „утешително явление, ако и то да има лошави страни“[243]. („Лошавите страни“, сънародниците на Каравелов скоро ще започнат да изтърпяват, но понеже ценят повече „юнаците“, отколкото интелектуалци като него, така и няма да ги разберат.) Ботев, както знаем, е привърженик на „радикалния преврат“. Неговият утопичен идеал за обществено устройство е идентичен с този на руските народници. В основата му стои желанието да бъде съкратен „пътят“ към обществото на свободни стокопроизводители като се пропусне западния капиталистически „завой“, тоест, като бъде съкратено времето за производство на свободното общество. Тези, които са повлияни по-силно от немския романтичен национализъм свързват напредъка с качествата на събудения „народен дух“ – водени от него, българите ще възвърнат своята „прадедна свобода“, своето „историческо право“, а това е достатъчна гаранция за бъдещия просперитет на нацията. (Г. Раковски).

Наблюдавайки българите по време на църковно-националното движение, К. Леонтиев стига до важни заключения, на които по-късно в „Българският Великден“ се позовава Т. Жечев. Макар че българската нация още не се е организирала в държава, констатира руският радикален консерватор, политическите и социални контури на тази нация вече се провиждат. Нейната физиономия е крайно демократична; привичките и идеалите й – крайно еманципаторски. „Да стане от най-изостанала, най-напредничава нация на Изток – е мечтата на най-смелите, даровити и енергични българи!“. Впечатленията на Леонтиев са почерпени главно от писанията на най-активните участници в църковно-народната борба, а един от тях е П. Славейков. Темата за „нашето напредвание“ е централна за него. Той я обсъжда страстно, понякога с горест и винаги с прословутото си чувство за хумор. С горест, защото си спомня времето, когато българинът е трябвало със страх и срам да изговаря името си, мислейки, че то му докарва смеха, омразата и презрението на „по-горните от него“. Затова настоява да се бърза с работата. И нарича българите „пъплатоювци“, защото, „ние не вървим, – казва той, – ами пъплим, че и като пъплим, барим да пъпляхме на въз една страна, и то би било нещо, ами щъкаме и пълзим като раки един напред, други назад, и тъй сичката ни работа неразбрано отива и нищо не ни поспорява“[244]. Антон Страшимиров твърди, че „динамиката на нашето освободително движение е чувството на обида, на дълбока обида от съзнавана племенна закъснялост“. И цитира К. Величков, който обяснява причината за Априлското въстание така: „Не можеше вече да се търпи; нищо не ни правеха турците, но не можехме вече да ги търпим! Гледаш „мамалигарина“ влах, „свинаря“ сърбин, и „пъзлювеца“ грък са постигнали своето, а теб още ти е господар „Кел Хасан“. Това беше – и нищо друго: не можеше повече да се търпи“[245].

Това общо умонастроение се запазва и в първите десетилетия на автономно политическо съществуване, като акцентът се премества върху непостигнатото национално обединение. По правило тази епоха е представяна в учебниците в оптимистична тоналност. Естествено, това е епохата на държавно и национално строителство, на цялостно развитие на българската нация. Но знаем също така, че това е епохата на писателя Алеко Константинов и на неговия емблематичен герой, чиято „природа“ – социална или национална, е обсъждана многократно. Социален или национален тип е бай Ганьо? Или е конкретно-историческо проявление на национални (групови) характеристики, които реално могат да бъдат мислени само в социологически план. Именно така го разглежда Атанас Илиев в статията си „Бай Ганю“ като обществен тип“[246]. Отправната точка в статията на Атанас Илиев е горната констатация – за необходимостта от „догонване“ на другите. Тази мотивация обаче води до вътрешно, социално-културно диференциране, до отчуждение между „интелигенция“ и „народ“ – тема, силно актуална в епохата между двете войни. Това е и една от основните теми в художествената ни литература. Къде в този процес е мястото на бай Ганю? Как е възникнал той като тип и каква роля е играл в живота на българското общество? – пита Атанас Илиев. И продължава разсъжденията си, позовавайки се в един момент на „бащата“ на модерния европейски песимизъм – Артур Шопенхауер. Според него във всяко общество с културни традиции новите културни ценности слизат от върховете до низините на обществото по стъпалата на някаква стълба. Представете си един гениален творец, попаднал случайно сред народните маси: той наподобява владетел, чието лице е непознато за неговите поданици. Културният живот, продължава той, в известно отношение наподобява административната съподчиненост на държавните служители: всеки познава подписа на прекия си началник. За да слезе една културна ценностност от висините на нейния създател и до равнището на народната маса, тя трябва да мине през множество инстанции, трябва да се възприеме и „преподпише“ от наредените в низходяща линия културни дейци, докато най-после стигне до онзи, чийто подпис е познат на народните маси. В културния живот на България през разглежданата епоха – пише Атанас Илиев – липсваше тази „стълба“ на културно влияние. Интелигенцията не познаваше народа, народът не познаваше интелигенцията. И все пак между тях трябваше да има някаква връзка – иначе не би бил възможен обществения живот.

Тази връзка, макар и чисто външна, се осъществява с появата на бай Ганю – „самозван интелектуалец и самозван човек от народа, сред народа интелектуалец, сред интелектуалците човек от народа, най-добрият интелектуалец между хората от народа и най-добрият човек от народа между интелектуалците, посредник между двете взаимно непознаващи се групировки, декласиран тип, ни рак, ни риба, обществен паразит“.

Още във влака на път за изложението в Прага той снове между интелектуалците и народа. След като е гощаван от хората от народа минава в първокласното купе, възхищава се на една сребърна табакера, за да си изпроси цигара. Изтяга се на канапето, като обяснява, че оттатък при „простите хорица“ нямало място, пък и нямало какво да си приказва с тях. Но като разбира, че не ще може да окупира цялото канапе, взема си втора цигара и отива при „простите хорица“, където се нахвърля срещу „учените“. „Страшни диванета са туй, учените“, чува се от съседното отделение, „аз не зная как ги търпят такива на служба; ама чакай, ще се върне бай ти Ганю в България, та виде-щем кой кум, кой сват“. Не е ли това карикатурен щрих представящ типична особеност на българския обществено-политически живот изобщо? Тук би следвало да си спомним многобройните иронии на Захари Стоянов, отправени към „учените“. Донякъде той взема пример от своя главен герой – Бенковски. Знаем какво е отношението на Бенковски към „философите“, както той нарича по-образованите депутати в Оборищенското събрание. Той ги елиминира – тях, привържениците на „вишегласието“, като привиква „простите хорица“ от Мухово и Мечка („муховци с мечкарските шишанета“). С „народната“ помощ той пръв в „демократичната“ история на България получава „извънредни пълномощия“, след което хвърля тържествуващ поглед към опозицията с ироничната покана: „Свободни сте, господа учени, да подложите въпроса на вишегласие“. Да си спомним също така, че другарят на литературния гений Христо Ботев – Стефан Стамболов, се радва на по-голяма популярност като поет и не някаква „песен“ на Ботев, а неговите стихове „Не щеме ний богатство, не щеме ний пари…“ се пеят от хъшовете, тоест, превръщат се в „народна“ песен. В първото избрано Народно събрание „народният либерал“ Стефан Стамболов впряга цялата си енергия да бъдат касирани като депутати „чорбаджиите“ Евлоги Георгиев и Димитър Греков. Първият е бил руски поданик, следователно е „чужденец“; а за втория, както пише Иречек в своя „Български дневник“, Стамболов казал, че „България не му е майка“. Още в края на 1879 г. либералната опозиция в Търново пуснала за него слух, че той именно „разделил България на две!“ В крайна сметка и двамата са касирани – „народът“ така искал! Не помага дори подкрепата за Евлоги Георгиев от страна на Славейков, Каравелов и група либерали около тях. (По време на Втората световна война Евлоги Георгиев е „касиран“ за втори път – тогава улицата, носеща неговото име, е преименувана на Адолф Хитлер.) „Явно е, че Стамболов владее камарата – коментира Иречек действията на видния наш „апостол“. – Позор за държавата – Евлогий е дипломатически агент в Румъния, министърът на външните работи не присъстваше и не се застъпи…“[247]

Така хъшовете, представители на „народа“, веднъж получили власт, бързо придобиват „презряното“ богатство и се превръщат в „чорбаджии“. Стамболов на първо място – той купува няколко чифлика в Бургаско – с пари, които е спечелил като адвокат, макар че никога не е учил право. (Само чифликът Архиянли – дн. Твърдица – е 30 хил. декара.)

„Опредметяване“ на националния идеал

Как след Освобождението се стига до властта, която се трансформира в материално богатство? Независимо от това кой какви реални заслуги е имал и кой впоследствие се е присъединил към заслужилите, пътят към властта по принцип е вече отворен за всеки, а ключът към политическото издигане е „националният идеал“, с други думи, политическата спекула или политиканството. Иречек може и да пресилва малко, но не можем да пренебрегнем неговата преценка за политическия живот в свободна България: „Хората са готови с вътрешен бяс да хвърлят камъни върху всекиго безразсъдно; без ентусиазъм, без патриотизъм, само спекулация; никакъв смисъл за наука; глупост и недоученост; никакво уважение към местните заслужили хора…“[248]

Спекулирайки с „националния идеал“ печелят предимство партиите на избори, така печелят вътрешнопартийни позиции и техните функционери. В действителност който се старае най-много в налагане волята на партийния шеф, той печели високи позиции във властта. Такъв е, например Д. Мантов от Русе, който се прочува с жестокостта си при потушаването на русофилския бунт, и е наречен заради това Мантов Гробницата. По-късно, когато упрекват Стамболов затова, че се е заобикалял с такива хора, той отговаря: „Но те бяха българи!“… Аргументът е, така да се каже, „железен“, защото се основава на разбирането, че свободата и абсолютния суверенитет на държавата-нация са едно и също нещо. Който подкрепя този суверенитет, той е „българин“; останалите са слуги на „чужда сила“. По време на кризата 1886/87 г., стамболовисткият в. „Независимост“ в антируската пропаганда си служи с език, в който постоянно се повтаря думата „чужд“ – чужда окупация“, „чуждо порабощение“ и пр.[249] След победата на изборите за Пето ОНС (1887 г.) Захари Стоянов пише: „…никакво съмнение няма вече, че българите не са ташкенци, бухарци и мингрелийци, те не искат да се продават на казаците…“ В търсене на максимален диалог с българите при обосноваване на антируската политика, русофобската пропаганда прибягва до представянето на „отечеството“ като „къща“ и „семейство“, отбелязва Стефан Дечев. И в своя дневник, когато пише формално за себе си, Стамболов използва този език: „ Като разбрахме, че Россия иска да унищожи Царството ни, да грабне земята ни, и да се намести в къщата ни, ние се сепнахме…“[250] Но тук фолклорно-материалистическата метафорика прикрива факта, че става дума за държавата и за връзката между власт и собственост. Тъкмо казаците на „Белия цар“ прогонват турците, собственици на земя, която преминава в ръцете на българи още преди да се конституира „царството ни“. По време на войната и непосредствено след нея се извършва прехвърляне на собственост в огромен мащаб. Доскоро историците наричаха този процес „аграрен преврат“. Следващият текст е от учебник от 1996 г.

„До освобождението турските бейове и чифликчии разполагат с голяма част от най-плодородните земи. Войната внася сериозни корекции в това положение. Десетки хиляди турци бягат пред настъпващите руски войски. Българските селяни заемат повечето от изоставените земи. На места този процес добива формите на стихийно аграрно революционно движение. Неговите източници не са еднозначни. Стремежът на българските селяни към земята е естествен и оправдан. От тяхното притежание зависи тяхната прехрана и благоденствие. Едрите турски земевладелци са главните организатори на кланетата и погромите през Априлското въстание и по време на самата война. Наред със земите на онези, които са участвали в изстъпленията, обект на аграрното движение стават и имотите на някои бедни турски селяни. Засегнати са и някои гръкомани, известни като съучастници в насилията на турските власти. В повечето случаи българското население си възвръща земи, които са му ограбени през годините на турското владичество“.[251]

Отминавам твърдението, че едрите турски земевладелци били главните организатори на кланетата, като че ли те не са очаквания резултат от въстанието, организирано от гюргевските апостоли. Има и една друга квалификация за тези процеси: руско-турската война изиграва ролята на буржоазнодемократична революция. „Аграрен преврат“ и „буржоазнодемократична революция“ са понятия, изработени за означаване на политически процеси, протичащи в границите на вече съществуващи държави на определен етап от тяхното икономическо и социално-съсловно развитие. Водещата роля в тях играе не „чужда“ войска, с чиято сила тепърва ще се гради държавата, а градската буржоазия, градът. Проф. Христо Гандев е категоричен, че през епохата на възраждането в България няма нито голям град, нито дори „истински градски живот в малки размери“. По своя патриархален бит, по културните си особености и по характера на стопанската инициатива нашите градове, според него, почти не са се отличават от селата. Нашите „граждани“ се препитават изключително от едно „първобитно земеделие“, а занаятчиите и търговците успяват да съвместят „също така първобитни занаяти и търговия с експлоатирането на земеделски обекти, за да могат да уравновесят домашния си бюджет“. В същата статия Христо Гандев прави известното обобщение, че в новосъздадената българска държава демокрацията се изразявала в „свободуване“ без оглед на нещо друго“, включително и без ясна взаимовръзка между политическите институции и ред, от една страна, и равнището на стопанския живот и структурата на собствеността, от друга.[252] У Хр. Гандев липсва акцента, който сега ще поставим. „Свободуването без оглед на нещо друго“ означава и без оглед на „исторически извлечени идеи и ценности“ (А. Крьобер, Клайд Клъкхън). Тъкмо Стамболов е най-яркото въплъщение на един типичен периферен феномен – прозападна външнополитическа ориентация, без нейните носители да са въплъщение на ценности, които мислим като западни. Не друг, а Симеон Радев ни е оставил едно ясно формулирано разбиране за този парадокс.

„Стамболов беше по природа мнителен. Към това се прибавяше и фактът, че с европейския дух той никога не се почувства в родство. Той се осланяше на Европа по необходимост, без да вярва в нея, без даже да я цени… По наклонностите си, по своя възглед върху живота и нещата, по впечатленията, които се натрупват у човека в юношеството му и господстват неусетно над неговото съзнание, той бе славянофил – един славянофил с широка душа на източен човек“[253].

И след Стамболовия режим животът на българското общество продължава да се „движи“ по същите релси: в доминирания от княза национално-политически живот се смесват в неравностойни пропорции рационалността и низките политически страсти, идеализмът и нагонът за разбогатяване. Все под знака на „националните идеали“. Има икономически напредък, благотворно се отразяват протекционистките закони от 1895 и 1905 г. Но партизанщината хищно подяжда общественото благо. Това се признава даже и от водещи политици. През 1889 г. бъдещият водач на Народната партия Иван Гешов пише: „Всяка партия влече подир себе си 20-25 хиляди гладници, кандидати за служби, така че при четири партии 75 хиляди души чакаха своя ред на държавната трапеза.“ Тези хора, според Гешов, били най-голямата грижа на партийните водачи; рядкост били тези, които са могли „да мислят за по-възвишени интереси, когато имаха толкова гърла да наситят, толкова охоти да удовлетворят“[254]. Цялата ни литература – художествена и тази, която наричаме „народопсихологическа“, сочи партизанщината и партийната корупция като първостепенно социално зло. „Партизанщината уби почитта на българина към българската държава, към творческите личности, към ценностите на народния дух. Тя узакони бюрократизма, щом взе под своя закрила чиновниците и то за да ги опартизани. От архиваря тя направи културтрегер, а от писателя, учения, художника – „държавен храненик“. (Държавният социализъм доведе този процес до границата на абсурда като произведе толкова много „хора на изкуството“, че дори на Любомир Левчев му стана неудобно и той призна, че „надстройката“ станала по-тежка от „базата“).

За да „догони“ другите, по-западните в културно отношение нации, на един българин от началото на века му е необходимо, например, пиано. Днес някои хора си спомнят с умиление пианото, което стояло в хола на тяхната баба и екстраполират свободно и еднозначно неговото присъствие в българското – не само културно, но и политическо – пространство. Само че и пианото в България има своята политикоикономическа история. Тоест, нужен е социално-икономическият статус, който позволява то да бъде закупено А рязкото социално-имуществено диференциране в България, с малки изключения, е производно на позицията във властта. Понякога, в екстремни ситуации нейната роля се проявява и така, както разказва Антон Страшимиров в спомените си. Като военен кореспондент той следва армията отблизо и наблюдава неща, които не вижда за пръв път.

„А все пак не можех да повярвам на това, което заварих. – споделя той. – Педя земя – три градовца – набъкани с няколко десятки хиляди бежанци от Македония, от Одринско, от Добруджа… И върху всичко там – върху местни жители и върху бежанци – са се нахвърлили, като грабливи птици, сума тъмни хора с бомбета – облечени в явна или тайна власт.

В късо време и бежанците, и туземците се притиснаха о мене: спасете!

Донесох всичко на централната комисия за настаняване на бежанците в София. Демонстрирах открито с телеграми. Интересно, хората от комисията са правили донесенията ми достояние на цяла София… и все пак не можеха да помогнат! Обърнах се към самия министър на вътрешните дела. Никакъв резултат, нито даже отговор.

А грабежът се превърна в пладнешки. По цели нощи се обираха домовете на местните богаташи и всичко се пренасяше – на обозен добитък и през планините (даже клавири!) – в стара България…

И всичко това се вършеше, след трагичен погром, пред очите на десятки чужди агенти – представители на американски, германски, испански тютюневи къщи.

Така прибегнах до последното средство, което ми още оставаше: с открита телеграма до министерския съвет заявих, че ще се обърна към европейския печат, ако не се прекрати онова, което ставаше.

Пратиха ми веднага държавна анкета начело с генерал Кутинчев. (Същият ген. Кутинчев, когото споменахме във втора глава – А. К.) Анкетьорите взеха под стража комай всичките началници на учреждения (включително и бригадния командир) и ги отведоха в София.“[255]

Ето и едно свидетелство от същата книга, което силно напомня за днешния ни ден. Страшимиров пише: „София се строеше: къщи, къщи… И току се пълнеха затворите от хора, които строяха къщи – било, че злоупотребили, било че фалираха…“ Има само една, но съществена разлика – днес никой „злоупотребил“ не е влязъл в затвора, нито е фалирал…

Избирам свидетелства, описващи явления с еднозначен смисъл, които не се нуждаят от коментар. Има и други такива, читателят може сам да ги потърси – днес имаме възможност да стигнем до някои от тях от дома си. От прочутата афера „Шарл и Жан“ (кодови имена на генералите Рачо Петров и Михаил Савов) до последните шрапнели на Първата световна война „битките за освобождението на „брата-роб“ са съпроводени с корупция – нека използваме това „цивилизовано“ понятие, макар че понякога става дума за „пладнешки грабеж“. Както от спомените на по-низшите военни, така и от тези на офицери с най-висок чин или длъжност (от. ген. Иван Фичев, ген. Сава Савов, адютанта на ген. Жеков – Лука Малеев, полк. Д. Азманов, до Ст. Величков, автор на книга с непретенциозното заглавие „Спомени на един човек“) научаваме все едно и също – жертвоготовността, стотиците хиляди покосени животи и неизмеримите страдания на „простите хорица“ не засрамват властогонците, решили да забогатяват чрез властта, която им е делегирана за други цели. През 1917 г. споменатият във втора глава Александър Протогеров ръководи потушаването на Топличкото въстание в Поморавието. За сръбските историци то е съпротива срещу окупаторите. За българските е обединение на български земи. Но има и една трета гледна точка – правната. По време на тригодишното управление на Поморавието за корупция, (облагодетелстване чрез властта) са дадени на съд 13 окръжни и 100 околийски управители – българи, поставили себе си уж в служба на отечеството.[256]

По време на Втората световна война историята се повтаря. Любомир Лулчев настоятелно съветва царя да направи всичко възможно за пресичане на злоупотребите с власт в Македония, вярвайки – може би повече от царя – че това е единственото, което може да попречи на българската национална кауза. Напразно, обогатяването чрез власт продължава, въпреки декларациите в учебниците по история, че българите се ръководят от „дух на безкористие към цяла Македония“ и „чисти подбуждения да се помогне на брата-роб“. Дори „царят-обединител“ се оказва безсилен пред това явление. През януари 1944 г служителите от Управлението на стратегическите служби на САЩ Удроф и Арбютъс пишат в донесение до американската легация в Кайро: „Македонците в България и на други места ще издигнат лозунга за автономия веднага след като стане ясно, че войната приближава своя край. В самата Македония хората са разочаровани или дори по-разочаровани от българското управление, отколкото са били при югославското“.[257] По-късно американската историчка Барбара Йелавич обобщава:

„Окупацията първоначално също била посрещната с одобрение от мнозина в Македония, където бившата доминирана от сърбите югославска администрация породила силна опозиция. Както по-късно коментирал един жител: „Разбира се, че се радвахме, нямаше начин да знаем тогава, че българите просто ще повторят всички грешки, които допуснаха сърбите“. Всъщност и за нещастие на българските интереси местното население скоро изгубило симпатиите си към окупационните войски, чиито лидери действали като завоеватели и които често се оказвали корумпирани и некомпетентни администратори“.[258]

Дали обаче всичко това е било просто „пладнешки грабеж“? Дали тези хора не са носели в себе си, в своята менталност някакви „принципни“ оправдания, някакви „смекчаващи вината“ обстоятелства? Целта ни тук е не да съдим, а да разберем. За да отговорим на този въпрос, би следвало да се запитаме, например, защо „патриархът“ на българския национализъм в неговата немско-романтическа версия е съчинил „песен“ като тази, която ще цитирам в цялост, за да няма съмнения, че е използвана преднамерено. Тя е публикувана през 1857 г. в „Дунавски лебед“ като уж записана от Раковски „народна“ песен. През 1917 г. текстът е включен и коментиран от А. П. Стоилов в книга, посветена на 50-годишнината от смъртта на Раковски.[259]

Цар Симеон пред стените на Цариград

Син мами си дума, стани, мале, стани

Рано извади ми войскарска премяна.

Да ся пременя наряда и обуръжъ,

Белонога коня да възседна да прескоча

Да посрещна, мале моя, мекушави гърци.

Ей! Семо! Семо! Български царю!

Българи славни, Моравци, Кучени и Тучени!

Хубаво се пременете, юнашки обуръжете

Рядом се рядете! Сулици подигнете!

Сема да посрещнем, здравица да викнем!

Здравица Семо! Здравица български юначе!

Ей, Семо! Семо! Български царю!

Здравица юнаци! Здравица българи!

Кой е юнак на юнака с мене да върви

Грди да си турими, Цариград да земими!

Отмяни златни, венци и кошули бели.

Говори ся изговори, Едрене ся подади,

Ей! Семо! Семо! Български царю!

Констандинов град наближиха, рядом вървяха,

Семо махна стрели фръкнаха, Гърци падаха.

Кучени! Тучени! Що стоите гледате, сулици гответе!

Ами вие Моравци! Отзад с тяжки сопаци

Грци си кладете къту жърварски снопи!

Ей! Семо! Семо!Български царю!

Прящи! Плющи! Боян напред върви!

Клин си върти, път прави, Златни врата гледа!

Семо грци троши, над глава му орле фърчи!

Кон му скача, от ноги у искри фърчат!

Та уплаши мекушави Грци, тии назад бягат!

Ей! Семо! Семо! Български царю!

Цариградски стени Грци скриват

Злато, сребро фърлят и гъркини дават!

Земайте юнаци, злато, сребро и златно обуръжье

Извийте венци и съшийте кошули!

У дома да пойдими, с песен да ни срещнат,

Ей! Семо! Семо! Български царю!

Тяшко имане дигнахми и песен пеехми:

Връщайте се юнаци Българи в България!

Грци уплашихми имот им зехми!

Срещайте ни девици! Сему венец уплетете!

Пътища постелете и с песен венец подайте!

Ей! Семо! Семо! Български царю!

Във всяка варварска война ограбването на победения е израз на силата на победителя и мощта на неговите богове. После част от ограбеното може да бъде разпиляно, за да се покаже, че племето не е воювало за материални притежания, а за своята „чест“.Това е обичаят, наречен „потлач“. Но има още нещо, което не е просто култура, а е по-дълбоко внедрено у българите като преживян социален опит, като памет и манталитет. Какво знаят съвременниците на Раковски за своето минало? Те помнят „кърджалийското време“; следователно, знаят, че в империята царува грабежът и беззаконието – такива са представите им за това време. Няма история и учебници, от които да научат, че по време на страшните и продължителни религиозни войни в Европа, във вътрешността на Османската империя се поддържа относителна стабилност: бойните полета и т.нар „военна граница“ са далеч на Запад, не се случва и нищо подобно на двете големи сръбски преселения под водачеството на патриарсите Арсений III и Арсений IV. Българите си имат своите родови предания и песни, своите приписки по стари книги, които говорят за потурчвания, за отвличания на деца, за погроми над манастири. Френският османист Бернар Лори пише:

„Историята ни дава множество примери за това как човечеството успява да преживее войни, траещи една, три, пет или дори десет години. Затова пък примерите за продължилите дълго кризи са много редки. Трудно можем да си представим какво означават цели тридесет години на безредици, беззаконие, глад и несигурност, на непрекъснато насилие. Цяло поколение израства и се формира в контекста на постоянни размирици. Насилието вече не е кратък епизод от живота, а става градивен елемент на мирозданието“[260].

И това, което се бе определяно като „аграрен преврат“ по време на руско-турската война е грабеж; но грабеж, който е отговор на многобройни насилия и грабежи, продължили цели пет века, според българските представи. Това е – да го кажем с езика на Маркс – „експроприация на експроприаторите“. В традиционно-българските представи това е възстановяване на справедливостта. Не са ли османците завладели териториите на българските средновековни държави със силата на меча? Не са ли подлагали на поголовно клане и грабеж населените места, оказали съпротива? Отговорът може да бъде само положителен и еднозначен – както тогава, така и сега. И ако мотивите на завоевателите са да „изправят“ вероизповеданието на покорените, да им наложат със силата на меча „истинския закон“, за последните тези мотиви са невалидни. През тези векове и едноверните йерарси-фанариоти също са се превърнали в олицетворение на грабежа, но в по-цивилизованата му форма, наричана корупция. Във всеки случай, с категорията „справедливост“ у нас се обосновават всички национално политически начинания. Докато „договорът“ винаги противоречи на „справедливостта“, той е „чужда“ дума в българския език, съмнително понятие, инструмент на нечия чужда власт – „диктат“, както наричаме Ньойския договор. И ако си подписал договор да отидеш на арбитраж при руския цар или да затвориш два блока на електроцентрала, това е само краткосрочен тактически ход. Така е, защото историята на понятието договор при нас е кратка и проблематична, докато грабежът има дълга история.

Когато грабежът е просто и само грабеж, това може да е остър проблем за полицията. Но когато един човек знае, че „народната“ власт е експроприирала („ограбила“) имуществото на дядо му; и че, идвайки на власт, той трябва си го върне с лихвите, това вече е проблем на цялото общество. Когато умонастроението, синтезирано с изразите: „Обичам страната – мразя държавата“ и „Те ни лъжат, че ни плащат – ние ги лъжем, че работим“ е повсеместно, това вече е проблем за цялата нация като историческо формирование. Можем да мислим това умонастроение като наследство от „турско робство“. Това е наследството от вековете, когато моралните ценности са били свързвани с един бог, а върховната власт, тоест, правото на суверенно легитимно насилие е обосновавано с друг бог. Това откъсване на моралното от политическото е „турското робство в нас“, постоянно възпроизвеждано от нас самите и преди всичко от тези, които най-често употребяват израза „турско робство“. Защото с това те отключват афективни процеси, които блокират мисленето.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (1)

- 20-09-2010|Антоанета Славова  – Лаически умозаключения

Г-н Кертин, харесвам Вашите изводи, че историята ни винаги е конюктюрна-към политическа система, към статуквото... Вашият поглед „отгоре“ ме впечатлява и намирам най-после разсъждения, които да са обективни, разумни, логични и убийствено критични. Навярно училището Ви се гордее с Вас – така би било ако работехте и в нашето провинциално СОУ. Ако имате възможност – направете учебници, в които децата да научават реалната ни историческа „одисея“. Поздрави и пожелания за здраве и успехи! Антоанета Славова- библиотекар в СОУ“Св.св.Кирил и Методий“ – Карнобат

Градската ретроутопия – Част 2

Автор: Александър Кертин

Типология на българския град

В описаната по-горе етико-икономическа атмосфера, в сравнително широките (в културно-исторически смисъл) граници на перманентно завоюване и отвоюване на собственост, най-обикновена, дребна и средна поземлена и всякаква друга собственост, живее Бай Ганьо. Живее без да твори – той имитира, приспособява се, понякога доста добре. Не може да се каже, че е слаб „артист“. Но живее като паразит, защото градът в Османската империя в голяма степен паразитира върху селото, чрез посредничеството си между него и западния „Produzentenstadt“ (производителен град) според типологията на Макс Вебер. Българският град след Освобождението, макар и да се развива, не е много по-различен от османския. За да разберем неговата същност, отново трябва да се позовем на Вебер. Съпоставяйки античния полис и средновековния италиански град, той показва, че независимо от външните прилики, между тях съществува дълбока разлика. В античния полис военните традиции, наложили се в по време на борбите с базилевсите, били доста силни, затова античният полис е „община на воини“. На това се дължи развитието на гръцките и римските градове от монархизъм до управление на магистрати. И средновековният град се бори срещу сеньорите, но военният момент има по-слабо значение, поради което средновековният бюргер е преди всичко „хомо економикус“; докато гражданинът на античния полис е „хомо политикус“. Основното класово противопоставяне в средновековните градове, в италианските включително, е това между рентиерите (аристократи, търговци, предприемачи), от една страна, и наемните работници, от друга. При античния полис противоречията са между градския патрициат, състоящ се от боеспособни мъже, които в икономическо отношение се явяват кредитори; и селяните, които са техни длъжници, постоянно застрашени от обезземляване. Българският град, („полисът“, България въобще) е много по-близо до античния град като идеален тип. Войната между православната и ислямската империи го превръща в средище на национална политическа власт, в поле на политически борби (външни и вътрешни войни) и производство на идеологии. Той живее своя живот заобиколен от селяни, които дори в навечерието на Втората световна война съставляват 79% от населението, най-висок процент на Балканите. И прогресивно се отчуждава от селото, по-точно, не успява да преодолее исторически установилото се още в античната епоха противопоставяне между града и селото[261]. А войската служи на града, независимо от това, че огромната част от войниците са селяни. Офицерите имат кастово самочувствие, след Първата световна война много от тях вече са свързани с градските „бизнес-среди“, както казваме днес. Хърватският журналист Йое Матошич, който наблюдава положението в България след атентата в църквата „Света Неделя“ описва кратко и малко схематично, но вярно това не просто политическо, а и социокултурно разцепване на нацията по следния начин:

„София е в ръцете на войската и македонствуващите и изглежда като крепост, в плен на българския народ, която е обкръжена от натиска на земеделската опозиция и дава отпор на легалните атаки и на нелегалната борба.

Но до кога ще продължи всичко това?

Това е въпросът, който винаги стои пред очите на правителството.

Цанков, или по-точно казано, Военната лига има в своите ръце София и още няколко градове, но цяла България е против София, която ще падне след една организирана борба.

Всички досегашни нападения са само отделни прояви на малки революционни групи, а когато тези отделни революционни групи предприемат общо въоръжено нападение в България ще започне обща гражданска война на два фронта.

От едната страна ще бъде войската и макаденоствуващите, които са малцинството от гражданството, а от другата всичкото селячество, което е по-голямата част от населението и цялото работничество“[262].

В своята история постигащият „външна“ автономия западен град е бил във вътрешен план лаборатория за модерни, демократични форми на власт. Но преди да станат демократични в съвременния, егалитаристки смисъл на понятието, тоест, преди да се стигне до всеобщото избирателно право, тези форми са били гражданско-либерални. Тук се утвърждава индивидът, индивидуалните права и свободи. И ако етимологически съвременната демокрация произхожда от гръцката дума „народ“, по своята политическа същност, като модерна и либерална, тя е „градска“. Ако искаме да бъдем точни, би трябвало да наричаме съвременната държава не демократична, а гражданско-либерална държава. (В този смисъл Франсоа Фюре казва, че Европейският съюз е всекидневен плебисцит в полза на Лок срещу Русо.) Няма да се занимаваме с целия богат символизъм на думата „град“. Но ще подчертаем липсата в България на продължителна, трайна еволюция на частната собственост; отсъствието на ясна роля на собствеността при изграждането на властовата система от Търновската конституция до днес; и ролята на упражняваната власт за придобиването на собственост. Като прибавим и допълнителните силно негативни ефекти, предизвикани от радикалната промяна във формата на собственост след 1944 г.; и не по-малко радикалното и скоростно прехвърляне на държавна собственост в ръцете на не много ясни субекти по време на т. нар. „демократичен преход“ след 1989 г., така скицираната картина ще се приближи до определението „реалистична“. Тя показва, че ако западният град е произвеждал модерни икономически, социални и политически форми, у нас градът, разрушавайки традиционно-комуналисткия начин на живот, го заменя с донякъде усвоени, донякъде имитирани западни форми. Въпреки своето развитие, българският град си остава маргинален като тип. В такава културна зона основна черта на „базисната личност“ е протеизмът, способността да сменяш своето „лице“, да бъдеш като актуалния Престижен Друг, без да си такъв и без да разбираш какъв си именно поради тези уподобявания. (Почитателите на Стамболов, например, с гордост сочат, че той е бил наричан „Българският Бисмарк“. Има и такава урочна единица в учебника по история и цивилизация за ХI клас на издателство „Просвета“ – От „българската криза“ до „българския Бисмарк“. В средите на „дясното“ ВМРО град Щип, родното място на Т. Александров, е бил наричан „Българският Витлеем“. Днес известният автор на памиро-хиндукушката етногенетична версия Петър Добрев говори за „българската Троя“. По-възрастните българи сигурно си спомнят едно радиопредаване, в което водещият наричаше себе си ту Стефан Делон, ту Ален Данаилов. Това беше шега на днешния министър на културата проф. Стефан Данаилов, но и тя е показателна за отношението „център-периферия“, „Европа-България“.)

По време на научна конференция, посветена на Макс Вебер (1998 г.) един от най-известните изследователи и познавачи на немския интелектуален колос – Волфганг Шлухтер – изрази становище, че българите като историко-културен тип не са особено пригодни да развиват продуктивен модерен капитализъм. Подобен културен „ключ“ към икономическите проблеми на България прилага и икономистът Румен Аврамов. Трудностите пред промените, смята той, „опират до манталитет, устойчиви нагласи и по-сложна конфигурация на обществени интереси“. Като неблагоприятни дълготрайни тенденции, свързани с културата и манталитета, той сочи: „причудливото съжителство между индивидуалистичния нагон и водещото „обществено“ начало в българската стопанска история, което пронизва целия 20 век“; корупцията; „комуналността“ като склонност към инерция и съпротива срещу промяната и стремеж да се живее в общност“; силното недоверие към финансовия сектор; и др.[263]

Тук прави впечатление употребата на понятията „обществен“ в кавички; и на понятието „индивидуализъм“ в съчетание с думата „нагон“. На друго място Румен Аврамов определя този „радикален“ български „индивидуализъм“, описван от редица народопсихолози, като отхвърляне на всякакви авторитети, търсене на решения със собствени сили, егоизъм и увълчване, дълбоко недоверие към институциите и безличните механизми на пазара, вяра единствено в осезаемата „лична“ връзка. Не знам дали Румен Аврамов познава в подробности народопсихологическите писания на Антон Страшимиров, но именно той отдавна е изработил точния понятиен еквивалент на „индивидуалистичния нагон“. Страшимиров го обозначава с думата „своеглавие“. Нарича това явление „аномалия“, „гражданска язва“. И се опитва да го обясни исторически така:

„Българското своеглавие, което се таи дълбоко в характера дори и на нашите шопи, би могло да бъде едно национално достойнство. То е подтик за изработване на отделния човек в самостоятелна творческа личност (индивидуалност). Но такова изработване е резултат на по-дълъг исторически живот, през който личността е намерила сгода да пробие кората на първичните патриархални условности. А случаят, за жалост, не е такъв у нас.“[264]

Нататък Страшимиров се плъзга към вече познатото субстанциализиране/ деисторизиране на политическото поведение и към произволно смесване на контексти. „Процесът на индивидуализиране на човека сред нашия народ, според Страшимиров, ще трябва да е почнал още от кръстосване на волевата мощ у Аспаруховата орда със сантименталната разлятост на заварените в земята ни славянски колена“. Аспаруховите българи идвали от държава, където „животът е надраснал първичната патриархална канава“. Волжките татари били известни с „голямата си търговия, а няма търговия без слой от самоопределени (индивидуализирани) личности.“

Без да следваме актуалното по онова време расово-субстанциалистко мислене на Антон Страшимиров, приемаме думата „своеглавие“ за обозначаване на индивидуалистично поведение в условията на специфична локална култура, каквато е българската – колективистична и егалитарна. Това, което на запад се развива като нормативно регулиран индивидуализъм, като автономия, постигана на базата на фундаментален граждански консенсус, у нас се случва като скъсване с оня консенсус, който се смята за „остарял“ или „несправедлив“. В първия случай имаме една „критична маса“ от собственици, които разбират по сходен, консенсусен начин „божествения и природен закон“ и влизат в договорни отношения помежду си. С така постигнатия „обществен договор“ се установява баланс в отношението индивид-общество-държава. Най-близък до описания идеален тип е английският случай. По думите на Щефан Бройер:

„В английската представа за нацията се смесват различни течения: един ясно очертан индивидуализъм, фаворизиращ свободното действие на отделния човек; един поне толкова силен акцент върху цената, която се плаща за тази свобода – строгото взаимно регулиране и дисциплиниране на поведението; и точно толкова високата оценка на колективните предпоставки, които са носители на всичко това – държавата и нейната конституция.“[265]

В противоположния случай, какъвто е българският, традиционните комуналистки (патриархални) взаимоотношения, от една страна, и писаните държавни закони, от друга, биват ситуационно преодолявани, „разкъсвани“ от персонализираната „жизнена сила“ на „българското племе“. В този смисъл основната последица от държавния комунизъм не е наличието на някакви утопично-идеологически елементи в общественото съзнание, нито носталгията у по-възрастните (тя ще отмине по естествен път), а това, че на всяко нещо, което цели да ограничи „своеглавието“ в полза на един граждански демократичен ред, може да му бъде лепнат етикета „комунизъм“; изобщо да бъде оспорвано по всякакъв начин, включително и в съда. В резултат – нито индивидуализъм, нито ефективно защитаван обществен интерес, а само перманентно недоволство от „държавата“. Но какво е държавата, ако не комплексен израз на определена политическа култура? Когато тя се характеризира с липсата на социално доверие, резултатът от това е повсеместен безпорядък. Казано в термините на Алмънд и Верба, у нас без е да е изградена в необходимата степен „поданическа“ политическа култура, започва формирането на „гражданско-участническа“ и то като отрицание на всякакво „поданическо“ поведение. Това псевдогражданско „своеглавие“ прави „гражданското общество“ и формалната демокрация крайно неефикасни.

В процеса на производство на власт (в смисъла на Фуко) „своеглавието“ може да се проявява и като първичен, стихиен „епистемологически анархизъм“, като абсолютизиране на „вътрешното убеждение“, на личното мнение; като отхвърляне на преподаваното чрез дисциплина знание.Този познавателен анархизъм блокира постигането на граждански консенсус, задълбочава атомизирането на политическото тяло и по този начин усилва олигархичните тенденции, които в даден момент пробиват фасадата на формално демократичната държава и излизат на политическата авансцена, както стана на местните избори през 2008 г.

През периода преди Втората световна война, който е главният обект на нашето внимание, понятието „гражданско общество“ не е актуално. Обществото се мисли по-скоро като общност, като Gemeinschaft; и се описва с изрази като „народен/национален дух“, „патриотично чувство“, „национално съзнание“. Почти у всички народопсихолози и социални мислители от Петко Славейков до Константин Гълъбов социалните/националните чувства се преценяват като неразвити. Последният свързва това с недоразвития интелект на нацията. Според него „българският интелигент не е мислещо същество. Не обича да мисли, защото, както изглежда, мисленето е съпроводено с мъка за мозъка му“[266]. Народопсихологът Никола Кръстников силно подчертава липсата на ценностен консенсус и съответстващо му обществено мнение: „…в България няма будно обществено мнение, както в другите културни държави; поради това, министри, осъдени от държавен съд за вулгарни престъпления, получават в изборите пак болшинство, стига да са повикани на власт“ – пише той и след няколко изречения дава да се разбере как партийните „сирени“ все пак успяват да примамят своите избиратели: – „…в българския обществен живот в светлината на патриотизма се рисуват често хора с ниско развити социални чувства. Обаче това не им пречи да пишат най-пламенни статии, да говорят най-възторжени патриотични речи, да обвиняват своите противници в липса на социално съзнание и патриотизъм.“[267]

„Противниците“ са другите партии, които се състезават за властта, за да я употребят така, както и техните опоненти преди това. А тези партии се „роят“ без никаква обществена необходимост. Следващото прецизно формулирано наблюдение е валидно не само за тогавашния, но в голяма степен и за настоящия политически живот.

„Криво разбраният и още по-зле прилаганият „парламентарно-демократичен“ партиен режим у нас доведе до там, че „партийното съзнание“ замести напълно „съзнанието за нацията като цялост“. Иначе, трудно е да си обясним, как при една не много сложна стопанска структура и не особено диференциран обществен живот можаха да се появят толкова много партии без принципни и идейни различия помежду си и без оправдание в нашата икономическа и политическа действителност. Една разумна партийна система, която има корените си в обществената действителност, не би разпокъсала нацията, към чието запазване в края на краищата трябва да бъде насочена всяка държавна политика, безразлично какъв е вътрешнополитическият режим.“[268]

Когато тази многопартийна политическа игра изхабява до крайност партиите и опротивява на всички, се появяват нови концепции за държавата. Те, естествено, съвпадат с възхода на италианския фашизъм и германския националсоциализъм. Централната идея на идеолозите на новата държава от политическия кръг „Звено“ е: след като в България има дефицит на развито национално и социално съзнание, който политически се изразява в безогледна партизанщина, партийно-парламентарната система трябва да бъде заменена с властта на „компетентните“, на едно „инициативно и монолитно малцинство“. Те се наричат „Звено“, с което заявяват претенцията, че ще бъдат свързващия елемент между поляризираните, остро конфронтирани социални групи. След преврата деветнайсетомайската власт веднага отстранява партиите и ВМРО. Функционерите на „Звено“ се надяват на подкрепа от страна на съсловни организации и „просветени“ граждански сдружения, но тя се оказва крайно недостатъчна. Затова се създава „Обществената обнова“ – държавна институция, която да организира населението върху професионална основа; или „да съдейства за организиране гражданството в идейно единна общонародна групировка“, както пише в Наредбата за Обществената обнова от 1934 г. Тоест, държавата се заема да създава елементите на „гражданско общество“. Поставям кавичките защото става дума за „здрави“ обществени организации, повече или по-малко контролирани и ръководени от държавата, които да сътрудничат на правителството в провеждането на неговата политика.Още на 9.Х.1932 г. „Звено“ обявява в декларация „пълен мир вън и вътре в страната. Безпощадна борба срещу всеки опит да се възстановят фронтовете и отново да се делят гражданите на патриоти и предатели, на пазители и рушители“. Но и мира трябва да го произвежда държавната власт, а тя разполага само с едно средство – легитимното насилие. Затова въпреки обществения идеализъм на някои звенари, в крайна сметка главен политически фактор и арбитър в страната става не „гражданското общество“, а монархът. В годините след преврата неговата личност се превръща в обект на целенасочено изграждан култ и главна роля в този процес играят, разбира се, средствата за масово осведомяване. Според Николай Поппетров на 20-годишния юбилей от възшествието на Борис III на престола, броят на публикациите за монарха е най-голям и тази година „може условно да се приеме за начало на един цялостен образ като отправна точка за процеса на политическа митологизация“[269] Девизът „Цар, народ и армия – една воля, едно решение, едно дело“ се превръща в основен принцип на националния политическия живот. Връзката между царя-водач и народа, според изтъкнатия теоретик на новата държава Любен Диков, има „органическа основа: само този е голям и велик, който бива поставен начело на своя народ от народностния дух, който знае да води и чийто собствен дух не е нищо друго освен проявител на духа на неговия народ!…“[270]

Изключителното надмощие на държавата, която стяга в обръчите си разпадащите се сегменти на „гражданското“ общество през този период, се дължат на комплекс от причини. Това е и общоевропейски феномен. Но в аспекта на културата, те имат връзка и с повърхностното разбиране за ролята на града в европейската история у повечето българи. Една от причините за това са дидактическите цели, които са си поставяли в миналото специалистите-автори на учебни програми и учебници: с малки изключения, градът е бил представян предимно като център на национални или социални борби. Едва в началото на „прехода“ бе намерен верния тон. Оттук идва и своеобразния „магически реализъм“ – произнасяйки днес думата „град“, да мислим, че произвеждаме с нея ефекти, които само историята може да произведе. И които тук тя не е произвела. Нещо повече – градът, както казахме в началото – е място на производство на идеологии. Но те обикновено не са либералнодемократични. Учебниците като правило дават израз на доминиращите идеологически парадигми. Първите учебници след Освобождението са въплъщение на исторически произведената и национално-идеологически подкрепяна народническа културна формация. Тя е продукт на негативното самоутвърждаване на българите по отношение на „византинизма“ и на „турското робство“. Мария Радева посочва като важна концептуална особеност на учебниците по история „идеологическото разграничение, което авторите правят между поведението на властниците и народа; верността на селяните към народните нрави и традиции се изтъква като нравствен пример. Така отъждествяването на верността към народните традиции с националното съхраняване се превръща в нравствен коректив на общественото поведение и в съвременната за учениците обстановка“[271]. Подобна линия следват и учебниците от периода след Балканските и Първата световна войни, изследвани от Йордан Иванов във връзка с проекта на Карнегиевия институт. Там „народната“ нравственост е допълнително имплицирана и като гледната точка, от която се преценява политическото поведение на „вероломните“ ни съседи. А през периода между двете войни – както бе показано във втората глава – идеологиите, налагани чрез учебниците са подчертано етнонационалистически и селско-романтически (народнически) по своята генеалогия. Швейцарският антрополог Кристиан Джордано формулира тезата за селско-романтическия характер на политическата култура така:

„Средно- и източноевропейските общества бяха и отчасти и до днес са „селски“, и то не само защото селскостопанският сектор все още е от такова решаващо значение. В повечето страни чрез форсирана индустриализация и ускорена урбанизация – също и в селското стопанство – комунизмът дори разруши по необратим начин селските общности и селската култура… В миналото и в настоящето силата на „селското“ се концентрира по много по-характерен начин в областта на „духовното“ или, изразено по-прецизно, в сферата на „идеологическото“ или на „дискурсивното“[272].

Джордано се позовава и на Мария Тодорова, като описва този феномен с нейния израз „производство на селски характеристики“. Да повторим още веднъж, че става дума за „селското“ като синтезиращ израз на определени духовнокултурни характеристики, присъщи на „немския“ (етнико-генеалогически, според терминологията на А. Смит) модел на национализма. При него „селското“ е същевременно и историческо, въплътен в езикови форми дух, който трябва да бъде „възроден“ и този хомогенен „народен дух“ да интегрира поданиците на държавата в политически единна нация. Такива характеристики на българското се произвеждат особено амбициозно в периода между двете световни войни, включително и чрез различните форми на изкуството. Драмата, например, е определено „градско“ изкуство – по своя исторически произход и доколкото е сблъсък на относително автономни (или стремящи се към автономия) личности. На сцената ние наблюдаваме „актьори“, действащи лица, които преследват частни цели. Но в периода между войните, според изследването на Р. Попилиев върху развитието на българската драма в контекста на национализма, „драмата разказваща за съвременния градски живот, остава най-слабо застъпеното звено по брой, а и като художественост в българската драматургия между войните“. За сметка на това историческата драма „реализира впечатляващо присъствие за периода – издадени са ОКОЛО СТО НА БРОЙ ПИЕСИ“. Независимо дали героите в тези драми са „спиритуализирани“, (Н. Райнов) или са „етнизирани“ (К. Мутафов и Я. Язова), либерално-гражданската проблематика, самоценното човешко не интересува особено българските творци. (Поне не се радва на подкрепа от страна на държавата и не се финансира от нея.) И разбира се, най-често главните герои в тези драми са средновековните български царе – Крум, Омуртаг, Борис, Симеон, Владимир-Расате, Самуил. А историческата проза, произведена през този период е направо необозрима. Само през 1938 г. известното книгоиздателство на Петър Карапетров „Древна България“ е пуснало на пазара над триста заглавия. Самият Карапетров е автор на 25 книги, една от които носи заглавието „Мечът на българските ханове“. Всичко това е подчинено на идеята за „народа“ и възстановяване на неговото „единство“ чрез историята. Р. Попилиев цитира в този смисъл следните думи на Константин Петканов: „След войните и народната катастрофа настъпи раздвоение в народа. Единственото нещо, което можеше да ни обедини, не беше хаотичното настояще, нито пък мъглявото бъдеще, а достоянията на славното ни минало“[273].

Това единство, постигано чрез историята, отново е проектирано най-напред от Раковски. В известния си историко-политически (национално-идеологически) труд „Неколико речи о Асеню Первому…“, той моделира българската средновековна държава като единство на народ и монарх, нещо като „народна монархия“. Когато бил недоволен от управлението, народът можел да си избере нов цар; всички имали своя земя; болярите и богатите не са имали никаква власт над народа да го „осилват“ да им работи; всички българи „без изключения оба пола“ носели титула „Ваша милост“; и пр. След погребението на цар Борис Адолф-Хайнц Бекерле пише в дневника си: „Затрогваща драма как обикновените народни маси минават край ковчега, плачейки и хълцайки – начин, по който изразяват голямата си обич. За учудване е просто до каква степен монархически е настроен този народ, който в действителност е с демократични разбирания.“[274] Противоречието, което съзира Бекерле е налице, но само в светлината на (западно)европейското разбиране за демокрацията; по своето иманентно развитие българският демократизъм напълно приема монархията, стига тя да е „народна“, а не аристократическа – нещо, което много добре е разбирал цар Борис. (И Симеон, разбира се, който се опитва да подражава на своя баща.)

Казаното дотук дава достатъчно основания да поддържаме повишено внимание и висока степен на критичност към най-незабележимите прояви на „самоомагьосване“ когато представяме в учебно съдържание българския град. Защото в много умерена, „възпитателна“ доза, „магическият реализъм“ може да се открие и в действащите днес учебници по българска история. Например когато модернизацията (европеизацията) се представя в различните й аспекти – икономическо, политическо развитие и всекидневие – сами за себе си; но не се отделя внимание на същностната политико-културна роля на града в нашия османски/български контекст в съпоставка със Западна Европа. И отново имаме много повече разкази, отколкото проблематизиране и дейности, които правят от учебника ръководство за самостоятелно учене. В обобщение бих казал, че представите, които внедрява образователния наратив са близки до тези на историческия материализъм, (който пък се вписва в модерната линейно-прогресистка визия за развитието). От една страна икономиката се развивала – занаятчийското производство нараствало, заедно с това набирала сили и манифактурата, благоприятно се развивала и търговията. „Така през ХIХ в. започва да придобива очертания една нова действителност. Икономическото раздвижване е сравнително бавно, но необратимо, а промените в мисленето и поведението следват по петите напредъка на икономиката“[275]. Тоест, икономическата „база“ дърпа напред и определя развитието на „надстройката“. Друг вариант на същото нещо: „Така променящото се българско общество – като се започне от чисто количественото му нарастване, като се премине към все по-големия брой грамотни и отворени хора и като се стигне до израстването на първите български поети и писатели, революционери и политици, извървяло дълъг път и застанало на прага на своята модерна история“[276]. Тук „количествените натрупвания“ преминават в ново – модерно „качествено изменение“. И след като модернизацията е неизбежно причинявана и разпространявана навсякъде от „законите на историята“, можем спокойно да се облягаме на линейно-прогресистката представа за историческото развитие, както и на харизмата на поредния „народен вожд“.

Заключение

Този текст не е диктуван от оптимистично настроение, породено от глобалния контекст. Дори и днес той не е най-благоприятният за консолидиране на националното гражданско общество. Наистина, налице са доминиращите демократични политически системи, конституционно установените права и свободи и т. н. Но има и тенденции, противни на главното условие за съществуването на гражданско общество – равенството пред закона, еднаквото му прилагане му към всеки. Икономическата глобализация и консолидацията на капиталите, улесняват и подсилват „естествените“ олигархически тенденции, теоретизирани още от В. Парето, Г. Моска, Р. Микелс. Минимализираната роля на националната държава, силните позиции на технократичните елити, които контролират огромни властови ресурси – финансови, технологично-информационни и др. – налагат тенденции, обратни на волята за граждански контрол върху властта. Особено важно е консолидирането в областта на медиите, създаването на мощни медийни концерни, които играят огромна роля в процесите на делегиране на власт.

„Притежаването на вестници и телевизионни канали става гаранция за успеха на всички шарлатани. В тези условия, както убеждават и кандидати, и избиратели, че помощта им е незаменима, рекламата и маркетингът се превръщат в господари на политическата игра. Нито един лидер или партия, дори ако публично се оплакват, че „днешният политически мъж може да бъде продаден като сапун“, няма да поемат риска да минат без услугите на някой „имиджмейкър“. Той има решаващо значение за дефинирането на някаква електорална стратегия, без впрочем да демонстрира определена преданост“[277].

В тази политикоикономическа конюнктура гражданският индивидуализъм се превръща в индивидуален интерес, разтворен в корпоративната „обща воля“, Обществото се фрагментира, превръщайки се в агломерация от групи и индивиди. Според Джовани Леви, който като историк разглежда този феномен в диахронна перспектива, става дума за промяна на паметта.

„Паметта се разширява, докато се превърне в онова, което Бион нарича „обструкция“, която пречи на интуицията за непознати феномени: прекалената памет е като прекаленият конформизъм, едно пренасищане, което се превръща в преграда пред съждението и критиката. И едновременно с това триумфалният процес на индивидуализацията, на приватизирането на опита, довежда до фрагментирана, индивидуализирана памет. Тъкмо паметта на всеки един поотделно, а не на група или на народ, непрекъснато излиза на сцената; не история, която може да бъде съобщена, а автобиография; не миналото на обществото, а безброй фрагменти и разпокъсани обекти, безкрайно множество от „неща, такива, каквито се представят във въображението на хората, подхранвани от книги, филми и митове. Тази история е фатално близо до опростяване и стереотипизиране.“ (П. Леви), „продукт на фаталното откъсване и раздалечаване в паметта между личните преживявания и различните поколения“[278].

Освен това, информацията, която се получава чрез Интернет, моделира представи, които противоречат на историческото знание в неговата същност – то е контекстно и се отнася към индивидуални обекти. Масивите от текстове в Интернет заличават контекстите и деперсонализират „знанието“. То вече не е обединяващо знание за нещо, а средство, ресурс за постигане на някаква непосредствена цел, важна за даден момент и за отделен индивид. Това допълнително усилва „биографичното разсейване“ на националното общество, дава шансове на „своеглавието“, ако използваме понятието на А. Страшимиров.

Да прибавим към това и предлаганото от медиите изобилие на комерсиализирана развлекателност, чийто потискащ ефект върху интелектуалното развитие на най-младите поколения става все по-очевиден. Ако се позовем на Маркс, превърнатите човешки отношения на господство в тази сфера се проявяват като зависимост от затъпяващи, все по вулгаризирани развлечения. Електронните медии специално полагат сериозни усилия да превърнат начинаещия гражданин в зрител, а зрителя – във фен.

В такива условия никак не е лесно да се „формират“ личности, както пишем в учебните програми. И все пак, нищо не е предопределено. Освен това ние нямаме избор – длъжни сме да правим каквото трябва. Длъжни сме да не повтаряме това, което вече сме правили и се е оказвало не само безрезултатно, но и вредно. И да предлагаме добре обмислено образователно съдържание, което запазва ценността на идеалното и универсалното (в религиозна или светска форма), без да идеализираме неговите въплъщения в социалния свят, независимо дали са наричани „национални“, „интернационални“ или „общочовешки“. Преди да строим методически конструкции (или просто да ги пренасяме механично от запад на изток) трябва да знаем дали е достатъчно да възпроизвеждаме някакви традиции или се налага да ги преодоляваме чрез самопознание. Отговорът на този въпрос може да даде само един по-задълбочен социокултурен анализ., който трябва да води към свързване на опита с културата. Да поясним какво се има предвид тук. Ако културата е възпроизвеждане на „знание-вярване“, неподлагано на рефлексия, то опитът стимулира именно рефлексията – дистанциране от социално функциониращото знание, превръщането му в обект на едно метазнание, което има за цел оптимизиране на социалните функции на знанието. А знанието по дефиниция е социално, поради това механичното пренасяне на ценностни гледни точки и модели на интерпретация (днес това става под лозунга „Да бъдем европейци!“) не е достатъчно продуктивно. (Не е достатъчно продуктивно, например, просто да „разобличаваш“ нарушаването на правото за свободно изповядване на мюсюлманската религия от комунистическата власт, защото и ходжите не позволяват „свободно изповядване“ в условията на своите локални „тоталитаризми“. А от друга страна комунистическото насилие в това отношение се мисли в духа на европейското Просвещение като „последно“ и „освободително“. Искам да кажа, че в определени периоди и в определени региони на Балканите има не просто комунистическо насилие, а квазирелигиозна война.)

Едва след един задълбочен социокултурен анализ, ориентиран към качеството на учебниците по история, те ще могат да бъдат по-малко „разкази и компилации“ (Л. Февр), по-малко овехтяла национална идеология, която възпроизвежда стари „етнически“ недъзи и повече средство за историческо познание, което подпомага младите български граждани да „откриват елементите на гражданското общество в българската съвременност“ и да „разбират трудностите на българското общество в преход“, както е записано в учебната програма по история и цивилизация за ХI клас.

Към края на живота си Жан Моне казал: „Ако трябва да започнем (изграждането на ЕС – А.К.) отначало, бих започнал с културата“. Отнесена към нашия случай, аз бих перифразирал неговата мисъл така: „Ако трябва да започнем т. нар. „демократичен преход“ отначало, би следвало да започнем с историята“. Защото историята е нашата „Мазда“. Това са думи на Антонина Желязкова, с които тя спонтанно обобщава един разговор, воден в редакцията на в. „Култура“, по-точно – изказаната преди това мисъл от Николай Поппетров. Отговаряйки на въпроса: „Защо нещата се изопачават в историческа посока?“, той казва: „…Мисля, че защото като цяло легитимирането на българина, българското и българщината е свързано с изтъкването на историческите заслуги. Българинът няма „Сони“, няма своята „Мазда“, той няма с какво да се покаже. С какво да се легитимира тогава българинът – с история, 1,300-годишнина, 2,000-годишнина и т. н.[279]

В крайна сметка, предлагам да правим история така, че да можем да се показваме – пред другите, но главно пред самите себе си – с това, което правим днес, всеки поотделно и всички заедно. А „заедността“, тоест, политическата общност, е възможна само при наличието на фундаментален граждански консенсус. Само в такъв случай може да съществува социално доверие, което е задължителното условие за упражняване на контрол върху властовите институции, за тяхното оптимално продуктивно функциониране.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Днес живеем в демагогски демокрации

Автор: Тони Джуд

(Интервю на в. „Култура“ с Тони Джуд, британски историк и политолог).

В-к „Култура“: Уважаеми господин професор, преди всичко искаме да ви благодарим за възможността да ви зададем тези няколко въпроса. Нашите читатели оценяват вашия непредубеден поглед върху историческото развитие; във вашите текстове те откриват това, което не всяка господстваща историография признава – че събитията в съвременността доразвиват събития и процеси, случили се в миналото, често отминавани от съвременниците си като периферни или маловажни.

Така че за нас е интересно какви/кои събития и процеси от нашата съвременност, според вас, ще играят важна роля в бъдещето. Разбира се, доколкото множащите се (почти в геометрична прогресия) координати на настоящето могат да бъдат обгърнати.

Например: увеличаващата се роля в международните дела на посредници, каквито доскоро светът на националните държави не познаваше – да споменем само транснационалните компании, транснационалните неправителствени организации и кредитните агенции, които са в състояние да диктуват поведението на цели държави. Осмозата протича привидно в една посока – от Севера към Юга и Изтока, но каква реакция предизвиква тя?

Тони Джуд: Очевидно някои баналности са верни: сравнителният възход на Китай и Бразилия е безспорен – Китай като източник на евтини потребителски стоки и местно влияние, Бразилия като възможен модел за собствения си регион.

Смятам обаче, че фокусът върху Индия е погрешен. Страната остава преобладаващо бедна и зле управлявана, корумпирана, неефикасна и изостанала. Фактът, че съществува микроскопичен елит образовани техничари, свързани със западната икономика чрез своите умения, ми се струва твърде надценяван. Всички осведомени индийци сред познатите ми казват, че Западът силно преувеличава добрите перспективи на Индия. Що се отнася до Русия, тя си остава това, което беше и в края на СССР: огромна изостанала олигархия, зависима от безкрайните си залежи минерали и суровини. В известен смисъл това я прави регионален колос почти без външно влияние. Затова смятам, че движението на изток и на юг наистина се случва, но не точно както го описваме.

Затова пък влиянието на международните и транснационалните организации е безспорно. Но, естествено, тяхната легитимност опира – както е било винаги – върху споразумението между основните сили да ги подкрепят или поне да не им се противопоставят, като ефикасен начин да се постигне онова, което не може да бъде постигнато с традиционни средства. Смятам, че след 1989 г. тяхната легитимност привидно намаля, но в действителност се повиши. И, разбира се, силата на европейския модел както в собствения му географски регион, така и отвъд него, се гради преди всичко върху доказателствата, че той е успял да съчетае транснационалните закони и регулации с националната автономия. Никъде другаде това не е постигало каквато и да било степен на успех.

Да се обърнем към това, което французите наричат La démocratie d'opinion, демокрацията на мнението. Доколко трайна може да бъде една демокрация, в която политиците се съобразяват с моментното настроение на населението – при това и то изразено чрез посредници – медии и социологични агенции.

Този страх винаги е съпътствал демокрациите – от Аристотел до Медисън. Днес той е по-дълбок по очевидни причини, ала не и фундаментално различен. Една демокрация може да бъде тоталитарна, републиканска или олигархична в зависимост от обстоятелствата. Днес ние живеем в демагогски демокрации, в които политиците мислят или твърдят, че мислят, че трябва да отговорят незабавно на общественото мнение така, както го дефинират. Това е много опасно за либералните републики.

Сигурни ли сме, че благодарение на наука, техника, комуникации, западната, просвещенската, рационалната, юдеохристиянската, в края на краищата, култура е оформила окончателно човечеството по свой образ и подобие, въпреки отделни огнища на съпротива – Бин Ладен и пр.? Когато се опитваме днес да си представим бъдещето, често говорим за една Европа, самопревърнала се в музей на Европейската цивилизация, за една отслабена Америка и за БРИК – и особено Китай – като новите сили, които наследяват света. Или поне така си го представят някои „смели“ коментатори. Рядко – или почти никак – не се опитваме да си представим какъв отпечатък върху света могат да оставят азиатските култури, поставени в доминираща позиция.

И за миг не вярвам, че Китай или Индия представляват желания от света модел – като започнем от самия азиатски свят. Ала търсенето на западния модел също спада: отчасти защото в американския си вариант той е хронично неспособен да се адаптира към реалността на различни култури, отчасти защото в по-гъвкавата си европейска форма е изгубил желанието и оттам – способността да се проектира извън собствените си граници. Аз не вярвам, че това, което наричате западна, рационална и просветена култура, непременно се определя от мястото на своя произход – то си съществува в ограничени контексти от Индия до Корея. Ала може да е изгубило политическата си жилка, което е по-опасната перспектива.

Смятате ли, че човечеството навлиза във фаза, в която гладът за енергийни ресурси ще бъде определящ политиките. Или смятате, че както досега, то ще намери решение на енергийните си проблеми? Този път безкръвно?

Да, не, не. В рамките на едно поколение ще видим международна конфигурация, при която енергийните съображения влизат все повече в конфликт с традиционните съюзи и интереси. Евентуалното решение ще бъде функция първо на вътрешната политика, като имаме предвид нашата неспособност да работим на международно ниво по тази тема, без да прибягваме до краткосрочните интереси. Малките европейски страни могат да предложат реални решения, дори те да са неприложими без съгласието на другите, но не виждам сериозно раздвижване по въпроса тук, в САЩ, преди да настъпи някаква мегакриза.

Що се отнася до думата „безкръвно“: ние вече проливаме кръв косвено по този повод – например в Афганистан. Подозирам, че ще има и още, особено на места като Нигерия. Боя се, че липсата на прецизност и на съзнание за неотложността на тази тема, в съчетание с конкурентния краткосрочен интерес, ще направи енергийните войни ендемични към средата на ХХI век. Забележете дори днес готовността на Германия да изостави европейския проект в полза на приятелството с Русия: една сламка във вятъра.

Смятате ли все още за възможно превръщането на Израел в много (дву?) национална държава? Как би се отразило това на света?

Мисля, че може да стане федерална държава. Но само в смисъл, че няма технически или логически пречки. Ала лидерите на палестинците никога не биха могли да кажат това, след като са вложили толкова много в копнежа по независимост. А израелското управление днес и в обозримо бъдеще е толкова сляпо и аутистично, че не виждам как дори ще схване какво е необходимо, камо ли да го направи. По-вероятен сценарий е сегашното положение да продължи неопределено дълго или поне докато Америка не се откаже, фрустрирана от начина, по който Израел пречи на собствената си стратегия. В подобен случай Израел или ще помисли наново, или бързо ще пропадне в едно тъмно бъдеще на етнически дефинирана, клерикално управлявана полудемокрация.

Впрочем, не мисля, че едно решение в Близкия Изток ще промени света особено много. Една от ирониите на тази ситуация е, че тя всъщност няма значение за голяма част от света – нещо, което особено израелците въобще не разбират. Все пак тя подхранва параноята на мюсюлманите, че западният светоглед е неспособен да ги приеме като равни партньори в регионалното бъдеще. За света обаче би било далеч по-важно, ако например Европейският съюз осъзнае ползите от приемането на Турция.

Възможна ли е социалдемокрацията извън конкретния набор от обстоятелства, довели до първата й поява? Възможна ли е социалдемокрацията в Източна Европа?

Не съм сигурен за първия ви въпрос. Несъмнено социалдемокрацията бе зависима от контекста – без Депресията, войната и може би дори разделението на Европа, надали биха се случили радикалните промени от 40-те и 50-те, макар техните корени да са в предишните десетилетия. Но това не означава, че подобни обстоятелства не могат да предизвикат поне частично подобен резултат. Например, ако намаляващите икономически шансове и общото чувство на несигурност отново накара хората да се обърнат към въплъщаваните от държавата колективни ресурси, то някакъв вид прекалибриране отгоре на социалните ценности и разделения би станало възможно отново. Ала то може и да не бъде социалдемократическо – спомнете си привлекателността на фашизма при подобни обстоятелства.

От друга страна, нищо не е исторически гарантирано или изключено. С други думи, ако социалдемокрацията може да възвърне самоувереността си и да намери нов език, за да не изглежда само като нездраво преследване на вчерашните успехи, то няма причина тя да не се съревновава с капитализма, който не осигурява нито просперитет, нито равенство.

Проблемът в Източна Европа е не настоящият контекст, а миналият. Думата „социалдемокрация“ в повечето страни е безнадеждно обвързана с комунизма, особено там, където комунистите успешно се трансформираха в „социалдемократична“ алтернатива. В тези случаи може да мине дълго време, преди терминът да се отърси от тези нечисти асоциации. Ала има и проблем със самата идея за активистка държава – също дискредитирана по очевидни причини. Може да бъде нужна трайна доза икономически либерализъм, преди едно ново поколение да погледне на чисто върху политическите си опции.

Ала това ни свързва с един по-късен въпрос: членството в ЕС носи де факто социалдемокрация по начини, които никой не признава – преразпределение на ресурсите по региони и според нуждите; социални закони, определящи условията на работа, икономическите права и пр.; изискванията държавата да следи определени области от социалния живот и да се грижи за тях и пр. Така че на практика Брюксел изисква от новите си членки определено ниво на социални услуги (ако е необходимо, субсидирани от ЕС), което отразява по-старите политики на социалдемократическите и християндемократически партии и обяснява противопоставянето например на един Вацлав Клаус. Като цяло бих очаквал тези изисквания да бъдат посрещнати радушно като субсидии и с ропот като задължения, но да видим.

Говорите срещу разнищването на тъканта на обществения живот, което настъпва, когато държавата приватизира тъкмо услугите, които спояват обществото. Кои са факторите, които биха могли да работят в обратната посока, какво може да направи обществото по-кохерентно?

Обществото прилича малко на рибешка супа. Много трудно е да го превърнеш обратно в риба. Боя се, че разпадът, който преживяваме днес – отчасти вследствие на технологиите, отчасти на „глобалните икономически фактори“, отчасти на държавната политика – би бил трудно обратим. Това, което би направило обществото по-кохерентно, е страхът от алтернативата – горните фактори работят и в тази посока. Неприязънта към външните хора, промяната, икономическата несигурност и физическият риск (от тероризъм) благоприятстват някакъв вид колективно „събиране“. Но това сочи повече към възраждането на старата национална идентичност – както я прокламират успешните екстремистки партии на последните избори в Холандия, Унгария и т.н. Тъй че може и да не е толкова желателно.

Смятате ли, че културата може успешно да бъде използвана като инструмент за социална промяна днес? Или, ако смятате, че е изгубила своето значение, как би могла да го възвърне?

Не съм сигурен какво имате предвид. Културата е съвпадала със социалната кохерентност за сравнително кратко време – грубо казано, от началото на масовата грамотност до възхода на телевизията. Преди това повечето хора не са имали достъп до нея, след това тя няма достъп до повечето хора. Вярвам, че образованието играе роля както за формирането, така и за промяната на обществото, тъй че несигурността какво да преподаваме на учениците и студентите и как да го преподаваме вероятно е основен симптом на социалното объркване и загубата на културна увереност. Не съм сигурен как тя може да бъде възвърната – определено не и като „високата култура“ се излага пред фалшиви божества.

Доколко вашата книга „След войната“ предизвика в Източна Европа реакцията, на която се надявахте?

Извън англоговорящия свят, книгата бе най-успешна в Бразилия, Холандия и Германия. Освен това, има доста сериозно влияние в Израел, за моя изненада. Получих значително количество писма след излизането й в различни източноевропейски страни. По-голямата част обаче или ме поздравяваха, че съм забелязал съществуването на Естония, или ме коряха, че не съм взел сериозно важността, например, на Полша. Накратко – типичният набор от реакции на „малките страни“. Ако бях в добро здраве, бих пътувал на различни места, за да обсъждам книгата, и тогава бих могъл по-добре да отговоря на въпроса ви. Ала мисля, че макар паневропейският ми подход да беше оценен, обратното – нарочният отказ да акцентирам върху историята на която и да било страна отслаби привлекателността на книгата. Та във Франция тя почти не беше забелязана!

Виждаме възхода на една икономика на индустрията (Китай) и кризата в икономиките на услугите. Мислите ли, че това означава и завръщане към по-стари политически модели?

Мисля, че ситуацията около Китай трябва да се разглежда не от икономическа, а от политическа гледна точка. Причината светът да произвежда в Китай е не в евтината работна ръка, а в липсата на права. С други думи, страната оперира горе-долу като индустриална Великобритания от началото на XIX век, като безжалостно експлоатира физическия капацитет на неизтощимата си работна сила. Тъй че естествено икономиките на услугите се обръщат към него, за да им осигури евтини стоки. Ала той никога няма да бъде алтернативен модел – нито за ЕС, нито дори за САЩ. Останалата част от света също няма желание да се превръща в Китай.

Що се отнася до развитите икономики. Те не могат да се съревновават с Китай, без да нарушат всичките си правила и закони и да подкопаят основите на 75 години законодателство. Тъй че, рано или късно, ще трябва да решат дали да приемат, че най-ниските цени са китайските, или да станат протекционисти. Това, за което не трябва да се притесняват, е дългосрочната перспектива. След 1989 г. всички мислеха, че западноевропейските икономики ще се сринат заради по-евтиното производство в бившите комунистически страни от Източна Европа. Ала за десет години заводите, построени в Словакия, бяха преместени в Румъния, после в Молдова, после по-нататък на изток. Единственият закон от класическата икономика, който може да бъде приложен тук, е, че при един отворен пазар цените на стоките и цената на труда в крайна сметка се усредняват. Както казах, дългосрочният ни проблем с Китай не е икономически, а политически.

Говорите красноречиво за ефекта на масовата телевизия върху типичната фигура на новия политик. Мислите ли, че конкурентната популярност на интернет също е довела до важни промени?

Да, но е различно. Телевизията може и да създаде фалшивия държавник, но той беше универсална фигура, гледана от всички по същото време по една и съща програма. Интернет не обединява по този начин, а фрагментира. Тъй че, вместо масовото общество, водено от телевизионни демагози, имаме фрагментирано общество, в което всяка подсекция се интересува само от своите малки герои, от своите собствени обсесии, новини и предразсъдъци. Това означава, че сега всички живеем в добре информирани и добре свързани, но херметически запечатани под-единици: това, което нарекох „оградени общности“, в този случай общности в ефира. Прилича на глобализация, но всъщност е локализация в глобален мащаб.

Вашият анализ на промените в образованието през шейсетте беше много интересен. Какво мислите за новите явления в образованието, например множенето на формите, включително домашно обучение и други алтернативни пътища, дебатът за основанията на образователната програма, ролята на университета днес?

Образователната програма навсякъде, от зараждането на масовата грамотност и задължителното училищно обучение (грубо от 1860 г. до 1920 г. ) е тясно свързана с нуждите на държавата и обществото, които търсят хомогенност, ред и икономическа и политическа дисциплина. Затова всички учели едно и също, особено що се отнася до историята, литературата, социалните норми и минималните математически и други умения.

Всичко това се разпадна след шейсетте, когато образователните „програми“ станаха също толкова фрагментирани, колкото и обществото, в което въвеждаха децата. Лично аз смятам, че това беше катастрофа за учениците, които никога не бяха сигурни какво точно учат и защо – често понеже програмата и нейните цели се променяха още докато я следваха. Това, заедно с чувството, че тези цели не са „техните“ цели, накара много родители да се обърнат към домашното обучение – което, макар понякога да е контракултурно, в по-типичния случай е ултраконвенционално по съдържание като реакция към „прогресивното образование“. Виждам всичко това като абдикация от възможностите и отговорностите на държавата, за което немалка вина носи моето собствено поколение.

Що се отнася до университетите: настоящата мода те да се третират като последна образователна степен за половината население по моему е грешка. Тя подвежда голям брой завършващи ученици да мислят, че са способни да получат висше образование – и да се сдобият със съответната високоплатена работа – и ги разочарова, когато осъзнаят, че нито едното, нито другото е вярно. Междувременно алтернативната гледна точка – че университетът трябва да следва държавните политики и да обучава хора за онези професии, от които се нуждае обществото – е лудост в бързо променящия се икономически и технологичен свят.

Безспорно можете да принудите един университет да се придвижи в тази посока – да затваря факултети по философия и да разширява тези по приложна информатика – просто като спрете финансирането, ако откаже да го направи. Но на практика това означава да обучите поколение студенти в умения, които няма да им трябват десет години по-късно, като в същото време ги лишите от либералната култура, без която те не могат да бъдат активни граждани в една демокрация. Твърдо вярвам в програмата на либералните изкуства (която включва математиката и чистата наука) и в пренасочването на онези, които не могат да се справят с нея, в професионални и технически училища по стария немски модел. Това, между другото, е причината още да живея в САЩ, където повечето университети и най-добрите колежи следват тези предписания. Голяма част от Европа е изгубена кауза.

Смятате ли, че членството в Европейския съюз рано или късно ще донесе на източноевропейците предимствата, на които се надяват?

Те определено вече трябва да оценяват фактическата полза от субсидиите, регионалните помощи, възможността за работа в чужбина, транснационалното образование и възможността да се позовават на европейските закони срещу местната корупция, беззаконие и т.н. Тези причини са достатъчно добри сами по себе си.

Но дали например Румъния ще се превърне в Холандия? Не – отчасти защото тръгва от различна и по-необлагодетелствана позиция, отчасти защото благоприятните обстоятелства на следвоенните години (бърз просперитет в малка група исторически богати и повече или по-малко демократични страни) не могат да бъдат възпроизведени. Вярвам, че ЕС вече е спасил Източна Европа от нейната история, но не може да й обещае западноевропейско бъдеще. Не помагат особено и страни като Полша, която претендира да има автономни отношения, например с Вашингтон, докато в същото време очаква парите да дойдат от Брюксел.

Каква според вас е най-добрата стратегия за предотвратяване връщането на национализма?

По-активен ангажимент към европейската политика – за да противодейства на склонността на източно- и западноевропейците да се оттеглят в националните си приоритети; по-силен социалдемократичен език, на който да говорим за националните и местни интереси, за да не ги оставяме на старата десница; по-силен акцент върху образованието и държавната политика за преодоляване на минали омрази и настоящи предразсъдъци (например срещу мюсюлманите или други малцинства).

Но до известна степен връщането на национализма е неизбежно: пропускът на Запада да приложи голяма стратегия от рода на плана „Маршал“, за да интегрира Източна Европа в „Европа“, доведе до неизбежността през следващия сериозен икономически спад (или криза в политическата увереност) единствената алтернатива на „Европа“ да бъде „Унгария“ или „България“. И точно това виждаме в момента.

Имаше ли друга опция за Източна Европа, освен да приеме „пълното господство на пазара“? Съществува ли друга днес?

Вижте по-горе. Като имаме предвид неспособността на поколението Клинтън да си представи по-интересна и обещаваща алтернатива на „пазара“, не мисля, че това можеше да се избегне. Забележете, че много от хората, които познавах в Централна Европа преди и след 1989 г., може да бяха смели, интелигентни и инакомислещи; но, при все това, те бяха белязани от опита си в комунистическата култура. Можеха да мислят само в абсолюти: обратното на комунизма беше капитализмът. Обратното на държавата беше пазарът. Обратното на крайното принудително равенство беше крайната анархична свобода и т.н. Тъй че, колкото пъти споменавах, че един модифициран пазарен модел може да бъде разумно решение, те отговаряха просто, че това е неприемлив компромис със стария начин на живот и че искат да скъсат окончателно с него. А това бяха „добрите“, не корумпираните пребоядисани апаратчици.

Днес е различно. Но първо трябва да убедите едно по-младо поколение, че абсолютната пазарна теория е също толкова идеологически абсурдна, колкото която и да било абсолютна теория. (Тя никога не е била прилагана например в САЩ, където винаги е имало регулации, субсидии, изкривявания на пазара, протекционизъм и какво ли не още – тъй че защо, за бога, да я налагаме на далеч по-слаби икономики?) Но не можем да се надяваме това да се случи, докато Западна Европа продължава да превъзнася добродетелите на пазара. Макар че помнете: каквото и да говорят хората в Германия, Франция или Англия, тези страни са де факто социалдемократични по начин, който източните поклонници на чистия капитализъм би трябвало да презират!

Терминът „интелигенция“ беше бързо детрониран в България след 1989 г. Смятате ли, че заместването на „интелигенция“ като сравнително широка прослойка от образовани професионалисти с тясна група „интелектуалци“ със свой собствен жаргон е обществено значимо?

Мисля, че то предполага дълбоко и реално скъсване с историята на тези земи от Унгария до Русия и от Литва до Македония. Интелигентите са били „излишните хора“ на ниско развитите общества с образовани градски елити. Днешните „интелектуалци“ не са същото нещо. Във Франция и САЩ, където интелектуалците се трансформираха в „политически гурута“, страдащи от недостиг на културен авторитет и влияние, но въпреки това готови да го заменят за ухото на дадена политическа партия или движение. Разликата е като, да речем, между Хабермас и Славой Жижек – който ми се струва много добър пример за всичко, което се е объркало: с никакъв сериозен национален или професионален авторитет, но пък с „универсална“ публика за хвърчащи коментари. Нещо като пародия на предшествениците си.

В кои от „несъмнените истини“ на постсоциалистическа Източна Европа смятате, че е време да се усъмним?

1. Че всичко, дори слабо свързано с комунизма, е по дефиниция лошо и не си струва да се връщаме към него: държавата, обществените услуги, идеята за равенство, колективното действие като ценност и т.н.

2. Че единственият избор пред нас е между Европа и нашето минало.

3. Че сме нечии жертви и Западът не разбира това.

4. Че имаме някакво значение в очите на великите сили.

5. Че трябва да очакваме да доживеем да съперничим на западноевропейския просперитет.

6. И че, ако не можем да постигнем това, можем и да се откажем.

Въпросите зададоха Зорница Христова и Христо Буцев

юли 2010 г.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

Коментари (2)

- 16-09-2010|Златко

Удивително – и въпреки печалния повод някак предизвикващо гордост – е обстоятелството, че последното интервю на големия историк и социален мислител Тони Джуд (1948–2010) е дадено за нашия вестник „Култура“. Благодарност – и хвалá – за авторите на интервюто Зорница Христова и Христо Буцев.

А тук си позволявам да препубликувам – под формата на коментар – и изключително интересния текст на Иван Кръстев, по същия повод и от същия брой на вестника.

„Историкът след края на историята“

Бъдещите изследователи и биографи на Тони Джуд ще бъдат изумени, когато научат, че едно от последните, а може би последното му интервю е било за български културен седмичник. Тони Джуд познаваше европейската история, както човек познава родния си град; той имаше слабост към малките държави и обречените каузи, но България никога не е било „негово място“. Той можеше със затворени очи да се разхожда из миналото на Франция, Румъния, Белгия, Виена, но България… Българската публика също не познава Джуд. Много от статиите му са се появявали на страниците на „Култура“, но позицията му не се вписва лесно в окопите на интелектуалните ни войни. Джуд е прекалено критичен към пазара, за да получи подкрепа отдясно, и прекалено антикомунист, за да получи подкрепа от това, което у нас е ляво. Той е плашещо не постмодерен. Всичко в интелектуалната му биография е объркващо – англичанин, който обича Франция, яростен защитник на европейската социална държава, който избира да живее и преподава в Америка, левичар, който се превръща в един от най-жестоките критици на съвременната левица, евреин, който не пести критиките си към държавата Израел.

За добро или зло, биографите не вярват в случайности. Те ще търсят и накрая ще открият как да разкодират мистерията, че един от най-големите историци на Европа, тотално парализиран и дишащ с апарат, дава последното си интервю на българско издание. Те ще трябва да намерят символизма на този жест.

Най-лесно е да прелистят чудесния български превод на най-важната му книга – След Войната, появил се по книжарниците буквално седмици преди неговата смърт. Там те ще открият, че преводачката е решила да преведе книгата в минало време, а не в сегашно исторически, както биха направили повечето й колеги. И сигурно ще разберат, че решението да се преведе След Войната в минало време е политическо решение. Защото книгата на Джуд е колкото история, толкова и предупреждение за опасностите пред сегашна Европа. А България е класическа илюстрация на тези опасности. Европа, родена от пепелищата на Втората световна война, е вече минало.

„Краят на историята“ е политическо клише, но в определен смисъл историята наистина свърши през 1989 година, защото днес ние не се интересуваме от историята и не мислим през историята. Младите са изгубили способността и желанието да говорят с мъртвите. Днес петнайсетгодишният българин по-лесно от всякога може да общува с петнайсетгодишния финландец, но той все по-трудно разбира изборите на собствените си родители. Днес историята е сведена до уроците на историята – един дълъг списък от „никога вече“. Но историческият опит, върху който е изградена следвоенна Европа, е мъртъв и светът на „новата нормалност“ е един опасен свят. Никой по-добре от Тони Джуд не е показал, че европейското чудо от втората половина на ХХ век се крие в общото преживяване на войната, което обединява Западна Европа. ЕС е съюз на победени държави. Не е случайно, че единствената европейска държава, която вярва, че е излязла победител от войната, Великобритания, дълго търси пътя към Брюксел. Но това чувство на солидарност, родено от общото преживяване на катастрофата, е вече минало. Светът на политическата коректност е подменил света на изстраданото единство на Европа.

През 2003 година Тони Джуд публикува в „NewYorkReviewofBooks”статия, в която твърдеше, че Израел трябва да избере между това да бъде демократична държава и това да остане еврейска държава. Статията му предизвика буря от несъгласия. В месеца след появата й гостувах на Джуд в Института „Ремарк” в Ню Йорк и бях поразен от хилядите враждебни имейли, които получаваше всеки ден. Хора, които до вчера бяха негови близки приятели, се обърнаха срещу него. Мнозина се питаха защо превърналият се в интелектуална звезда Джуд трябваше да пише тази статия. Мнозина го обвиняваха, че съзнателно търси конфликти, че си играе на Камю и Сартр. На мен, българина, не винаги ми беше лесно да разбера нито яростта на критиците на Джуд, нито неговото твърдо желание да продължава дебата. Но колкото повече наблюдавах ожесточението, с което някои от най-добрите умове на Америка заклеймяваха позицията на Джуд, толкова повече разбирах, че, подобно на индианските племена, ние живеем в свят, в който сме убедили себе си, че ако никой не говори за определен проблем, то този проблем не съществува. И тогава разбрах защо Тони оценяваше интелектуалците не по това каква страна вземат в един или друг дебат, а в какъв дебат решават да участват.

Сега вече знам, че позицията на Джуд не е интелектуална поза. Светът на политическата коректност е удобен, но обречен свят. Това, което го лишаваше от сън, беше страхът, че европейският модел, в който той вярваше, постепенно губи историческите си основания. ЕС, в който солидарността се защитава само на езика на интереса, е различен от идеята за Европа, родена от общото преживяване на ужаса на Втората световна война. Новото поколение европейци приема мира, високия жизнен стандарт и дори ЕС като природна даденост. Но в действителност европейският проект преживява криза на основанията си. Днешна Германия вече не мисли, че трябва да живее с вината за Хитлер, и е убедена, че има правото да бъде нормална държава. Израел в рамките на седмици откри, че много от неговите съюзници гледат на него като на „нормална“ държава и му отказват правото да се чувства по-застрашен от която и да е друга страна. Или, с други думи, ние живеем в свят, в който ХХ век е вече забравен и утрешният ден навярно няма да прилича на днешния. И на истинските историци не им остава нищо друго, освен да се превърнат в интелектуалци.

- 02-10-2011|Веселин Анчев

Наистина много интересен автор. Много съжалявам ,че вече не е сред живите. Ако имате Възможност може ли да ми кажете как се развива институтът „Ремарк“ и какво е положението след смъртта на Джуд

С уважение:

Веселин Анчев

То е нещо, което е в душите на хората – името ти, това ти е лицето

Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Травматичните полета на паметта – „Възродителният процес“ в спомените на участниците в него.

Мустафа, 86 годишен, с. Кочан

Имената най – напред ги смениха в училището на селото. Пристигна комисия от окръжния комитет заедно с полиция и военни кучета от МВР Гоце Делчев. Един от синовете ми по това време беше ревизор в РПК-то, но не си даваше името. Минаваше работното му време, а него го няма в къщи да се върне, както правеше в другите дни.

Излязох да го търся. Крия се в затънтените улички и от шушуканията на хората разбирам, че от Сърница са дошли двама мъже и са се скрили в къщата на техен приятел овчар в центъра на селото. Полицаите са разбрали и с кучето и въоръжени нахлуват в къщата. Единият от сърничаните не го откриват, но в една от стаите откриват другия. Аз наблюдавам къщата, човекът скача през прозореца, полицията от гр. Гоце Делчев стреля срещу него, но не го уцелва. По кривите, тесни и къси улички пускат куче, настига човека, хваща го и кучето не го нарани. След малко време идват комисия от 4-ма мъже, полицай, двама други. Председателят на селото започна да ругае другоселеца, започна да го тъпче с двата крака върху легналия човек. Закараха намачкания и в кръв човек в здравната. Разбрахме, че са го закарали направо в затвора, защото и в здравната служба на селото е отказал да си даде името – да приеме християнско име. След една година разбрахме и отидохме на погребение в с. Сърница. Човекът беше умрял в затвора от побоя, които му нанесоха в тясната уличка на нашето село. Аз човекът не го познавах преди, но като разбрах от приятеля му овчар, че точно той, който аз видях с очите си как го тъпчеха с краката, платих бензина на един шофьор -мой комшия- и отидох на погребението му.

А моят син, същата вечер му вземат името в ресторанта – хоремака – на РПК-то. Пак стражари – въоръжени го причакали от канцеларията и там под въздействието на управниците от окръга и неговия вуйчо – шпионин от нашето село, го склонили. Пристигна си в къщи, плаче и казва: „Буба, аз вече съм гяурче, гяурче“. Аз разказах на жената и на сина какво съм видял да прави председателя. Той все още е жив, ние с него сме набори.

Али, 85 години, с. Горно Дряново

Името ми е Али Ибрахимов. По народност сe определям като българо-мохамеданин. Роден съм в село през 1924 година. Семейството ми беше от 5 човека. Брат ми, сестра ми, майка и баща ми. Живеехме много бедно. В къщите ни нямаше нито ток, нито вода. Селото ни беше много малко и на мегдана имаше само една чешма, която беше за всички. Основният поминък на селото беше тютюна, а мъжете ходеха в балкана да секат дърва и по цели седмици не се прибираха, защото нямаше с какво. Спяха на сечището. Храната също беше много по-оскъдна от сегашното ядене, хранехме се всички не на маса, а на синия на земята и всички ядяхме от една купа. Нямаше ги днешните превозни средства, бяхме отделени от града и предвижването ставаше с кон или с каруца. Учехме до 4-то отделение и училището ни беше в с. Ковачевица. Възродителният процес при нас не беше на един път, а на няколко пъти, но се сещам през 1974 година мисля, че беше. Една сутрин, когато се събудихме, както всяка сутрин тръгвахме за тютюн. Тогава разбрахме, че цялото село е обградено от въоръжени с пушки хора, които не позволяваха „живо пиле да изхвръкне от село“- както се казва. Нас ни спряха с моето семейство на края на селото, обясниха ни, че ще трябва да се върнем и да си сменим имената, иначе не можем да напуснем селото. На връщане чухме наши съселяни в тъмното да реват и да крещят, затова защото не са се подчинили и охраната започнала да ги бие. И така обсадата продължаваше. Викаха ни в канцеларията и ни задължаваха да си измислим нови български имена, имаше списъци с български имена, и ако ти не си избереш, те ти измислят ново име. Имаше и наши съселяни, които не се съгласяваха с българските имена. Те бяха бити и изхвърляни извън селото. Близките им ги намираха захвърляни целите в кръв. Но общо така, като си помисля, смяната на имената в нашето село беше тежко, но не чак толкова като това при селата Брезница и Корница. По същото това време по-малкият ми син учеше в София. На връщане оттам с влака, някъде около Добринище, въоръжени хора спрели влака и започнали да претърсват купетата и да питат кой как се казва. Ако чуели българско име, го оставяли, но с турски имена ги принудили с бой да слязат. Докато не се съгласявали да си сменят имената, ги удряли и не им позволявали да се качат обратно. Когато синът ми се прибра у нас не говореше, ние не знаехме какво му се е случило, дали е болен или нещо друго, беше под голям стрес и след много време ни разказа какво се е случило във влака. Друг по-лош случай преживяхме. Това беше смяната на униформата на жените от селото. Беше забранено да носят кърпи, шалвари и фереджета. И по-лошото беше, че наши съселяни, които първи си бяха сменили имената, на които бяха обещали постове и да не закачат семействата им, които се брояха, че са комунисти, те вършеха черната работа. Събираха се в различни комисии, влизаха в къщите, разхвърляха шкафове, гардероби и където намерят шалвари или ги късат или ги палят. Едни от тия наши съселяни видял жена ми в градината пред къщата с шалвари и съобщил веднага на властите. Не мина и половин час и дотичаха, замъкнаха я да я карат на някъде. Тя ревеше и се дърпаше, и когато се намесих да я защитавам, оставиха нея и замъкнаха мен. Биха ме и ме заплашваха това да не се повтаря, след което ме затвориха в някакво мазе. Чух ги като си говореха, че на другия ден ще ме закарат в затвор, в с. Огняново. По някакво чудо мой дайчо на майка ми, който беше по заможен, ме измъкна и не позволи да ме карат в затвора.

Сещам се и за още нещо, което преживяхме много тежко – това беше погребването на нашите близки. Не ни разрешаваха по наш си обичай да ги погребваме, а те както ни кажат по-български или не знам какъв начин. На всяко погребение те пускаха комисии, които да следят как ще се извърши погребението и ако не беше нещо наред, имаше наказание разхвърляне на надгробни камъни и т. н.

Но въпреки всичките тези мъки и страдания, който налагаха на хората, днес в селото има голяма част от народа, които по свое желание са си с български имена. За униформата също, само най-старите жени са облечени в шалвари и с кърпи. Всички останали по-желание се обличат по европейски.

Нурадин, 83 години, с. Рибново

Аз съм от село и съм на 83 години. Тук съм прекарал целия си живот. Помня много неща, но най- добре в съзнанието ми е останал възродителният процес.

Тук той започна на 20 март 1964 г., защото нашето село е най- накрая. На този ден дойдоха войници и оградиха селото, също така заградиха и джамията. Хората се вдигнаха и ги подгониха и те избягаха. Сигурно се бяха уплашили и повече не се върнаха. След няколко дни наши си хора, бяха принудени да започнат да обикалят селото и да сменят имената.

Затвориха ни джамията, гонеха ни, забраняваха ни да се молим, забраняваха да си носим традиционните, нашите си дрехи и това продължи дълго време.

На мен ми предложиха да стана ходжа на нашето и на съседното село,. но трябваше да съм им доносник. Аз, разбира се, отказах.

Един ден хората запалиха знамената. Започнаха да се пишат анонимни писма затова кой е виновен. Така излезе, че аз съм го направил. Знаеше се, че не съм виновен, но за да се сплашат хората, дойдоха и заедно с един друг човек ни отведоха в Карлово. Постояхме там известно време и ни изпратиха при партийния в с. Гърмен. Той назначи друг човек, който трябваше да ни каже какво да правим. Заведоха ни при него в съвета и той започна да ни приказва как трябва да се казваме, как да се обличат жените ни, какво трябва да правят децата ни и след това ни даде по един лист да се подпишем, че сме съгласни. Бяхме много хора и някои се подписаха, а други отказаха. Аз и другият човек, който беше ходжа в селото ни, отказахме да се подпишем и пак бяхме върнати в Карлово. Там седяхме четиринадесет месеца, но беше много по-хубаво оттук. Там можехме да си се молим пет пъти дневно и нищо не ни се забраняваше. Една вечер късно се молех и дойдоха някакви хора. Аз се уплаших, но те не ми направиха нищо. Бяха дошли да проверят какво става, защото като видели, че свети, помислили да няма пожар.

Тук в селото ми забраняваха всичко, а там не ме закачаха за нищо. Това беше към 1984\5г. По някое време си ме изпратиха в село. Мислех, че е за малко, но вече не дойдоха да ме търсят.

След това стана промяната и оттогава си живеем спокойно.

Ибрахим, 79 години, с. Горно Дряново

Още след Априлския пленум 1956 се проявих като деец на ТКЗС- то и ме издигнаха като кмет на селото. Станах партиец, член на БКП. След това ме пратиха на партийна школа в София за една година. Бях там, това беше 1959-1960 година. След връщането си още тогава започнаха да заменят фереджетата на жените, което беше трудно много. Общинският съвет, окръжният съвет дойдоха в общината за разясняват мероприятието, Населението се надигна, окупираха кметството и бяха прогонени. Трудно се справяхме с тази задача, която беше действително трудна. Особено за възрастните жени.

Мина доста време, започна кампания за смяна на имената на нашите хора. Компанията беше насочена от Централния комитет, Окръжния комитет, Общинския комитет и се провеждаше чрез членовете на партийната организация. По едно време бях партиен секретар и трудности се срещаха много. Мъчехме се, но нас ни караха ние да се занимаваме повече с нашите хора, ние да ги убеждаваме да си сменят имената. Тая кампания се провали, след като имаше много оплаквания и атаки по мохамеданските села. След това имаше едно затишие, което беше няколко години. Трудности! Имаше голяма атака срещу религията, не само за мохамеданската, а и за българската. След това седемдесет и четвърта година вече беше взето генерално решение. Ние вече, най-напред партийните членове, да си сменим имената. След това поставиха задача ние да действаме с близките, за приятелите. Трябваше да ги убедим, че това е централно решение на властта. Действително, имената 95 на 100 бяха заменени. Хората се криеха, търсеха ги, имаше биене тука на двама човека в Черна река, но всичко това мина и смениха имената на хората. Нас ни тормозеха много, не мога да кажа, че сме репресирани. Това беше един атентат, който преживяхме трудно и благодарение на преврата вече 89-та година на 11 ноември, с ръководството на много партии, започнаха да се надпреварват кой да върне имената. И действително, комунистите изпревариха и с преврата и върнаха имената, макар че всичко това, което причиниха на мохамеданите, беше много, много лошо. Не може да се опише всичко. Биенето на някои хора, подмамването с даване на отговорна работа и така нататък, всичко това преживяхме трудно.

Най-напред се връщаха чрез съда имената. Има хора, съдията дойде в селото и върне имената, но вече после трябваше да заведеш дело и така да си върнеш името. И действително, все още се намират хора, които искат да бъдат с други имена, има ги във всички села.

Тази кампания така приключи и аз лично имам две имена от майката и бащата- Ибрахим Ходжов и Велизар Хаджиев. С вземане на българки речник, който беше издаден, не помня от кой, избрах името на децата, жената и мене. И така, една вечер умувахме, избрахме имената и на другия ден отидох и записах на моите хора новите български имена. Сега вече тези имена в нашето семейство не съществуват, след демокрацията сме свободни граждани, и можем да кажем, че сега в момента живеем добре.

Нас ни караха и ние да сменяме, но ние се предпазвахме, защото ние не можем. С тези хора ние живеем. Даже някои от видните хора, които не искаха, които не искаха да сменят, имаше интернирани. Всичко това носеше трудности за нас, българите мохамедани. Ние и сега сме българи, но поне религията си я изпълняваме свободно. Това е което помня като активист в селото.

Шукри, 74 година, с. Лъжница

Ние отидохме в петък на джамия и при излизане ни съобщиха, че в съседното село Корница ще има митинг против смяната на имената. Оттам ние тръгнахме за Корница: мъже, жени, деца през прекия път, който е около 3-4 километра, и като наближихме селото, изведнъж излязоха войници, които започнаха да викат: „Назад, назад“ и започнаха да стрелят по нас и да ни бият. Всички като видяха какво става – 5-6 човека лежаха на земята ранени, сред тях беше и млада жена с дете на гърдите. Другите, които бяха заловени, бяха оставени на кучетата да бъдат разкъсани. След като се прибрахме в селото разбрахме, че трима човека са починали, а 15 ранени. Сред убитите е и съседа на Ахмед, които тръгнал с тях, за да си търси жена от село Корниица. След един ден войниците пристигат в селото, където извиквали всички семейства да им сменят имената. След като разбрали, почти всички мъже избягват в гората и се крият три седмици, за да не им сменят имената. Те разбрали, че войниците убили още един човек, който отказал да си смени името. Те се изплашват и се връщат в селото да си сменят имената. След смяната на имената войниците започват да следят кой ходи на джамия и ги заплашвали, че ще ги убият. Забранено им било да носят турските шапки, а на жените забрадки и останалото турско облекло.

Кемал, 69 години, с. Вълкосел

През лятото и есента на 1971 г. се провеждаха събрания по линия на Окръжния комитет на БКП, Общинския комитет и местните партийни организации на БКП. Вземаше се на решение на ЦК на БКП по възродителния процес. Решенията включват заличаване на всички мохамедани: смяна на имена, рушене на джамии, премахване на надгробните плочи, забрана на всички религиозни обичаи, молитви, носии и др.

Както винаги се започваше от учителското съсловие. Извикаха ни на 15. 09. 1971 г., за да си сменим имената. Тези, които не си сменихме имената, ни връчиха заповеди за освобождаване от работа по непригодност. Аз бях един от тези, които бяха освободени. Всичко това беше свързано с много унижения, обвинения в туркофилство, в предателство, в услуга на чужди сили и т. н.

Аз бях в затруднено финансово положение и заминах на работа в металургичен завод и бягство от ежедневен натиск. След моето заминаване се започна с моето семейство. Влизане посред нощ да плашат семейството ми – жената и двете деца, заедно с едно момче от комшиите, което спеше вкъщи като придружител. През нощта изключвали тока от бушоните, влизали в стаята и плашели децата, докато спят. От всичко това, бяха ми се напукали устните, бях силно изплашен и в стресово състояние. Натискът не спря дотук, а продължи със заплахи, че място за туркофили няма, мястото ми е в затвора или принудително разселване.

Бях викан в различни служби – партиен комитет, просвета, партийни деятели, докато един ден жена ми с плач на очите ме замоли да сменя името си, за да не останат сираци двете ми деца. Имаше много обещания – предложения: да стана кмет на селото, директор на училището и други – главно материални – като дъски за къщата, която строях.

След смяната на името ми бях върнат на работа, но сега стана още по-лошо, защото започнаха да ме включват в мероприятия по възродителния процес в различни комисии за смяна на имената, в бригади за рушене на джамия, в група за чупене на надгробни плочи, преследване на хора за облеклото, обичаи и др. Всичко това ми беше много противно и аз или не ходех или само присъствах, за да избегна нови наказания, тормоз и др.

Всичко гореизложено съм преживял аз самия, а съм бил и свидетел на много издевателства над мирните хора.

Джемал, 63 години, с. Дъбница

Преименуването на турското население в селото ни започна на 17. 12. 1984 г. Но преди тази дата се подготвяше почвата за това преименуване, като децата на семействата със смесени бракове се кръщаваха с християнски имена. Обичаите бяха забранени. На сватбите не разрешаваха да се пуска музика, да се изпълняват обичаите на сватби, погребения, беше забранено и обрязването, характерно за мюсюлманите. Ежедневно се правеха проверки в детските градини. Тези деца, които бяха обрязвани, родителите им бяха освобождавани от работа. Погребенията, които не се извършваха по новите ритуали – близките им ги наказваха и освобождаваха от работа. Беше забранено да се посещават джамиите. Всичко това беше една подготовка, която на 17. 12. 84 г. селото беше заградено от полиция, войска и т. нар. червени барети, като в селото тръгнаха комисии изградени по двама – трима човека от служители от общината, директори на промкомбинат, председатели на АПК, партийни секретари. Директорите на училища също бяха включени в тези комисии и обикаляха от къща на къща, като предлагаха списък със звучни български имена, всеки да си избира име и фиктивно попълваха някаква молба – заявление, че е съгласен да се промени, да се възстанови, както те бяха писали, името. Това продължи някъде до средата на 85-та година и след преименуването продължиха да осъществяват натиск по новите ритуали да се извършва погребение. Не разрешаваха погребението да се извършва по нашите обичаи. А уж по нови ритуали, а по християнски канони да се извършва погребението, сватбите също. Мюсюлманските сватби – забраниха да бъдат по три дни. Трябваше да са само по един ден без турска музика или някаква друга, единствено само българска музика разрешаваха. По улиците забраниха да се говори на турски език, на работното също. Всеки беше задължен да носи надпис с новото си име на ревера или на работното ни облекло. Който се обръщаше към колегата си, към приятеля си, към близкия на старите имена, биваше глобяван, наказван, а когато имаше погребение, задължаваха срещу подпис служители християни да присъстват на погребенията и да не допускат да се извършва ритуала по мюсюлмански обичай. Бяха забранени носиите. Така наречените шалвари, бяха забранени забрадките, беше забранено говоренето на турски език в автобусите, не качваха така наречените в неприличен външен вид. В автобусите, които говореха на турски език, биваха сваляни, биваха глобявани и партийният секретар обикаляше цеховете, училищата даже и полето. Хората, които се занимаваха със земеделска работа, примерно копане на тютюн, и като видеше жени с шалвари, на другия ден получаваха актове. На погребенията не се допускаше погребението да се извършва по мюсюлмански обичай. Конкретно в селото има случай, където на погребението под натиск бяха докарани християни, които са учители, домакини на най-различни длъжности, и тогава мюсюлманите се отдръпнаха и оставиха мъртвеца, и всички се чудеха какво да правят и мъртвецът беше погребан от брат му и сина му, защото партийният секретар стоеше там и не разреши да го погребат по мюсюлмански обичай. Така се случваше и на сватбите, така се случваше и когато има новородени. Родителите трябваше да отидат в кметството и да изберат хубаво българско име, просто не оставяха родителите сами да си изберат име според религията, която изповядват, или според тяхното желание. Просто, когато имаше тъжен помен, семейството забравяше мъката по близкия, а повече се тревожеха какви указания ще дадат от кметството или от партийния секретар за извършването на ритуала. По това време в селото беше струпана много войска и, тогава както ги наричаха червените барети. А местните полицаи бяха откомандировани в други населени места по други краища на България. При нас бяха докарани полицаи от Сандански, Петрич, които даваха дежурство. Беше въведен вечерен час, примерно след 6-7 часа нямаше право никой да стои на улицата и бяха забранили повече от двама или трима души да сядат на една маса в кръчмата и на улицата повече от 2-3 души да се срещнат и да разговарят. Идваха по цеховете по време на нощни смени, следяха работниците как се държат, на какъв език говорят. Бяха абсолютно забранени да се слушат чужди станции по радиото или да се четат чужди вестници. Просто хората живееха под натиск. Макар че в селото живеят представители от всички етнически групи, хората се уважават, държат се толерантно, дори голяма част от християнското население в селото говори турски език. И с този т. нар. възродителен процес така отвориха една бразда, която с времето зараства, докато хората довчера са били комшии и са се уважавали по време на този процес, започнеха да се отбягват един друг и отношенията се поразвалиха. При погребението при мюсюлманите е характерно мъртвеца да се носи от хората и да бъде вдигнат високо, но по време на възродителния процес докарваха катафалка, джип от общината, оборудван с озвучителна техника и задължаваха мъртвеца да се вози с катафалката, като се пускаше погребална музика, а не по обичаите или пък присъствието на ходжи и имами беше табу- абсолютно забранено.

Алил, 62 години, община Сатовча

Бях на 37 години, когато дойде възродителният процес. Моят баща – също се казва Алил, е бил през 1972 г. кмет на селото. Дошли от Сатовча партийците и му казали, че трябва да се сменят имената на селяните от старо до младо. Той първо не искал, ама те насила го накарали. Започнали един по един в кметството да довеждат хора, да им сменят имената. Той нищо не казвал на хората, а вечерта казал на партийците от Сатовча, че утре няма да дойде на работа и не иска да прави това. Те го наобиколили и започнали да го бият. Пребили го от бой и го качили в джипа да го карат в Гоце Делчев. По-големият му брат Абин видял това и с други двама пресекли пътя на джипа и свалили баща ми пребит от бой. Не минали и пет дена от тази случка, една вечер най-малкият ми брат Ибрахим, както си се прибирал от нивата, на площада спрял джипа с военните и те го закарали на заставата. Майка ми и трите сестри завикали, заплакали, но нищо не могли да направят. Чакали, чакали да се върне, но не идвал, а те от заставата го закарали зад кльона на една местност „Цървеницата“ и го застреляли. Там го и погребали, а може и да са го хвърлили, нищо не знаем. Майка ми Айше се разболя и след години си отиде от тоя свят с тази болка в сърцето. Нас, цялото семейство, ни интернираха през 1976 г. в с. Първенци, Шуменско. Там ни намериха работа и една стара къща ни дадоха да живеем. Там се омъжи по-голямата ми сестра Нурие и един брат, а ние след няколко години се върнахме пак в селото. Само аз, майка ми и едната ми сестра, а баща ми не искаше да се върне. Дойде си чак като стана демокрацията, но нямаше късмет да живее много и умря преди да види как живеем сега мирно и спокойно.

Събри, 60 години, община Гърмен

Казвам се Събри и си спомням много добре възродителния процес, тъй като аз работех за него. През 1973 г. ме приеха член на партията БКП, с цел да се работи за тази партия. Тогава започнах да работя по възродителния процес. Всички хора, които не си бяха сменили имената от мюсюлмански на български, ни караха да ги агитираме, да им правим услуги, да им предлагаме работа и т. н. само и само да си сменят имената. И второто нещо, което ни караха да сменим носията на жените от нашия произход с европейска носия. Първо бях Събри и после си смених името на Съби и станах член на партията. Дадоха ми работа, ама и работех по техните въпроси. Ако не работех за тях, веднага щяха да ме изгонят. Бях домакин на ТКЗС – трудово кооперативен земеделски съюз. Всички активисти, служители, партийци имахме за цел да следим хората от селото. По четири човека комисия, през нощта дежурствахме от три часа до седем сутринта, да видим кой ходи на джамия на сахаб – сутрешната молитва при мюсюлманите. Който виждахме го глобявахме, карахме го при кмета, давахме го на полицията. Друго – пращаха ни от къща в къща да агитираме хората да си сменят името.

Един път отидохме в една къща, където всички бяха подписали за смяна на името, но майката не искаше да подпише. Нея я нямаше в къщата и започнахме да я търсим във всички къщи на нейните роднини. Намерихме я в къщата на нейна роднина, ние, по-младите активисти, работихме с голям интерес, влязохме в къщата и я намерихме на тавана, беше се скрила под един реснак. Жената, като ни видя, се изплаши много и веднага подписа. И така по насилствен начин и с течение на времето всички си смениха имената.

Не можеше да се реагира. Децата не можеха да получат удостоверения от училище. Пенсионерите ги заплашваха, че ще им спрат пенсиите. Не даваха на хората брашно. Дори хляба им спряха.

След като видяха (комунистите), че тук много добре се справиха, след известно време започнаха и с носиите на жените. От цялата община Гърмен, всички служители, докараха тук в село четири автобуса активисти, защото тук цялото село е мюсюлманско и беше труден въпросът и с носиите.

Пример за една жена – едно момче от активистите хвърли сярна киселина по шалварите на една жена. След тази постъпка, това момче, имаше само седми клас, го представиха за кмет на селото, въпреки че всички хора в селото бяха против, общинският комитет казаха, че той ще бъде кмет и така и стана.

След падането на комунистическата власт пак наново цялата история, почти всички в селото пак си възвърнахме мюсюлманските имена. Някои си останаха и до ден днешен с християнски имена. Тогава пак ходжите започнаха да казват, че който не си смени името, ще го изселят от тук, няма да го погребат с такова име и т. н.

Шукри, 57 години, община Сатовча

Бях във втори клас, когато баща ми се върна от Белене (от затвора). Не знаех какво е затвор, не знаех, защо баща ми е бил там, но знаех, че го обичам, та той ми беше баща. Живеехме в беднотия и недоимък.

След време баща ми пак го задържаха в Перник, Руженци (Видинско), Белене, но навсякъде без съд и присъда, без документи.

Когато баща ми го нямаше, макар и малък, ходех с магарето за вейки(съчки) до близката гора и когато се връщах, хората шушукаха след мен, но аз не осъзнавах какво става.

Помня на празника 3-ти март, Освобождението на България, в селото имаше традиция, на четири върха около селото имаше четири огъня и на която махала огънят бе най-голям, на следващия ден имаха награда от училището. На площада също имаше огън, за който носеха съчки всички по-малки ученици. Тук се събираха цяло село, учениците строени около огъня рецитираха, пееха, танцуваха, накрая имаше заря. Беше много весело. И аз, като всички деца, очаквах с нетърпение да отида за вейки(съчки) и да ги занеса на площада. Взех брадвичка и тръгнах, а баща ми каза: „Ела, синко, аз ще ти вържа една наръчка вейки, занеси ги на площада, нека всички видят, че и ние сме от този страна и ние обичаме тази земя“. Бях малък и не осъзнавах приказките му, но когато пораснах, разбрах обичта му към дом, семейство, родина.

Когато разказваше за затвора, баща ми винаги се просълзяваше, казваше, че навсякъде е било много страшно, но най-вече в Белене – строг тъмничен затвор, където хората умирали от глад и жажда. Той бил принуден да пие собствената си урина от обувката, за да оцелее. В същото време в Белене бил Крум Неврокопски – адвокат от Благоевград, с който поддържали контакти да края на дните си, Светла Даскалова- бивш министър на правосъдието, Ибрахим, имам от село Абланица, автор на книгата „Абланица през вековете“

Тежки времена… но все пак, щастлив съм, че съм между вас. Три деца, три слънца – обичам ви. Добре, че имаше учени хора там, та и аз излязох от затвора. А най- умните, най-учените, от който се страхуваха управляващите, бяха заточени на остров Болшевик, да няма откъде да избягат. Слушайте деца, учете се, че простият човек е без бъдеще. От мен каквото се иска ще го направя. Ризата от гърба ще си продам, но ще ви дам образование. Не заради по-леката работа, а да можете да се защитавате в живота.

Като завършихме основно образование, сестра ми завърши и гимназия в Гоце Делчев, а мен ме закара, баща ми, в град Пещера, където завърших гимназия. Връщах се в село само на ваканциите, но винаги ме преследваше мисълта – дали ще намеря в къщи баща ми? От малък бях съхранил в себе си чувство на страх за мира и спокойствието в семейството.

След гимназия по-голямата ми сестра завърши ДУ „Надежда Крупская“, град София, а аз заминах студент в Смолян- УК „Дичо Петров“. Майка ми, баща ми и по-малката ми сестра, която беше шести клас и учеше в село, се занимаваха с тютюн.

Тайно си мислех, че сме добре и се молех винаги да сме така, но в края на първи курс настъпиха тежки дни за мен. Един преподавател ме вдигна и пред колегите ми каза: „Пиша ти двойка и докато не си смениш името, няма да видиш тройка“. Почувствах се попарен и раната в сърцето се отвори. Цяла седмица бях болен, не ходих на училище. Срам ме беше да гледам колегите в очите, чувствах се унизен, подценен, подхвърлен и т. н. Разбрах, че има акция за смяна на имената в нашия край, защото в Смолян бяха ги сменили отдавна. Ето го и баща ми. дойде в Смолян и каза: „ Сине, в Кочан проблемът е решен. Дойдох да ти кажа, че ученето няма да оставиш. Кажи какво име искаш?“. Разплаках се. Как утре ще вляза сред колегите с друго име, те ще ме намразят. „Успокой се сине, името не прави човека, а човекът прави името“. Предложих му аз да съм Иван, а той Петър. Всички в семейството вече бяхме с нови български имена.

След два месеца баща ми и малката сестра отиват на стопанския двор да мелят сламата за животните. Товарят магарето и сестра ми го кара в къщи да го разтовари и пак да го върне, но през това време (1972 година) милицията го намират на стопанския двор баща ми, слагат му белезниците и го товарят в един джип. Сестра ми се връща с магарето и гледа баща ми с белезници в джип, който веднага тръгва, без да му дадат възможност да проговори на детето си. Сестра ми с плач тича вкъщи, разказва на майка ми, а тя уплашена и притеснена отива в съвета да пита, но без резултат, казват, че нищо не знаят. Тогава намира по-голямата ми сестра, която работи със съпруга си в СОУ „Хр. Смирненски“ в село, и им разказва всичко. Те вземат малкото си дете на ръце и тръгват с колата за Гоце Делчев. Докато стигнат, се стъмнило и няма кого да питат. Приспиват там. На сутринта рано отиват в милицията да питат, а там отговарят, че този човек е голям престъпник и го карат направо за Благоевград. Тръгват с колата за Благоевград и право в милицията. Молят се да ги приеме началника. Чакат 6 часа и накрая суров милиционер ги кани при началника. Разказват му всичко за семейството. Началникът казва, че по някаква случайност този човек е още тук. В документите му пише, че „Неговото семейство е най-фанатизираното в селото и не искат да си сменят имената. Те са против България. „ А сестра ми плакала и нареждала: „ Аз съм единствената детска учителка в селото, виждате ме, че съм с рокля, с късо подстригана коса. Брат ми учи за учител. Трите деца сме с нови имена. Ние сме интелигенцията на селото. Елате, да се уверите!“

След разказа й началникът скочил ядосан от стола и казал: „ Ако това, което разказахте е вярно, този човек веднага ще го освободя, не ме интересува заповедта за задържането, която гласи – „Заточение в Белене“. Излязъл, а те останали да чакат. Върнал се след час и казал:“ Чакайте тук, ще го докарат!“.

След известно време го докарали, но той не приличал на себе си. За 48 часа бил пребит, приличал на мъртвец, едвам стоял на крака. Качили го в колата и се върнали в селото. Връщам се от Смолян, а той лежи, не прилича на себе си. Прегърна ме и каза: „Синко, не сменяй вече името си, нека то не е пречка да живееш спокойно в бъдеще. „ Спомина се отдавна. Останах без баща, но споменът остана в моята душа и ме следва през целия живот.

Мурад, 56 години, община Сатовча

На 56 години съм. Завършил съм средното си образование в с. Камен, Търновско през 1970 г. Бях първият среднист в селото. Бях в казармата, когато ми смениха името, срещу Мурад избраха името Минчо. След като изслужих, бях назначен като служител в общината – избран бях като секретар на комсомола в селото и член на партията, член на бюрото на селото и член на общинското ръководство на комсомола. През месец август 1976 г. почина баща ми – Келим. Тогава поръчахме ковчег, но той беше скрит в с. Слащен от назнайни хора. Тогава по-големите ми братя казаха, да си го погребем по нашия обичай – мюсюлманския – с табут. Повикахме един ходжа, който скрито извърши погребението, но един доносник ни беше видял и ни е казал на партийните. След това бях уволнен от общината под предтекст, че съм нарушил възродителния процес. Минаха се седем години и пак бях назначен като дружинен ръководител в ОУ „Кирил и Методий“ в селото ни, но през 1981 г. жена ми замина за гр. Казанлък с най-малкият ми син, за да го /обреже/ сюнетиса. Пак бяха разбрали доносниците и когато жена ми си дойде и детето започна да ходи в детска градина, там му бяха сваляли гащите, за да го проверят, видели, че е обрязан, и пак ме докладваха в партията. Така ме уволниха от поста дружинен ръководител. Също така в селото ни се свиква комсомолско събрание и без да са гласували членовете, ме свалят и от поста комсомолски секретар на комсомолската организация на селото. Така свърши с моето членуване в партията, след това вече имах досие с черни точки, което ми пречеше да се хвана на работа и до ден днешен се занимавам с тютюнопроизводство.

Сюлейман, 49 години, община Сатовча

През последните дни на месец юли 1989 година с мой близък приятел и роднина Ибрахим, решихме да обрежем децата в град Пазарджик. Въпреки абсолютната забрана на тогавашния режим на партийните комитети и органи на МВР, ние договорихме и същевременно осъществихме това наше решение: на 21. 07. 1989 година, към 21:30 часа, аз с моята кола, жена ми, майка ми, двете ми деца, приятелят ми Ибрахим, неговата жена и детето му тръгнахме за град Пазарджик. Из пътя и по време на мероприятията в град Пазарджик нямахме никакви проблеми. Но не сме допускали какви неща могат да ни се случат след това. На връщане, един километър преди да влезем в селото, а това е същата нощ – 5 часа сутринта, ни спира милиционер с палка и излизам от колата. Виждам позната фигура – това бе старши лейтенант, когото познавах отпреди, и той мен също. Посрещна ме веднага с думите: „Какво става? Успяхте ли да ги обрежете?“ Опитвайки се да избегна въпросите му с отклоняващи мои въпроси, се убедих, че той предварително знаеше всичко. Става дума, че с каква мисия сме пътували и защо се връщаме по това време. Дойде до колата и провери останалите. Отиде до колата на МВР и там се консултира с някой за по-нататъшни действия. Дойде при нас и каза да караме пред тях без абсолютно да се отклоняваме никъде – направо за МВР град Гоце Делчев. Помолих го поне да оставим в село майка ми, която е пенсионерка и децата, а пък с нас да правят каквото искат. Категорично отказаха. Тръгнахме, като пътя за град Гоце Делчев минава през село, този километър да селото беше кошмарен- пък и целия път жените и децата плачат. Майка ми искаше да скача през вратата. В село спрях, за да ги помоля още веднъж да оставя жените и майка ми, взеха по едно дете, плачещи всички, и веднага взеха да излизат от колата. Зад нас движещата се кола на МВР веднага спря слязоха и насила напъхаха жените и децата отново в колата с предупреждение към мен да не повтарям подобно спиране до Г. Делчев, защото ще последват незнайни за нас мерки. Нямаше изход, тръгнахме отново с познатата картина в колата за МВР Г. Делчев. На излизане от село на около 2-3 км познах, че пред нас се движи джипа на МВР, откъде се бе появил? Задавах си въпроса и си отговарях сам, че той пък ни е очаквал на пътя откъм Г. Делчев. Движейки се с пълна и гарантирана охрана, пристигнахме пред МВР Г. Делчев. Със самото слизане на мен и на Ибрахим ни сложиха белезници и ни въведоха в сградата. Аз бях отпред и ме въведоха в друг коридор. Започнаха да ми взимат от джобовете, каквото имам и връзките на обувките. А моят приятел след мен още с влизането в сградата от вратата го поеха много грубо, с ритници и побой и псувани го въведоха в коридора. Мен ме заведоха в една стая и ме оставиха там да чакам. След 2-3 часа разпит се разминахме през стълбите, но трудно го познах в лицето, а по дрехите. Лицето му бе обезобразено от побой. Разпитваха ни през целия предиобяд. Към обяд ми казаха да изляза и потърся такси да закара децата и жените до село. Излязох и тогава видях в колата децата и жените живи и ми олекна поне за малко. Отваряйки колата, още плачеха, жената за голямото ми дете, което тогава беше на 4 години, при разпита му ударили шамар. В някаква ярост изпаднах тогава, още по-лошо, когато пък в този момент видях да излиза от МВР моят приятел обезобразен. Намерихме такси и отпратихме семействата. Върнахме се в МВР и разпитите започнаха отново, но вече им потръгна, защото моят приятел ми каза, че ще каже нещо,1 защото не може повече да издържи. След обяд всичко им беше ясно и решиха да ни закарат до Пазарджик през вечерта, за да се убедят да не ги лъжем.

Към 18 часа с джипа на МВР и екип от същите органи тръгнахме за Пазарджик отзад на джипа много добре познавахме пътя, по който се движехме. Не мога да опиша това пътуване пълно с вулгарни думи и обиди. Спряхме в един балкан край пътя за Белово до една чешма. Слязохме всички да пием вода. Започнаха да щтракат пистолетите с думите да запомним тази чешма, защото можем да я видим за последен път, ако не дай боже нещо лъжем. Пристигнахме в Пазарджик с техни хора открихме само къщата на човека, в която обрязахме децата. Вече знаеха човека, къщата и всичко останало. Върнаха, но още същата нощ с джипа на МВР град Гоце Делчев и към 4 часа сутринта ни освободиха. Прибрахме се в село, не спали 48 часа, и не можахме и да заспим повече, защото като се прибрахме, близки и роднини ни оплакваха. Със заповед за дисциплинарно уволнение ме изгониха от ТКЗС, където работих като специалист с висше образование. В последствие от приятели разбрах, че зад цялата тази история е тогавашният кмет на селото, който същата вечер, когато сме тръгнали за Пазарджик със семействата, се е обадил на МВР Гоце Делчев от кметството. Не мина и месец на мен и още 3-ма с висше образование учители от село с моята съдба ни връчиха заповеди за уж гражданска мобилизация в Перник и Радомир като общи работници. Започна се на ново, още два месеца на какви ли не обиди и ругатни бяхме подложени.

Преживях – но как? И сега в тези „демократични“ времена, защита на човешки права и нормален човешки живот, същите тези лица са на власт, на отговорни постове. Когато се разминем някъде, дори се усмихват подигравателно. Как да не ме боли, и ако тези хора не получат това, което заслужават по закон, то ние или те самите ще ни принудят да направим неща, за които всеки ден четем по вестниците, радио и телевизия. Искаме разясняване на случаите и лицата с най-голяма вина по възродителния процес. Но хората няма да забравят никога преживяното дори и децата ще помнят това. Що се отнася до верността на изложеното, саморъчно се подписвам и нека понеса най-силното наказание на закона за лъжа.

Ахмед, 47 годишен, община Гърмен

Аз помня как ми смениха майчиното име Ахмед с християнското име Александър. Бях ученик в трети клас, учеше ни учителят Георги Веселинов от гр. Гоце Делчев. Бяхме голям клас, 32 ученика, и много послушни, защото тогава учителят имаше и пръчка – тояга, а не като сега – свободия по училище.

Дойде един ден учителят Веселинов в клас и каза: „Деца, днес е интересен и паметен ден за всички тук- и започна- ти Ахмед от днес ще се казваш Александър и аз се радвам, ти Нуркасим от днес ще се казваш Николай, ти Себеха ще си Събка и т. н. „

Вечерта се прибирам вкъщи и разказвам на баща ми как се казвам, а той като ми тури един бой, до днеска го помня.

След около десетина дни започна да отсъства учителят на другия клас Ибрахим – мюсюлманин. Техният клас казаха, че е болен в гр. Гоце Делчев на болница бил. А в къщи разправяха друго. Учителят Ибрахим отказал да си смени името и го пребили от бой, но жена му разказвала, че е понастинал и го приели в болницата в гр. Гоце Делчев. След няколко дни учителят умря, говореше се по късно, че бил отровен в болницата. Жена му остана да отглежда сама тримата му невръстни синове.

Никога няма да забравя учителят Ибрахим с черния панталон, много бялата и чиста риза и елегантната прическа.

Емиде, 68 години, община Разлог

Родена съм в село Бачево и когато бех на 14 години, се преместихме в село Белица. Родена съм 1941 година. Тогава детска градина няма, направо в първи клас. До 7 клас учех в село Бачево. Детството повече по полето летно време. На боси нозе тичахме. През 1956 година се премистихме в Белица. През 1959 година се омъжих на 18 години. Бяхме шест деца – 4 сестри и 2 братя. Бедни родители. Занимавахме се главно с тютюн и земеделие.

Била съм вече женена – 1959 година. Тогава беше първият възродителен процес.

Заградено селото от всякаде и един по един сменяме имената. Вторият път беше по-късно. Ходеха по къщите с хора. Доброволно ще подпишеш декларация, дават ти речник да си избереш име. Първото по не го помня, второто вече си го знам.

И на двете деца им смениха имената. На Ерфат – Емин, а на Феза – Емир.

Имаше и насилствена смяна с бой. Викат те в полицията. Моят баща не си смени името, викнаха го там, даже и бои беше ял. Не е имало да ги пращат в затвора там по Якоруда, бабечаните може. Имаше и такива изселници от селата- по желение. Имаше полиция, учителите, партииците, които ги задължава. То си беше партийно решение.

Ние сме от най-старите българи от онова време разделно. Ние сме едни от най-чистите българи, но 500 години сме вярвали в мюсюлманската вяра и сме носили турско име. Фамилиите ни са все еднакви. Тия ни са сменили само първите имена, а другото си е останало. За 500 години не сме научили една турска дума. Ние не сме турци, ние сме си българи, но сме свикнали с това име и с тая вяра и трудно можем да се променим. Да ти сменят името, не можеш лесно да свикнеш. Майчиният език си го знаем и една турска дума не знаем. Моят баща и сестрите му са бягали към Турция, по време на възродителния процес. И там имам братовчеди – всичките си говорят на български език в къщи. Като излезнат навънка, тогава говорят на турски и сега не искат да се сватосват с нас. Това е от 1913 година.

Тиа избързаха с възродителния процес. Ако бяха изчакали, щеше пелека лека да си иде всичко на мястото. С това насилие малко избързаха. Възродителният процес е грещка на партията.

Никога не сме имали претенции, че българи живеят до нас, че ни идват на гости, че ние им ходим на гости. Къщите ни бяха залепени. Ние не сме живели със злоба към българите. Най – хубаво ни беше преди 1989 година. За всеки имаше работа. Ние не сме турци, а мюсюлмани.

В Брезница и Корница с танкове са ги прострелвали. Не са искали да си сменат имената, оказвали са съпротива. Не е важно какво име ще носиш, важно е сърцито.

Партията наприха така, че и вие да се чуствате зле като нас. Ние сме нещо като играчка в ръцето на политиците.

Севим, 67 години, община Сатовча

Спомням си моя баща ми казваше за детството му, когато бил малък- 1913 година. Бил на 2-3 годинки, когато принуждавали хората да си сменят имената. Забравих да кажа, че той е от с. Жижево, там живяло семейството му. По това време много от хората са били бити да сменят нашенските си имената с български. В краен случай, ако това не станело хората, се убивали. В селото не искали масово да си сменят имената, именно затова 90% от хората били изклани, сред които и родителите на баща ми Али Шахиров. Така той останал сираче. В момента, в който изпълнителите на тези жестокости стигнали до брата на вече мъртвата ми баба, той бил заедно с баща ми, а баща ми малко дете започнало да моли да не ги убиват. Хванало се за панталоните на чичо си и заплакало. Тогава един от касапите решил да ги съжали и им казал да бягат надалече в противен случай и те ще умрат. Селото било опожарено, след като всичко в него било мъртво, а баща ми заедно с чичо си се преселили в нашето село. До края на живота си чичото на баща ми се грижел за него и все му повтарял: „Чедо, ти ми спаси живота, живея втори живот, който го дължа на теб“.

Трагедиите за съпротивата при смяната на имената започнаха 1972 г. Пристигнаха хора от МВР Гоце Делчев и казаха на жителите на нашето село да си сменят имената. При категоричния отказ беше бит Ибрахим Белков от селото, който беше цял месец в безсъзнание. Изпратените управници казваха, че на новородените деца ще се слагат християнски имена, или по скоро славянски. Със същата мисия и идея идваха и редица другари и генерали. За всички мюсюлмани нямаше надежда в страната, освен отвън. Но Турция не взе въпроса от истинската му страна, защото беше заблуждавана, че този акт е доброволен. Ден по ден дните си вървяха, настана пролет, но на никой не му беше до работа. В селото дойде човек, който уж се бил трогвал от нещата, които властите извършваха, а именно той даде същата вечер сигнал за нападение срещу мирното население, именно той беше властта. Селото беше нападнато от 2000 – 2500 биячи, започна се стрелба, жесток бой. Биячите не подбираха и удряха жени, деца, мъже, пускаха свирепи кучета и коне по хората, за да ни мачкат. Тази трагедия не може да се опише. Имаше много, много убити, ранени и пребити. Хората от съседното село се притичаха на помощ, когато научиха, но за съжаление тяхната съдба не беше по различна. Те бяха натикани във водоем и бяха обект на гаври и побойща. Насила им бяха сменяни имената на всички и бяха изваждани български паспорти с български имена. От рано, рано сутрин чиновниците пoчваха да ходят от къща на къща и показваха списъци с български имена. Всеки трябваше да избере едно от тях и да се подпише, иначе – тежко му. Така, по принуда подписвахме декларациите. Мъката, която изпитвахме, беше неописуема. Занизваха се дни и години на страдание, на мъка по изгубените близки и познати, на жал за невръстни сираци и млади мъже, гниещи в затвора. Но това не им беше достатъчно на нашите управници. Те забраняваха на нас, хората да си викаме на мюсюлманските имена, забранено беше честването на мюсюлманските празници, носенето на шалвари, фереджета и забрадки. Също така беше забранено обрязването на момчетата – основен мюсюлмански обичай. Имаше осъдени жени от почти всички села в близост до Гоце Делчев и бяха карани в Сливенския затвор. Принуждаваха хората да правят кръщенки на децата си, безжалостно беше отношението към мъртвите – бутаха и заменяха надгробните плочи. Освен това погребенията се извършваха в ковчег. Джамиите ги затваряха, не даваха на хаджиите да изнасят молитва на минарето. Всичко това продължи до 1985 г. Започна нова вълна на насилие срещу имена, обреди, обичаи. Голям брой жени бяха пращани по затворите заради обрязването. Съборени бяха джамиите по селата: Годешево, Слащтен, Вълкосел, Крибул, Кочан, Беслен, Блатска. Официално властите твърдяха, че това било доброволно. Заблуждаваха както собствения си народ, така и външния свят. Помаците сме били народ втора ръка, по съвсем хитър начин ни отказваха паспорти за чужбина. Това продължи доста време. Преживяното от нас по това време беше ужас, голям ужас…

Атидже, 63 години, община Сатовча

Бях женена вече седем години. Нямахме си деца с моя съпруг цели пет години и тогава бях родила първото ни дете. Спомням си, че по това време 1972 г. съпругът ми беше на работа в с. Кочан, строяха къща на някакви хора там.

Един ден свекърът ми се върна и ми каза: „Шлин (снахо) – каурите идат, какво да правя?“Тогава аз го скрих в избата и сложих една кожа отгоре да не личи, че там има изба. Взех парите, които бяхме спестили (1000 лв. ) и ги сложих в буркан и ги скрих в една мивка на чардака, да не би да ги вземат, какво ще кажа тогава на мъжа ми. Те влязоха в къщата и започнаха да търсят от стая в стая. Свекървата се беше скрила в градината във фасула и не се показваше. Аз заключих нашата стая и сложих да кърмя детето, да не плаче, да ни чуят. Тия, които сменяха имената, водеха и човек от селото да ги развежда по къщите. Търсейки по стаите, те не намериха нищо, освен децата на етървите ми. Тръгнаха да излизат, когато нашият селски човек, който ни беше и роднина, чух как каза: „Тук живее още едно семейство. „ Те започнаха да трошат и да се карат, казаха ми да отворя вратата, за да не я разбиват. Аз отворих, а те ме попитаха къде е мъжът ми. Казах им, че е на работа, те ми взеха ръката, сложиха я на лист хартия и ми казаха: „Атидже от тук нататък ти се казваш Ана“.

След това ми издадоха и нов паспорт с нови имена. Смениха и името на мъжа ми и детето ми. След това другите деца, които родих, им слагаха имената направо в болницата. Даваха ни именници – списъци с имена и ние избирахме как да ги пишем. Ама у дома никога не си викахме на нови имена. Забраниха ни да ходим в джамията, да носим потури, иначе не можехме да идем на доктори или да си купим хляб. Джамията я бяха заключили, а който се кланяше, го караха в МВР – Гоце Делчев.

Помня, че когато умря моят баща, даде васает (завещание) да не го слагаме в дървен ковчег и да е затворен, а да го отворим, като го сложим в гроба. Помня, че го занесохме на гробището и мой племенник му отвори капака на ковчега. Така го заровихме. После кметът на селото се беше обадил в МВР – Г. Делчев и дойдоха военните с един джип, натовариха го и го закараха в МВР.

Там го бяха разпитвали, защо така е направил, а детето беше казало, че дядо му е заръчал така преди да почине. Те му казали: „Абе за това ли ви тормози вашият кмет, иди в хотела, спи и се прибирай утре“. А кметът на селото беше на моята майка – братов син, мой първи братовчед. Никога няма да забравим тези негови постъпки спрямо нас.

Като деца ходихме на училище сутрин, а след обяд пасяхме овцете. Ходихме на училище в с. Слащен, само там имаше училище. Накараха ни да ходим с полички. Аз и моите приятелки си криехме полите в един дувар близо до селото. Като отивахме на училище обличахме полите, а слагахме шалварите в дувара. Като се връщахме, сваляхме полите и си обличахме шалварите.

Сайле, 53 години, Дебрен

Родена съм на 08. 01. 1955 г. в с. Дебрен, общ. Гърмен. От 1959 г. живея в гр. Велинград. До 1964 година се казвах Сайле, а след това Сийка. Въпреки че съм била дете 4 – 5 клас, си спомням ужасите, които изживяха моите родители по времето, когато насилствено трябваше да ни се сменят имената. Баща ми работеше като миньор в обект „Геоложки проучвания – Грънчарица“, който се намираше на 10 – 15 км от Велинград. Майка ми работеше на полето в така нареченото ТКЗС. Седмици наред родителите ми не осъмваха спокойно, без да се обсъжда този въпрос. Баща ми бе причакван от работа и пребиван жестоко. Заплашваха го, че ще остане без работа и никога няма да получи жителство във Велинград. Накрая склониха и приехме новите имена.

След това 1969 г. на 5 март баща ми почина при злополука в мината – отравяне с въглероден окис. Сутринта отиде първа смяна и в 11 часа ни съобщиха, че след като бъде направена аутопсията, можем да приберем трупа. И до днес не разбрахме как се е случило, има ли виновни за това. Бях в 7 клас и този ден също няма да го забравя, защото за нас сякаш животът свършваше. Това, че се казвам Сийка, а не Наджие, не ми помогна в трудностите, с които трябваше да се боря. Майка ми се разболя. Брат ми беше на 7 години.

Завърших 8 клас. Да продължа да уча в реалната гимназия беше невъзможно, защото нямаше кой да ме издържа. Принудих се да се запиша в техникум в Пазарджик, защото беше на пансион с безплатна храна. Моето желание, след като завърша средното си образование, беше да продължа за медицинска сестра, което се оказа, че може би ще остане само в мечтите ми. Първо ми липсваха финансови средства и второто, което ми се струваше тогава още по – непреодолимо, разбрах, че от техникум в друг техникум нямам право да кандидатствам. Започнах работа в оранжерии за цветя – с цел да си събера някакви средства, за да продължа образованието си, като не се отказвах от мечтата си за медицинска сестра. Наложи се да отида да поискам разрешение за кандидатстване от министъра на народното здраве. През 1975 г. мечтата ми се осъществи с много трудности и ходене по мъките.

През 1977 г. се омъжих. Съпругът ми е от с. Кръстава, намира се на около 20 км. от Велинград. При него възродителният процес също е оставил много трайни спомени. Баща му е бил по това време ходжа на селото и един ден изчезнал. След един месец търсене и разпитване, разбират, че е изпратен в Белене. След което е депортиран в село Медовница – Видинско. Там престоява около 3 г. и половина. Това, че е останал жив, се дължи на хората, на които е попаднал и които са оценили неговата доброта. Когато аз отидох в тяхната къща, макар и за кратко, защото се установихме да живеем във Велинград, видях един безкрайно добър човек с хиляди заболявания в следствие на побоищата и преживените мъки през тези 3 години и половина. Почти не говореше за там, защото отново започваше да преживява изживяното. По – късно почина.

Не мога да не спомена с болка и когато се появиха двете ми дъщери. В родилния дом имаше списък, от който трябваше да си избереш име на детето си, а не това, което ние желаем.

Като резултат от процеса на демокрацията в България, 1990 г. се прие нов закон, който позволяваше на хората да си върнат старите имена. За мен това вече беше много късно и нямаше никакъв смисъл, защото не името прави човека. Вече 32 години работя като медицинска сестра. Обичам професията си и съм се доказала.

(Статията – написана от Анастасия Пашова в съавторство с Петър Воденичаров, преподавател в Югозападен Университет – е публикувана в сп. Балканистичен форум, кн1, 2010 г.)

Анастасия Пашова е преподавателка в Югозападен Университет“Неофит Рилски“.

Родители-осигурители

Автор: Зоя Маринчева

Не ми дава мира мисълта, че отглеждам деца от бъдещето – онова особено тегливо, машиноподобно бъдеще, озвучено от безхитростния глас на робота. За писателите фантасти и филмови работници, роботите на бъдещето кой знае защо не могат да модулират гласа си, макар че управляват безкрайно сложни процеси. Човешкият мозък е допуснал машината да управлява безкрайно сложни процеси, но не и гласа си. Гласът е човек.

Когато викаме на децата си, викаме от безпомощност. Ти си вече човече, вече говориш, спориш и се храниш сам, а не можеш да разбереш, че има правила в този наш човешки свят, правила изкуствени, но крайно необходими и крайно отровни за твоето его. Твоето его – моята гордост – е моята горест. Твоето его е мярата за моя успех.

Дъщеря ми повтаря моите интонации дословно. Гласчето вибрира нагоре надолу, и аз се слушам, чувам се и ми е смешно. В детския глас гласът на майката трепти карнавално. Тя, с гласчето на бъдеща оперна певица, извиква „Хей, муци, муци“ и прегръща котката. „Това е котката на Диди, нали?“ „Не, това е котката на мама.“ Все още не съм готова да й подаря тази отговорност. „Това е котката на Диди и мама“. Все пак тя е готова да я храни през час, въпреки че котката е на диета.

Вече нямам проблем с думата консуматор. Предпочитам обаче по-неутралната потребител. Децата имат потребности. Това е тезата на деня. Един век наука и социални изследвания ни научиха, че децата имат потребности и ние, родителите, трябва да ги предугаждаме и светкавично засищаме. Имат нужда от храна, спокойствие, други деца, движение, любов, емоционална подкрепа, интелектуална стимулация и т.н.

Ние сме първото поколение просветени родители – не просто хипита, не просто дисциплинатори, не просто изучени и образовани, не просто рационални и прагматични. Ние осигуряваме потребности по списък дори и когато не го съзнаваме. Дори и когато не го съзнаваме, има списък. Циркулира в общественото пространство. Ние сме осигурители на нашите деца-потребители. Родители-осигурители.

Субърбията, или кварталите в Америка, разбиха кръвната семейна връзка, детската приятелска връзка, но не създадоха нова, въпреки холивудската пропаганда. Филмите създават илюзорна представа. Децата на моята улица, докато са малки, почти не се познават, почти не играят заедно. Децата от съседни улици се гледат странно, хем с интерес, хем не. Родителите не ги извеждат на улицата, а на двора, изолирани зад високи огради. Чувам им гласовете, но не ги виждам. Пет къщи са огромно разстояние – децата, които живеят през пет къщи, не се познават. Дори и сол не си искаме.

По градинките и игровите площадки си разменяме телефони с другите майки, но не се обаждаме. Децата си играят паралелно с другите деца, но никога заедно, дори и когато са израснали до фазата на паралелна игра. Те не спират да бягат и да се катерят. Те знаят, че е за кратко. Те не поглеждат към другите деца, ползват всяка секунда за движение и еуфория на егото, защото знаят – това щастие е временно и кратко, и нерегулярно. И зависи от мама и татко.

Децата днес зависят от мама и татко в огромни мащаби, в мащабите на деца от развитата космическа епоха на бъдещето. Имат огромни за техните размери затвори за живот и игра, с позволени и непозволени за влизане стаи, с лъскави играчки, с които не си играят. Майките осигуряват социалния им живот на 100%. За тях може да изглежда случайна една среща с малкия Питър, но случайна тази среща не е. Всичко се уговаря предварително, стига, разбира се, Питър да няма урок по музика, престой при баба, ако има баба наблизо, често няма баба наблизо, урок по плуване и т.н. За да се стигне до някакво място, детето знае, че трябва да седне в седалката си в колата и да бъде затегнато с пет-точкови колани. Отстрани хвърчат други хора в автомобили, в небето летят самолети, по пътищата се жълтеят строителни машини, пътят поема нагоре в небето, на ръба на сградите, линейки вият, искрят жици и огромни разстояния. Други деца по пътя няма и не се виждат. Другите деца са винаги зад някакви коли, стени, от които се излиза под строй и пак така под строй се влиза. Мама, най-често мама, е длъжна да води детето някъде – на училище, на час по пиано, плуване, бойни изкуства, гимнастика, математика, в магазина, в парка, на футбол, в ресторанта за обяд и вечеря, често от едното мероприятие на другото без почивка. От едно затворено пространство в друго. И какво от това, че приятелчетата са останали в другата градина, нали мама не познава тяхната майка, нали тази градина е по-добра? И какво от това, че детето ти си играе добре с моето дете? То трябва да се концентрира в четене и писане, не в градеж на приятелства. То трябва да се научи да форсира двигателите на своето его – често единствената му вярна компания. Колко малко зависи от детето, всъщност въобще не зависи.

Майката днес е по-свързана с колата, отколкото майката преди 50 години с кухнята. Тя е преди всичко шофьор и купувач на храна, и осигурител на приятни емоции. На нея можеш да крещиш и плачеш колкото си искаш, майките днес са образовани и знаят, че децата изразяват своята безпомощност и своето его с тантруми, защото не им достига словесен багаж и власт. Тя казва в такива случаи: „Ползвай думички, кажи ми с думи“. Целта е да й покажеш, че тя си е свършила образователната работа и ти имаш необходимия словесен багаж, и тогава може би тя ще те остави да пипнеш нещото, макар че то не е твое. „Ще плача“ е най-сериозната заплаха, отправяна ми от близо тригодишната ми дъщеря. Всеки път аз изтръпвам. Детската власт е на власт.

Правилата за добро възпитание са строги, но доброто възпитание често се принася в жертва на усилието на мама да възпита „лидер“. Тогава може и да си словесно-нахален, дори нагъл. Който не тъпче, бива тъпкан. Не може да се пресече лидерската тенденция, бавно и методично отглеждана години наред, с едно „Не“. „Не“ е за загубените. Ето едно изключение, което прави живота на мама и татко ад.

Често мама и татко водят детето в огромни цветни пространства с интересни неща или в зоологическата градина. Мама и татко задължително са се осигурили с целогодишни карти за музеи и зоопаркове, и ботанически градини. Там се бяга и се гледа свободно. И не, не може да бягаш след гъските, защото ще те ухапят, ако ги разлютиш и не може да потопиш краче в тази вода ей там. Някои родители са по-ларш от други, но всички родители се отегчават по-бързо от децата си.

В къщи се гледат образователни филми и се четат пъстри книжки, в които няма много история, но има много повторения, повторения, повторения, повторения, повторения. А всъщност това са, според специалистите, стратегии за придобиване на граматическа и лексикална грамотност. Повтаря се и се рисува, много се рисува, търсят се прилики и разлики, концепциите се въвеждат методично и с много повторения, брои се до умопобъркване, защото ако на 4 години детето не може да брои до 100, ще хвърли върху себе си и родителя си сянката на страх и срам, че няма да е на ниво. На чие ниво, питам?

Ето така си представяха космическия век големите фантасти – осигурен с машини, изолиран, почти вакуумен, ако има човекоиди въобще наоколо, то те са умни саванти и роботи, които имат проблем с емоционалната си интелигентност. Супер-образовани и знаещи лидери, зарязали групата, самотно кръстосващи пустите космически пространства, сякаш шофирани от зомбираните си майки, защото от хората почти нищо не е останало. И роботите говорят с равен глас, без модулации. За какво му е на самотния лидер на дълги разстояния топла човешка емоция и инструмент за нейното изразяване? Приятелите са за малко и за употреба. Както мама и татко, както и всичко останало на този свят. Родило се е поколението на същинските потребители, тези, които не просто потребяват вещи – потребяват хора безхитростно, наложащо, без алтернатива, и не са виновни те, не са виновни.

Източник

Зоя Маринчева е завършила бургаската английска гимназия и българска филология в СУ „Климент Охридски”. Работила е като редактор и  преводач, както и в областта на маркетинга и връзките с обществеността. Живее в Сан Антонио, САЩ. Превежда на английски поезия и проза на български автори, сред които Стефан Бонев,  Николай Райнов, Керана Ангелова. Публикува авторска поезия, рецензии и преводи в български и американски издания, сред които To Topos, Two Lines, Washington Square Review, Zoland Poetry, антологията Thresholds, в-к „Сега”, Литернет, Public-republic.net, Литклуб, Erunsmagazine. Документира впечатленията си от Америка в блога http://www.zoya2008.blogspot.com.

Коментари (4)

- 22-09-2010|Павлов.Д.

Някога Алеко се бе възмутил от превръщането на човека в „чарк“ и попита „Е ами кога ще живеем?“.Какво правим днес срещу алиенацията,след като сме се превърнали в консуматори и сме загърбили човещината,нуждата от другия до нас?Стряскаща авторова гледна точка,но дано проумеем,че светът не е само във вещите.

- 26-09-2010|virginia  – bravo

Bravo Zoia – vagna i dobra statia! Decata ni po pri4ina 4e sme dostaviashti kato 4e li rastat osakateni. No kakvo da se pravi?

- 28-09-2010|az  – Страхотно

Точно казано!

Имам син, който отглеждам сама....този филм играя и жалко!

- 07-09-2012|Елена

Много добра статия. В моето семейство нещата не стоят точно така, но принципно всичkо написано е така. Моделите са обрисувани с брилянтна точност

Безпрецедентни колизии за книгите

Автор: Милена Цветкова

В периода след акцията на ГДБОП по блокиране на уеб базираната колекция от книги Chitanka.info за пръв път се оголиха проблемите в цялата система на книгата в България. За да се стигне дотам, че частни предприемачи да употребят силите на реда в разправа с клиентите си, значи родният бизнес с книги чака своята диагноза. Търсенето на възмездие винаги е бил самоубийствен модел на бизнес поведение.

Какво следва? Спасяване на имиджа на българския книгоиздател и стоката му „книга“ с промени в бизнес моделите и законодателството за книгата – това е спешната поръчка на четяща България.

Време е за дебат. Но без легитимни понятия, никакъв дебат в полето на книгата не би бил възможен.

Липса на законови дефиниции

Нямаме законова дефиниция за „книга“. А такава е нужна дори само, за да бъде заличена циничната представа за книгата само като „вещ“ и „стока“, което позволи операциите спрямо нея да се редуцират до калкулиране и осчетоводяване. Книгата вече не е само отпечатано произведение между две корици. Самото свиване на понятието „книга“ до Гутенберговия период от биографията й е сериозна обида към хилядолетната й история. А книгата не е хартия. Колко от хвърлените в огъня книги са изгорели? Нито една. Гори хартията, а не книгата.

Нямаме също и законови дефиниции за „книгоиздател“ и „книжарница“. Нямаме легална дефиниция нито за „библиотека“ и „общодостъпна библиотека“, нито за „читалня“. Не са законово дефинирани и понятията „електронна библиотека“, „електронна читалня“, „електронна книжарница“, „портал“, „търсачка“, „уикипедия“, „социална мрежа“ и т.н. Неадекватни на времето ни са и термините в закона „възпроизвеждане“ и „учебна цел“. Излиза, че до днес всеки от нас е вършил престъпление, ако е преписал на ръка стихотворение в библиотека или си е копирал нещо за домашно четене просто така, за удоволствие или от скука. А в контекста на дигиталната ера правните казуси ще се множат.

Нужда от промени в авторското право

По тази част очакваме да вземат думата юристите. Но няма интелигентен човек, който да не е достатъчно наясно с колизиите, в които е навлязла авторскоправната закрила с библиотеките. Библиотеките по презумпция са непазарни субекти и са в правото си да настояват да се съхранят като оазис на безплатността. Безплатно за всички (Free for All) е надписът над вратата на Бостънската публична библиотека. Безплатно за хората (Free to the People) е надписът над входа и на библиотеката Carnegy в Питсбърг. А Карнеги беше най-големият капиталист за времето си.

Колизията с физическите библиотеки: Международната библиотечна общност и в този момент не се отказва да изисква спешни изменения в изключенията и ограниченията в националните закони за авторско право. Библиотеките не само у нас са изпаднали в позиция да молят за законово позволение за основните си дейности: доставяне на документи директно до потребителя или чрез библиотека посредник, независимо от форматите и средствата за комуникация; за копиране на произведения от своите колекции с цел съхранение, възстановяване, замяна, за прехвърлянето на съдържание в различни формати, най-вече в дигитални, и за обслужване с копия на индивидуалния потребител. Безапелационна е позицията на библиотечната гилдия, че за да не се блокира свободният обмен на информация в ХХІ век, копирането на материали за и от индивидуални потребители за некомерсиалните цели на изследванията, обучението и личното ползване трябва да бъде разрешено. Войната между правоносители и потребители на произведения библиотечната общност предлага да бъде прекратена по джентълменски – дори само с узаконяването на „честната употреба“ (fair use) и „честното отношение“ при изключенията от авторското право.

Колизията с интернет библиотеките: Най-обречени се чувстват желаещите да поддържат некомерсиални библиотеки в интернет поради невъзможността да се легализират по остарялото законодателство. Осъзнавайки рисковете на преходното за онлайн библиотеките време, в някои сайтове като lib.rus.ec, където с пълненето на фонда се занимават самите посетители, организаторите предупреждават: Библиотеката е разположена в Еквадор и функционира по законите на Еквадор. Ако използването на предоставената литература противоречи на законодателството във вашата страна, въздържайте се от такова. Рационално е и едно входно съобщение като при руската интернет библиотека iLikeBooks: Всички книги в нашата електронна библиотека се предоставят единствено за запознаване и не забравяйте, че сваляйки ги безплатно, се задължавате после да ги заличите от компютъра си.

В по-толерантни страни се е наложил неписан закон, според който автор или издател, забелязал, че негова книга е качена без негово знание в даден сайт, се обажда на собственика и без много шум той я сваля. С други думи, практиката показва, че ефективен е огледалният подход. Електронната читалня или библиотека отправя покана за контакт чрез канал за обратна връзка (имейл) към всеки правопритежател на заглавия от качената колекция. И джентълменството оказва своя ефект.

Един дебат за изключенията от авторскоправните ограничения в полза на физическите и електронните библиотеки не би пострадал и от намесата на духовно лице. Самият Папа Бенедикт XVI преди една година осъди войните за авторски права и неистовия стремеж всеки и всичко да се кичи със значка „copyright“. В своята трета енциклика Caritas in veritate (Милосърдие в истината), публикувана през юли 2009 г. и наречена антикризисна, Папата нарече борбата за авторски права в сферата на знанието явление, противоречащо на понятията взаимопомощ и християнска любов към ближния и инструмент за блокиране на растежа на слабите икономики.

Клеймото пирaтство

От 22 юни до момента стана ясно: издателите сгрешиха, прибягвайки до репресии, полицейски мерки и словесни схватки, защото забравиха, че да изискваш от читателя да се грижи за копирайта, без да му даваш алтернатива, е идеална форма на пропаганда на пиратството като културна съпротива.

Само съд може да каже дали участниците във файлов колектор като Chitanka.info са „пирати“. Но много трябва да се внимава с това понятие, щом се намираме на терена на „интелектуалните права“ (тук е и правото на четене). Поне заради две обстоятелства. На първо място, пиратството есоциален отговор на някакво изкуствено ограничение, поради което гражданите не могат да вършат нещо естествено. На второ място, доколкото това понятие не е припознато в правния мир, разумът не би допуснал „интелектуалните пирати“ да се приравнят с крадци. След кражба собственикът бива лишен от нещо. Но, след „отразяването“ му в друг свят, оригиналът е там, където си е бил. Запаметяването на съдържанието на авторско произведение и в предписмената, и в предпечатната ера е ставало също върху носител и пак по дигитален път – в черепната кутия. И какво се оказва? Пирати ли са хората-книги на Рей Бредбъри, укриващи се във високопланинска „библиотека“, всеки от които с наизустено произведение и презаписващ го в главата на следващ, по-млад „хард диск“? Пират ли е героят от филма „Книгата на Илай“, запаметил единственото оцеляло след Апокалипсиса издание на Библията и прехвърлил файла от главата си в последната фабрика за печатно слово? Пират ли е младият Моцарт, когато след двукратно прослушване копира в паметта си „най-охраняваното“ за времето си музикално произведение „Мизерере“ на Грегорио Алегри и го пренася по-късно върху нотните листи по памет?

Само пишещият на ръка автор може да свидетелства, че преформатираните чрез софтуер печатни носители са тип удължение, разширение или, ако щем, следа, сянка, ехо на произведението. Дори тиражираният с полиграфски методи продукт не е оригинал. Пипнат е от достатъчно чужди ръце, за да бъде идентифициран като изначален творчески продукт на автора.

Всеки технически грамотен ще признае, че цифровизираните версии на отпечатани произведения не са копия на оригинала. Копието е тиражиран масов заместител на оригинала, умножаващ пространствено-времевите му възможности за комуникация с публиката. В нашия случай именно тиражираната печатна книга е копието (неслучайна много англоговорещи превеждат думата copy не като „екземпляр“, а като „копие“).

Всяка дигитална библиотека осигурява достъп до съдържания, а не до книги. Съдържанието е само тип мостра. Стоката е цялото количество по ценоразписа – съдържанието плюс издателския продукт. Само специализирана експертиза може да отдели себестойността на съдържание от печатно тяло, за да излезе издателят пред автора и пред клиентите с цена на безхартиената и хартиената си книга. Едва тогава играта ще е честна – ще видим кому трябва да плащаме, като четем само файлове.

С интелектуалното „пиратство“ мъдрите по света не се борят, а го управляват. А най-добрите на пазара го обезсмислят. Правят копирането и дилетантското качване на книги в мрежата ненужно и безинтересно. Просто създават или сътрудничат с легални интернет-библиотеки, подбират високоскоростни канали и обграждат с безплатно или евтино дигитално съдържание всеки читател всяка секунда на всяка точка по света.

Е-книгите и 3D-книгите

Един от въпросите, който задавам на студентите, е: „Защо в България не се издават електронни книги?“, споделя доц. Тодор Тодоров от СВУБИТ. И продължава: Проблемът е, че книгата в електронен формат, ако се предостави за купуване, трябва да бъде много добре защитена най-малкото от възможност за копиране. Е, такива програми вече има, но струват пари.

Да, към момента и в Европа опитите да се издават електронни книги са семпли и боязливи. Всички издатели чакат, ослушват се. Може би ги е страх, че и е-книгите ще последват краткия живот на mp3-ойките в резултат на бързия триумф на плейърите. Може би са предпазливи, защото все пак работят, за да печелят, а книгите не са като музиката – свалянето на „нелегални“ mp3-ойки популяризира изпълнителите и ги радва с повече печалби от концерти. Докато качената в интернет версия на писмено произведение издателите усещат като заплаха за печатния му оригинал.

Но нима не е ясно, че ако при филмите и песните „тегленото“ произведение е идентично и при копието, и при оригинала, при книгите не е така. Съдържанието можем да го попием с очи по един начин от хартиен носител и по друг начин от трепкащ дисплей. И всеки си прави сметката кой начин да избере. Нима не е ясно, че е-книгата и mp3 форматите при музиката имат сходна добавена стойност? Че отиваме на концерт не само за ушите си, а и за очите, и за комплексното въздействие върху сетивата ни? Че хващаме печатната книга поради много по-дълбоки причини от рутината и навика? Че няма по-любимо нещо за четящата ни физика от твърдото тяло на книгата? Двубоят между палеца и мишката беше измислен и недалновиден.

3D книгите. Само трезвата преценка на миналото и настоящето на книгата, паралелно с познания върху еволюцията на информационните технологии, може да даде логични хипотези за бъдещето й и да освободи книгоиздателя от страховете му.

Много вероятно е бъдещето да принадлежи на книгите-холограми (holobook, показвани във филмите „Звездни войни“, „Ултравиолет“), на холографските 3D книги с живи илюстрации (като в „Хари Потър“), със звуци и неограничени мултимедийни възможности. Книгите ще са по-близки по формат до 3D филмите, но с текст за четене. Вероятен носител ще е от типа „кристал“ – подредени страници с дебелина една молекула и с възможност да се проектират в пространството във всяка позиция и с всякакъв размер (с което отпада от бита ни един аксесоар – очилата за четене). И отново въпросите ще опират само до възприемането на писмен текст. След това, чрез второто поколение „кристали“, на подобен носител хората ще могат да зареждат желаните или всички книги от Световната библиотека, преведени на всички езици на света и напълно безплатно. Проблемът пак ще бъде в установяването на нова форма на възприемане на книги в 3D пространството (историята на четенето е търпяла нееднократно такива пренагласи). Процесът на технологичното развитие ще става все по-неудържим. В момента е почти невъзможно да се предположи какви екстри ще имат авангардните книги. Но, дори технологията да позволи директно вкарване на информация в мозъка или свързването му с информационен носител за пряк достъп към бази данни, което практически ще промени структурата и формата на образованието, четенето на книги не би могло да отпадне. Двуизмерната хартиена страница в ръце, огъвана и робуваща на четящото тяло във всякакви пространствени перспективи, е и ще остане единствено ергономичното устройство за четене при Homo Sapiens.

Нови модели на книгоиздаване

Дори и частичното преминаване към електронно издаване е огромна стъпка, която почти изцяло променя образа на книгоиздаването. Причината е една-единствена: в тази област е постигната мечтата на човечеството за неограничено предлагане. Не одобрявам опитите да се забранят плодовете на тази нова технология само и само да се вмести в текущите ни представи и да не се налага да променяме мисленето си(Борислав Манолов). За да намали риска, електронното книгоиздаване може да се извършва от алианс или от продуцент, обединяващ няколко издателства. Както е в Швеция, където eLib, собственост на четирите най-големи издателства, в момента месечно разпространява над 50,000 електронни и аудио книги на търговците и на стотици библиотеки в Швеция, Дания, Норвегия и Финландия.

Отлагането на електронното книгоиздаване не е интелигентно. Ето какво казва Рас Грандинети от Amazon по този повод: Това няма да проработи. Хората винаги ще четат каквото си поискат. Когато една книга излезе, авторите имат нужда от всичката публичност, която могат да получат. Да се сложи някаква произволна бариера и да се държи книгата далеч от ръцете на хора, които могат да я препоръчват и на други, е лоша услуга за автора. Да не говорим за фрустрацията на клиента. [280]

Нови модели на книготърговия

Свидетели сме на края на книжарниците, каквито ги познаваме. В развитите страни вече тръгват по пътя на музикалните магазини заради понижаващите се цени на електронните четци и разрастването на покупките на дигитални книги. Нещо повече. С технологията „печат при поискване“ една книжарница би могла да поеме функциите и на библиотека, и на печатница, и на издател. И тук имаме пресни новини. Dorchester Publishing, най-старото независимо издателство за масова литература в САЩ, в началото на август обяви, че преминава изцяло на електронни книги, но си запазва опцията хартиени именно чрез минииздателската система печат при поискване(print-on-demand). Също през август независимата книжарница Oscar's Art Books във Ванкувър стана притежател на една от 6-те минипечатници Espresso Book Machine в Канада, с което не само съкрати площта на складовете си и въведе печат по поискване, а и започна издаване на нови книги в предпечатна фаза (до PDF-тяло) само срещу 99 долара.

Ползата за автора от вече традиционните за света продажби на е-книга отскоро не е търговска тайна – хонорарът му многократно се увеличава. При печатните книги отчислението за него е между 10-15%. Но при е-книгата растежът е изключителен. 40% е хонорарът за автора при издателя-гигантRandome House, 50% е при Rosetta Books, 70% е при Kindle изданията наAmazon и при новосъздаденото Odyssey на скандалния литературен агент Андрю Уайли, на чиято провокация се дължи и завишаването на авторския хонорар при е-книгите и в Randome House.

Към днешна дата най-реалистично изглежда регламентирането на електронни магазини за цифрови книги, които да работят на два противоположни принципа. Едните да продават чрез отсрочено заплащане — първо получаваш и после плащаш. Другите да предлагат заключените с DRM електронни книги и да работят на обратния, т.е. магазинния принцип – първо плащаш, след това получаваш. Времето ще покаже кой от двата модела е по-жизнен. Но е-книгите могат да се продават и по още по-атрактивни правила:

1. Разсрочено и отсрочено плащане с възможност за частично възстановяване на парите на добросъвестни читатели за некачествен продукт.

2. Доброволно или отблагодарително заплащане – цената за сваляне от сайта се определя от купувача. Ако той реши да купи книгата и даде за това повече от 0,00 лв., ще трябва да използва кредитната си карта и да осъществи свалянето на файла. Предлагането на книги за даунлоуд от типа „pay what you will“ (плати колкото и ако искаш) имитира модела на уличните музиканти. Подобна норма се формира стихийно, но пък лесно се свиква с нея.

3.Комплиментна система – цифрова версия на печатната или мултимедийни приложения към е-книгата се подаряват лично от автора като „complimentary copy“ (гратисен екземпляр).

4. Безплатна покупка (купуваш за 0,00 лв.) – принципът е работещ от години в музикалния бизнес; за безплатна покупка не се изисква кредитна карта и няма допълнителни такси. Безплатната е-книга е апетитна и за автора си поради неимоверния си комерсиален потенциал. На начинаещия неизвестен автор доставя популярност на хартиеният оригинал на книгата му. На известния автор завишава продажбите на печатния му оригинал.

Във всички случаи на електронно книгопредлагане, ефектите ще са ниска цена, неограничени тиражи, висок оборот, повече приходи за автори и преводачи, безкраен творчески терен за рекламистите и PR-ите на издателствата и т.н. И нека сме подготвени – пак ще има кой да наруши по някакъв начин новите правила. Пак – нови регламенти и усъвършенствани бизнес модели. Това е, кръговрат.

Нови модели на библиотеката

И тук в корена на колизиите е липсата на законово определение за „библиотека“. Както и финансовите претенции за библиотечен хонорар на носители на права спрямо електронните библиотеки. Само че не е открит още механизъм, по който една общодостъпна интернет библиотека без приходи да се свърже с изплащането на авторски хонорар.

Но нека не се говори само за хипотетичните имуществени щети, а и за хипотетичните имуществени ползи за авторите от онлайн разпространението на творбите им.

В очакваните правни дебати за обновено регулиране в системата на книгата е задължително да се изнесат на светло ползите от една некомерсиална интернет библиотека за безплатно четене:

– Целият backlist (вече публикуваните творби) на автора е винаги в наличност и готов за печат.

– Дава линк към издателството, към печатния оригинал на книгата в книжарници, към читални и каталози на национални и световни библиотеки.

– Дава линк към биография на автора, към библиография на автора и преводача, към техни фен общности.

– Дава линк към екранизации.

– Измерва рейтинг чрез посещенията на всяко заглавие и чрез гласуването за всяко заглавие.

– Оценява чрез писане на читателски отзив и рецензия.

– Умни роботи събират и поддържат списък с цитиранията на всяко произведение.

– Умни роботи вмъкват заглавията по препоръчителните списъци за всеки конкретен посетител.

– Поправяне на всяка печатна грешка, както е в онлайн информационните агенции – работи се с читателя посредством опция за взаимоспомагателно редактиране със съобщение: Ако забележите грешка в текста, маркирайте я и натиснете Ctrl-Enter, за да изпратите информацията на редактора.

Ще стане интересно, ако Chitanka.info или която и да е виртуална колекция с книги се регистрира като организация и се узакони като частна общодостъпна библиотека. И ако с точни наукометрични, пийпълметрични и статистически методи докаже, че сайтове като „Моята библиотека“ са провели рекламна, агитационна и PR дейност безвъзмездно. И че саактивирали продажбите, че са оптимизирали цитирането, че савдигнали рейтинга на автора и издателя, че са увеличили показателя за видимост (Visibility Index) на самото произведение в интернет, че саотворили пътя на оферти за преводи от чужбина. И че са подарили на авторите ново вдъхновение, нови форми на изкуство и сътворчество, нови канали за популяризация, нови аудитории и нови приходни потоци. И че с труда си по цифровизирането на аналоговите хартиени книги са дотиралибизнеса на праводържателите. Да не се окаже, че „нарушителите“ всъщност са инвеститори и кредитори с множество длъжници, изписани върху издателските карета на книгите? Само питам.

Трезво за бъдещето на книгата

Марк Бут, дългогодишен издателски директор на лондонското Century (къмRandom House), а от 2009 г. управител на издателство Hodder&Stoughton, написа безпощадно обръщение към колегите си: Някои хора от бизнеса не искат да признаят какво се случва, а аз с очите си виждам, че собствената ми, наскоро издадена книга ще бъде една от последните хартиени книги. Нещата, които ще променят света, ще бъдат публикувани през интернет[281].

Да, това е бъдещето. И то няма никакви симпатии към нечии банкови сметки. Масови ще бъдат интернет книгите. И няма начин да бъде спряно интернет четенето. Интернет библиотеките са неописуема благодат. Естествено, не е невъзможно тази благодат да секне. Но трябва внезапен метеоритен дъжд да удари животоподдържащите й системи. Или магнитна буря да срине сателитите. Или да спре токът на земята.

Източник

Доц. д-р Милена Цветкова преподава „Теория на четенето“ и „Съвременно световно книгоиздаване“ във Факултета по журналистика и масова комуникация на Софийския университет.

Коментари (35)

- 26-09-2010|suhi

г-жо цветкова, защо си мисля, че си мените позицията доста често?......панегирикът предназначен за интернет, не означава, че трябва да си затворим очите за родните реалности: 1. кои станаха издатели след пормените и с чии пари? за какво авторско право въобще се говори, когато хора като гранитски оланяниха цялото просранство? атаката срещу читанка има конкретни подбудители – кои са те?... най-същественото е:авторът пише за публиката, или за издателството? пебелят преди всичко посредниците

- 04-10-2010|victoria  – Безотговорното „теоретизиране” и демократичните ре

Прочетох наскоро във вестник „Култура” поредната, доколкото ми е известно – трета публицистична статия на доц. д-р Милена Цветкова, свързана с нашумелия преди няколко месеца „казус” със сайта chitanka.info. Доц. Цветкова беше и, както се оказва, продължава да бъде един от малкото му защитници, принадлежащи на професионалната гилдия – както е известно, тя преподава предмета „Съвременно световно книгоиздаване” във факултета по журналистика на СУ. Авторитетът й на университетски преподавател увлече много студенти, които изпълниха блогове и сайтове в интернет с недозрели и гневни юношески разсъждения, насочени срещу органите на реда и държавата изобщо. Беше разпространена и петиция, събираща подписи в защита на дейността на сайта, авторите на която явно не разбираха същността на проблема. За съжаление, в кампанията се включиха и по-възрастни хора, чиито мнения показаха колко крехки са все още корените на демокрацията у нас. Все още някои смятат, че интересът на мнозинството – да получава някакво благо безплатно, може да стане основание да се отрече правото на малцинството, създаващо това благо, да получава възнаграждение за труда си и да се разпорежда с него.

В катедра „Книгоиздаване” се четат лекции по предмета „Интелектуална собственост в книгоиздаването”, който третира аспектите на авторското право. Започнах да се съмнявам дали авторката е чувала за такова нещо, защото съзнателно или не, правото на интелектуална собственост не се споменава в нито една от статиите на доц. Цветкова, която е преподавател в същата катедра. А именно това право е в основата на сблъсъка между дейността на сайта chitanka.info и органите на реда, които трябваше да вземат мерки след многократните оплаквания на ощетените от дейността на сайта.

Демокрацията е в действие тогава, когато се опазват правата и на мнозинството, и на малцинството. Правата, а не интересите!

Но да се върна към статиите.

Трябва да кажа най-напред, че прочетох всяка няколко пъти. Старателно се опитвах не само да схвана позицията на авторката, но да намеря и нейната обосновка. Позиции намерих всякакви, всички – ефектно поднесени и дори противоречащи си. Обосновки – никъде. Пламенната защита на дейността на сайта chitanka.info е окомплектована със случайни и екстравагантни мисли и твърдения, доста от които не са верни. Ще се спра само на някои от тях.

Първата статия – „Големият страх от читателите” – http://liternet.bg/publish3/mtzvetkova/ chitatelite.htm

започва така:

„Когато стане дума за авторско право върху обекти за четене – имам безапелационна позиция. Аз съм ЗА безплатните книги и безплатното четене.”

Тази позиция ме настройва несериозно и веднага ще заявя безапелационно – аз съм и за безплатния обяд. Но твърдят, че такъв нямало. Случвало ми се е да не платя за обяда си, но то е било само защото някой друг го е платил. Но признавам – изразът „авторско право върху обекти за четене” е бисер отвсякъде.

Следващото твърдение – „знанието и информацията априори са безплатни!” просто ме хвърля в музиката, както се казва. Според това твърдение армиите от журналисти и репортери, работещи за информационните агенции, са извънземни, които не се нуждаят от храна и облекло и никой не заплаща труда им. Разпространяващите знания учители и преподаватели, каквато е и авторката – също. Но защо не сме чували да работят безплатно, дори напротив – борят се за повишаване на заплатите си.

По-нататък научаваме новината, че „Законът за авторското право и сродните му права разрешава свободното използване, възпроизвеждането на вече публикувани произведения и прякото или непрякото им размножаване по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма.”(!). Тук се питаме дали авторката е чела закона и ако да, какво е разбрала? От друга страна обаче той изведнъж се оказва „мантра”, с която „се спекулирало”. Говори се за „култура на безплатността”, четенето се нарича „умствен процес”(!), оплакалите се от незаконната дейност на chitanka.info са обрисувани като „скъперници” и „меркантилисти”, а „единственият гарант за интелектуалната свобода” били библиотеките (sic!). Било „Естествено, че всеки интернет сайт за онлайн четене или теглене на текстове е БИБЛИОТЕКА!” Авторката явно е чела всичко друго, но не и закона за библиотеките, което е много странно, като имаме предвид образованието й – както се представя сама, тя е библиотекар-библиограф по диплома.

Но да продължим – читателят бил „искал книгите да са безплатни” и този му „каприз” трябвало да бъде удовлетворен. Това бил „промененият читател” на 21 век. Ето, това е вече мантра – 21 век!

Впрочем, никъде в интернет – дори и в chitanka.info, не намерих нито една от книгите на Милена Цветкова. Тя не ги е публикувала безплатно в интернет, а се е възползвала от парите на издателствата, за да ги отпечата на хартия – като вероятно е получила и авторски хонорар за тях. Въпреки неоспоримото си красноречие, явно не е успяла и да убеди издателите си да се възползват от възможностите за „безплатна реклама” – както нарича по-нататък публикуването на чужди книги за безплатно четене в интернет.

Статията е пронизана от идеята, че управляващите се страхували от четящия човек. Четенето било „асоциална”, дори „подривна дейност”, и благодарение на него четящият човек бил „загубен за хищните манипулатори от външната среда.” От многото въпроси, които възникват тук, ще спомена само един – нима писаният текст не може да бъде манипулация?

Особено ме предизвика следното твърдение:

„Абсолютно всички звена в цикъла на производство на книгата съществуват само заради читателя! Без него и автори, и редактори, и преводачи, и издатели, и търговци, и библиотекари са МУМИИ.”

Дали Милена Цветкова си е задавала въпроса какво би станало, ако нямаше автори? Очевидно, че не. Но пък може и да е права – днес, най-вече в интернет, „автори” се срещат под път и над път. Всякакви.

Страх от читатели? По-скоро би трябвало да се страхуваме от „автори”.

(Следва)

- 04-10-2010|victoria  – Безотговорното „теоретизиране” и демократичните ре

Втората статия на доц. Цветкова – „Кой намрази Робин Худ”, ще намерите тук:

http://liternet.bg/publish3/mtzvetkova/robin- hud.htm

Тази статия е един странен хибрид, защото започва като отговор на отвореното писмо на г-н Антов, управител на ИК „Бард”, озаглавено „Мога да чета и без да крада” – http://e-vestnik.bg/9432/otvoreno-pismo-moga-da- cheta-i-bez-da-krada/,

но пък има претенцията да бъде и научна – доколкото в нея има теоретични опити, препратки към списък на ползвана литература и дори самоцитиране.

В началото авторката се опитва да обясни какво е искала да каже с първата статия „Големият страх от читателите”. Изложението там било „принципна позиция за ПРАВОТО НА ЧЕТЕНЕ”. Откъде е взела повод, след като никой не е отнемал или оспорвал някому правото на четене? Но си припомняме, че от тази първа статия научихме, че за разлика от читателя на 20 век – изостанал и явно доста глупав, щом е плащал за книги – то ние, бидейки едни прогресивни читатели от 21 век, трябва да се осъзнаем и да спрем да плащаме на разни меркантилни автори и издателства и да се приобщим към „културата на безплатността“.

Тук ще направя поредното отклонение – искам да успокоя всички, които са се разтревожили, че пълнят гушите на алчни бизнесмени, купувайки книги. Българският език се говори и чете от толкова малко хора – за разлика от английския например – че богатства, натрупани от писане или издаване на книги – както се случва на англоезичния книжен пазар, в България никога няма да има.

Учудва ме признанието на доц. Цветкова, че била „изпаднала в безвремие” от полученото отворено писмо на г-н Антов – но сигурно е така, защото следват някакви ученически оправдания и обещания, завършващи с благословия към „бизнеса” на всички издатели. Защо бизнеса, а не труда, се питам, но явно за авторката книгоиздаването е един чист алъш вериш и нищо повече (терминологията на 21 век не използва „алъш вериш”, а „бизнес”).

В „теоретичната част” на статията бие на очи провъзгласената „война на книгата срещу читателя”. Дали авторката не е искала да каже обратното? Не ни се обяснява, но пък ни се предоставят за размисъл следните категорични твърдения:

„Четенето по природа е анархистично.

Четенето по природа е бракониерство.

Четенето по природа е и открадване.”

Четенето – анархия, кражба и нарушение на закона? Значи всеки, който чете, е анархист, бракониер и крадец... Странни схващания. Тъй като никой не е против четенето, напротив, всички го насърчаваме, оттук следва, че насърчаваме хората да бъдат анархисти, бракониери и крадци... или откровението „изпаднах в безвремие” е много искрено, без да е съвсем точно. Но нещо „без-“ тук определено има.

Научаваме и нещо „страшно”:

„Страшното е, че посредниците в цикъла на книгата (какъвто е и издателят) не поръчват маркетингови изследвания за купувача си. Биха научили, че:

Промененият читател е нелоялен към марката на медията или издателството. Почти не се интересува от името на посредника-медиатор в контакта му с търсеното съдържание. Просто защото именно съдържанието, потребният текст или важният цитат от текста са единствената днешна ценност.”

От висотата на пиедестала, на който издигнаха мен, Читателя с главна буква, ще заявя смело, че това за „издателя-посредник” изобщо не е вярно!

Този „променен” читател, който ни обрисува авторката, си е просто един неориентиран читател, а такива е имало винаги и винаги ще има.

Първо и много категорично ще заявя – читателите са най-различни!

Второ – те могат да бъдат класифицирани по различни признаци – и точно библиотечните каталози дават представа за видовете класификации на читателите – според търсенето. Ако един библиотекар не е наясно, то кой друг?

Трето – издателствата обикновено се специализират в издаване на определен вид литература. Това може да се наблюдава дори при днешното състояние на българското книгоиздаване, когато за да се издаде една стойностна, но с неголяма таргет-група книга, понякога се налага да се спаси финансовото положение на издателството с издаването на някоя и друга масова „боза”. Но всеки съзнателен и интелигентен читател вече знае от кое издателство какво може да очаква, да има пълно доверие на избрани от него издателства и да знае че рискува, когато купува непознати автори, издадени от непознати издателства. Няма да се разпростирам върху ролята на издателствата в културния живот на една нация, само ще кажа накратко – истински доброто издателство е всъщност една културна институция на пълна самоиздръжка.

По-нататък се натъкваме на следния възглас:

„Няма начин да бъде спрян техническият прогрес!”

Та нима някой иска да спре техническия прогрес? И тук явно има неразбиране – пресичат се опитите за кражба чрез нови технологични средства – каквото е безплатното разпространение на чужди интелектуални продукти в интернет и което далеч не е прогрес. Ще добавя и че не се е случвало досега техническият прогрес да промени схващанията на обществото за собствеността и кражбата. Дали авторката не смята, че този път ще се случи?

Следва апология на самопубликуването. Излиза, че всеки самопубликувал се е значим автор, освободен от оковите на „меркантилните” издатели! А какво стана с ценността на „съдържанието”?

Интернет представлява безкраен океан от информация – тук там достоверна, поне десет пъти повече – недостоверна. Обилното множество блогове на незнайни писачи, повечето от които принадлежат на жадни за известност тийнейджъри, недоволни от живота домакини и нуждаещи се от внимание пенсионери, са пълни с разкази от сорта „как мина денят ми”, незрели или досадни разсъждения и некадърни „художествени произведения”. Всеки може да се самоиздаде и на хартия, стига да си плати. Поезията пострада най-много от самоиздаването – появиха се множество „поети” и „поетеси”, автори на редица стихосбирки с дребни формати и още по-дребни съдържания. Свободата на себеизразяването ни поставя пред проблема как да избираме какво да четем. И без това един човешки живот не стига, за да се изчете всичко стойностно, завещано ни от вековете. А когато сърфираме из интернетския океан от боклуци и всякаква халтура, как да се срещнем със стойностното? Много скоро ще проплачем за пътеводител из интернет, който да ни спестява губенето на време за поглеждане тук и там и бързото излизане от страницата – доста често с псувня наум.

Помежду ефектните мисловни еквилибристики, с които изобилства и тази статия, изведнъж се сблъскваме с един странен обрат. След поредните апологии на четенето, упреците към издателите, че не познавали същността му и одобрителното посочване на американски компании, които подпомагат самопубликуването (срещу заплащане... а къде остана веруюто за повсеместната безплатност?), най-неочаквано се казва:

„Интернет пространството е хибрид между пиратството като бизнес модел и пиратството като философия. Разпространени са така наречените „свободни сървъри“, където категорията „свобода“ често се бърка с „кражба“ и заобикаляне на законите и успява да превърне интернет в синоним на нелегално съдържание. Безспорно, след спирането на доставчиците на нелегално съдържание, доставчиците на легално ще добият популярност, а тяхната легалност трябва да бъде защитена и най-вече регламентирана.”

Тук има намек, че интелектуалният продукт трябва да бъде защитен и заплатен – и дори се появява някаква смътна идея, че законите, третиращи авторското право, трябва да съществуват и дори да се зачитат. Да забравим ли, че беше нарекла сега съществуващия закон „мантра, с която се злоупотребява”?

Но изразите „доставчици на нелегално съдържание”, „пиратството като бизнес модел” и „пиратството като философия” ме изкушават да се размисля върху тезата „глупостта като философия”.

В края на статията ни удря, изписан с големи букви, изразът „РЕВОЛЮЦИЯ НА КНИГАТА”.

Революция = беззаконие, нетърпеливост, безкомпромисност, унищожение и неясен резултат.

Еволюция = законност, търпение, компромиси, стабилност и устойчивост на постигнатото.

Хм, след неколкократен горчив исторически опит не отрекохме ли революцията – в полза на еволюцията?

(Следва)

- 04-10-2010|victoria  – Безотговорно „теоретизиране”

Безотговорното „теоретизиране” и демократичните реалности – 3

В третата статия във в. „Култура”, озаглавена „Безпрецедентни колизии за книгите” – http://www.kultura.bg/bg/article/view/17405

и предоставена на вниманието ни около два месеца по-късно, читателят очаква по-изяснени и по-категорични позиции, но отново се сблъсква с хвърлени напосоки откъслечни мисли, които не водят до никъде. Ясно е само едно – че авторката продължава да защитава нарушаването на закона от страна на сайта chitanka.info. (Интересно защо и тук за сетен път от вниманието й убягва безпроблемното съществуване на другите подобни сайтове. Всъщност, ние знаем защо – те спазват закона.)

Ще коментирам само някои избрани моменти от статията.

1. Още в началото, когато споменава „проблеми в цялата система на книгата”, си задаваме въпроса какво е това „система на книгата”, но не сме удостоени с обяснение. Тъй като статията е все пак публицистична, се насочваме към научната студия „Тревожни разпади в системата на книгата” – http://liternet.bg/publish3/mtzvetkova/ trevozhni.htm,

където се наблюдават някакви опити за някаква систематизация. Явленията, които се изброяват там, не смятаме за „разпади”, още по-малко – за „тревожни”, но не това беше целта. И там не намираме дефиниция на „системата на книгата”. Срещаме израза „веригата книгопроизводител – книготърговец – купувач”. Интересно къде в тази верига са авторите и преводачите, заради които се вдигна целият този шум? Дали те имат нещо общо със „системата на книгата”, или като някакви си „производители” са приравнени на печатарите в процеса на книгопроизводството и затова никъде не се споменават?

2. „Частни предприемачи употребяват силите на реда в разправа с клиентите си” – нима chitanka.info е клиент? А издателствата и авторите са предприемачи? Очевидно на авторката не са известни нито дефиницията за „клиент”, нито за „предприемач”, а още по-малко – за „издателство”. Да потърси в интернет, ще научи.

3. По-нататък спазването на закона се нарича „възмездие”, което било „самоубийствен модел на бизнес поведение” – по-долу ще цитирам четирите модела на правилното (пак според нея) бизнес поведение.

4. Нечия представа за книгата била „цинична” и „само като „вещ” и „стока” – но не разбираме откъде има такива впечатления и за кого.

5. Изведнъж се оказва, че сме нямали дефиниция и закон за библиотеките. Имаме си, странно е библиотекар-библиограф и доцент по книгоиздаване да не го знае.

6. „Безплатно за всички (Free for All) е надписът над вратата на Бостънската публична библиотека.”

Тази информация е неточна и подвеждаща. Бостънската публична библиотека представлява верига от множество различни библиотеки и съответно – сгради. Някъде може и да го има този надпис, но тълкуванието му е изключително некоректно. Библиотеката е струвала доста скъпо на многобройните си дарители – от средата на 19 век, та до днес. Или тях ги изключваме от „всички”? „Всички” са тези, които са прегърнали „културата” да получават безплатно, а онези, които са платили заради другите, си нямат никаква култура...

7. „Безплатно за хората (Free to the People) е надписът над входа и на библиотеката Carnegy в Питсбърг. А Карнеги беше най-големият капиталист за времето си.”

Пак грешка, надписът е „Free to the public”, има малка разлика. И пак некоректно тълкуване. Богатите филантропи (както е останал Карнеги в паметта на хората, а не с това, че бил капиталист) могат при добро желание да плащат за нещо и да го предоставят безплатно за обществено ползване. Но това съвсем не означава, че нещото е безплатно априори, както се опитват да ни внушат. Само за периода от 1899 до 1923 година Карнеги е подпомогнал с близо 46 милиона долара множество библиотеки в САЩ, с негови средства са строени или поддържани 126 библиотеки в Канада, 14 – в Африка, 6 – на Карибските острови, 4 – в Австралия, 18 – в Нова Зеландия. Библиотеки, носещи името му или споменаващи го като един от големите дарители има и в Европа – в Белгия, Франция, Ирландия, Сърбия и Великобритания.

Та кое е безплатно и за кого?

8. По-нататък изведнъж се казва: „разумът не би допуснал „интелектуалните пирати” да се приравнят с крадци.”

Колективният разум на Европейския съюз го допуска, представете си. Доказателството е отпреди няколко дни:

http://technews.bg/article-18906.html :

„Европейският парламент прие изключително важен доклад за нуждата от координирани правила и действия за опазване на интелектуалната собственост в рамките на ЕС.”

Оригиналното съобщение (на английски език) на пресслужбата на ЕС е тук: http://www.europarl.europa.eu/en/pressroom/ content/20100920IPR82936/

Но каква ли е голямата разлика между „пират” и „крадец” за доц. Цветкова? Моят разум недоумява.

9. Изключително силно ме впечатли доцентската класификация на новите, изключително атрактивни модели на „книготърговия”. Ето какво било правилното бизнес поведение! Цитирам:

„1. Разсрочено и отсрочено плащане – с възможност за частично възстановяване на парите на добросъвестни читатели за некачествен продукт.

2. Доброволно или отблагодарително заплащане – цената за сваляне от сайта се определя от купувача. Ако той реши да купи книгата и даде за това повече от 0,00 лв., ще трябва да използва кредитната си карта и да осъществи свалянето на файла. Предлагането на книги за даунлоуд от типа „pay what you will” (плати колкото и ако искаш) имитира модела на уличните музиканти. Подобна норма се формира стихийно, но пък лесно се свиква с нея.

3. Комплиментна система – цифрова версия на печатната или мултимедийни приложения към е-книгата се подаряват лично от автора като „complimentary copy” (гратисен екземпляр).

4. Безплатна покупка (купуваш за 0,00 лв.)”

Безапелационно, без да се допитвам до никого, без да събирам подписи с петиции и без да правя маркетингови проучвания, обявявам т.н. „модел за книготърговия” номер 4 за фаворит на публиката и го препоръчвам на всички издателства и книготърговци!

А като си припомня и съвсем сериозното изявление на доц. Цветкова в едно интервю, че „четенето, също като секса, е самотен акт”, започвам да се питам дали госпожата обучава студентите си, или ги забавлява? Започвам и да се страхувам, че сме свидетели на „тревожни разпади” в публичното говорене...

Не виждам смисъл да продължа да опонирам на безбройните неточности, пропуски, недомислия и липса на елементарна логика и в този текст на доц. Цветкова, но няма как да подмина този абзац:

„Един дебат за изключенията от авторскоправните ограничения в полза на физическите и електронните библиотеки не би пострадал и от намесата на духовно лице. Самият Папа Бенедикт XVI преди една година осъди войните за авторски права и неистовия стремеж всеки и всичко да се кичи със значка „copyright”. В своята трета енциклика Caritas in veritate (Милосърдие в истината), публикувана през юли 2009 г. и наречена антикризисна, Папата нарече борбата за авторски права в сферата на знанието явление, противоречащо на понятията взаимопомощ и християнска любов към ближния и инструмент за блокиране на растежа на слабите икономики.”

Прочетете папската енциклика.

Няма да се заяждам с поредната неточност – не е публикувана през юли, а през юни 2009 г., но:

– Никъде в нея не се споменава за съществуване на „неистов стремеж всеки и всичко да се кичи със значка „copyright”.

– Нито някъде се говори за „борба за авторски права”.

– Нещо повече – подобна тема изобщо не се третира в енцикликата, а думите „автор” и „copyright” не присъстват никъде.

Такива войни или борби и ние не знаем да има – освен може би във въображението на доц. Цветкова.

Този факт не е безобиден – публично да припишеш свои думи и мисли на Негово Светейшество Папа Бенедикт ХVI – главата на римокатолическата църква!!! Дали изобщо госпожа доцентката съзнава какво си е позволила? Вече започвам да се съмнявам.

Това не е неточност или небрежност, лекомислие или безотговорност, не е и просто лъжа – това е фалшификация и злоупотреба със световен авторитет – скандал, извинението за който може да бъде прието само ако е от медицинско естество, извинете ме.

Оттук нататък всяко твърдение на доц. д-р Милена Цветкова, всеки цитат или позоваване на източник трябва да бъде гледан с огромна доза съмнение и съответно – проверяван.

Дали не се срещаме с безотговорността като философия... или може би някой ще я нарече пламенно „новата философия на 21 век”?

В три статии на доцент в СУ, преподавател по световно книгоиздаване, предизвикани от един и същи повод и посветени на една и съща тема, не срещнахме логично и смислено изложение на „системата” („веригата” или „цикъла”) на „книгата”, на отделните елементи, на връзките между тях, нито трезв анализ на конкретния проблем и някаква посока за решаването му. Затова пък се озадачихме от множество непредизвикани разсъждения, неточни и неверни позовавания, несвързани и често противоречащи си твърдения (тук „озадачихме” е евфемизъм, разбира се). А накрая установихме и фалшификация.

Емоционалните визии за бъдещето на книгата (и най-вече ползването й) може и да са в правилна посока – това ще покаже времето, но докато реалността не ги приеме и не започне постепенно да ги осъществява, са неприложими.

Пренебрегването на реалностите и призивите за нарушаване на основни човешки права, каквото е правото на собственост, напомнят много за неосъществимия комунистически идеал – когато преди десетилетия в името на светло и безпроблемно за всички бъдеще едрата частна собственост е била иззета насилствено за „благото на народа”, а образованите и кадърните – накарани да работят почти безплатно за останалите, та по този начин да се изравнят. Знаем докъде води това. И тогава едни много вярващи в „светлото бъдеще” са тероризирали обществото със своите представи за свобода и равенство и са убивали дори невинни хора, а после са се издигнали един друг в ранг на герои и мъченици – в каквито сега някои продължават да се опитват да превърнат собствениците на chitanka.info.

Нищо „безпрецедентно” не може да има в това – при нарушение на закон съответните държавни органи да вземат мерки. Безпрецедентна е фалшификацията в тази статия по отношение на папската енциклика.

***

Обществени дебати във всяка демократична държава, каквато е България, има и ще има винаги. Защото винаги законите следват живота, а не обратното. Колкото и да се стараят законотворците, развитието на технологиите – какъвто е поводът за този обществен дебат (а не война!) – не може да бъде предвидено. България е демократична страна именно защото съществува демократичен законов път за промяна на остарелите закони и е неуместно да се говори за революции, нито да се правят опити да се използва техническият прогрес за оневиняване на противозаконни действия.

Общественият ред, определян и охраняван със закони, се гради на разума, а не на чувствата. Обществените пространства не трябва да служат за необуздано и неконтролирано изливане на чувства, а за излагане на предварително обмислени и обосновани позиции – а когато авторът се подписва с научните си титли и звания, това е задължително.

Не мога да пропусна и следното „гениално” твърдение, с което завършва статията „Кой намрази Робин Худ”, и на чиято категоричност биха завидели поколения философи:

„Но хаоса винаги сам се организира в ред.” (правописът е на доц. Цветкова).

Това е твърдение на човек, който с тези си статии засега може да създаде и подкрепи единствено хаос. Да се надяваме на бъдещи развития.

- 04-10-2010|Златко

Здравейте, Виктория,

вие звучите като информиран човек, а това ме кара да мисля, че със сигурност сте запозната със споровете около въпроса за съществуващото авторско право и все по-ясната невъзможност да се контролират чрез него отношенията на собственост в Интернет-пространството (пък и не само в него). Ето тук например има една доста обширна статия, в която се подлага на съмнение не само приложимостта на авторското право, но и самата му основа, като израз на някакви отношения на собственост.

„Copyleft and the theory of property“

http://www.eurozine.com/articles/2010-09-16- xifaras-en.html.

Бихте ли казали нещо и в тази връзка, извън, да речем, чисто българските реалности, които очевидно познавате далеч по-добре от мен? Ще ви бъда благодарен, във всеки случай.

- 04-10-2010|victoria

Г-н Енев,

Не се произнасям по всякакви въпроси. Не съм на 20 години и по тази причина не разбирам от всичко. :)

Обсъждането на теоретичните основи на интелектуалната собственост оставям на специалистите-юристи, какъвто не съм. Ако те стигнат до консенсус да променят досегашните си схващания (които аз разбирам и приемам), вярвам, че ще бъдат така добри да го сведат до знанието ни. Но не забелязвам такава тенденция.

Не само отношенията на собственост, но и много други отношения все още не подлежат на контрол в Интернет-пространството. Което не означава, че трябва да ги приемем – напомням за порното с деца, например.

Предпочитам да ми кажете има ли нещо в коментарите ми към статията на г-жа Цветкова, с което не сте съгласен.

- 04-10-2010|Златко

Това, с което не съм съгласен, е че свеждате дискусията до защитата на една сравнително проста теза (интелектуалният труд, както и всеки друг, не може да бъде извършван напълно безвъзмездно). Самият аз съм съгласен с това – също както съм съгласен и с това, че земята е кръгла. Добре, но накъде оттук нататък? Повече от очевидно е, че настояванията и на автори, и на издатели за непромяна на статуквото се посрещат със свиване на рамене – и пълно незачитане – от страна на потребителите. В края на краищата излиза така, че вие не само не можете да победите, но дори и не се опитвате да убедите (имам пред вид вас и представителите на гилдията, чието мнение представяте, доколкото мога да разбера). А междувременно технологиите изтеглят изпод краката ви каквото и да било основание за някаква подобна самоувереност. Не е ли очевидно, че трябва да се търсят нови решения, нови идеи, нови подходи? „Това тук си е мое, плащай!“ ще върви само докато книгите си остават нещо материално (тоест, още десетина години, дори и в България). Оттам насетне всякакви подобни претенции ще бъдат отнесени от реката, която в момента влачи музикалната и донякъде – киноиндустрията. Единственият реален път е този на промяната – както в чисто технически план (моля да извините суетата ми, но може би ще се учудите, ако узнаете, че тук не говоря от позицията на лаик – за по-конкретна представа относно това как може да изглежда една електронно обогатена книга, моля посетете сайта на моите детски книги, който можете да откриете на адресwww.ghostforest.com) – така и от гледна точка на умонагласата, включително и що се отнася до легалната основа на бизнеса. Никой няма да бъде впечатлен от заплахи и полицията е напълно безсилна пред дигиталната река. Нима има нужда да се изговаря на глас нещо толкова очевидно?

- 04-10-2010|Златко

А идеи вече има, и то не съвсем безинтересни. Вижте например „либроида“ на немския журналист, есеист и дигитален новатор Юрген Нефе.

Ето тук може да се види един кратък видеоклип, който представя програмата (засега само за iPad, но по принцип приложима към всеки дигитален четец на книги).

http://www.spiegel.de/netzwelt/web/ 0,1518,720652,00.html

(В началото върви 30 секунди рекламен клип, така че не се учудвайте, ако видите Санчо Финци вместо Юрген Нефе).

- 05-10-2010|victoria

Г-н Енев,

Нека не изместваме проблема.

Аз говоря за нарушаване на права, произтичащи от собствеността. Вие ми казвате, че нарушението се извършва с помощта на високотехнологичното средство Интернет – и според Вас това е оправдание.

Авторите и издателствата настояват единствено на законното си право сами да разполагат с резултатите от труда си. В какъв вид ще предоставят на пазара интелектуалните си продукти– хартиен или дигитален, е тяхно решение – продуктите са техни. Те ще си носят и последствията, ако са сгрешили. Но никой няма право да копира чужд интелектуален продукт, да промени носителя му и да го разпространява неограничено – какъвто е случаят.

Навлизайки в цивилния живот, новите технологии винаги се вземат на въоръжение най-напред от представителите на незаконните дейности – това е известно.

Както се видя, полицията не е безсилна пред беззаконията и се надявам никога да не е. Хората от chitanka.info имат много благородни намерения, но са колкото мили, толкова и невежи. А са много мили. Както сами са показали в сайта си, първите писма, които са получили по темата, датират отпреди 5 (пет!) години. Доста време им е дадено да разберат за какво става дума, преди да се наложи да се употреби полицията.

Мантрата Интернет не е основание да се погазват основни човешки права!

Нито ще се узакони детското порно – или смятате, че реката Интернет пак няма да се впечатли от заплахи и ще отнесе и тези претенции?

- 05-10-2010|Златко

Един „закон“, който не струва хартията, на която е написан, е плашило за свраки, Виктория, извинете малко образния ми език. Щом за вас е достатъчно да се чувствате морално и законно права, за мен няма проблем. Аз обаче съм практично момче и се интересувам от неща, които имат шанс да функционират, а не от сравнително празни спорове, включително и в собственото ми издание. Един от най-упорито поддържаните закони в света – онзи за сухия режим в Америка – днес изглежда на всички ни като отживелица, чието единствено достойнство изглежда е, че е допринесъл неимоверно за развитието на криминалните жанрове във всички изкуства.

А що се отнася до детското порно – да, аз действително смятам, че няма как то да се възпре. Там, където има търсене, винаги ще има предлагане – и всички хора, които размахват лозунги, вместо да мислят за бъдещето, рано или късно биват пометени от него. Друг е въпросът, че непрекъснатото сравняване на нарушенията на съществуващото авторско право и разпространяването на детска порнография ми звучи силно манипулативно.

Между другото, аз поддържам участието си единствено в спорове, в които виждам поне някаква допирна точка между противоположните тези, което май не е случаят при нас двамата. Ако смятате, че вече сме си казали всичко, лек ви ден. (Разбира се, нямам нищо против вие да имате последната дума, не държа на подобни неща).

- 05-10-2010|Златко

Извинете, хрумна ми още нещо след като натиснах бутона за изпращане.

След като ми казвате, че не сте на 20 години (най-сетне да открия нещо общо между двама ни), то позволете да ви задам следния въпрос: толкова ли не сте научили нищо от онова безславно отминало време, та сега отново се опитвате да заемете пословичната позиция на партийния секретар, който седи на моста и се опитва да командва реката?

(А между другото, интелектуалните продукти от вида, който всеки може да си достави безплатно чрез Интернет, ми се струват също толкова „нечии“, колкото е „нейна“ и честта на Моника Леуински, ако ми простите това малко драстично сравнение, Виктория)

- 05-10-2010|victoria

Цивилизацията, на която принадлежим, не приема за нормални явления нито посегателствата над чуждата собственост, нито секса с деца. Дали в реалността или в Интернет – няма значение.

Много ми младеете. :)

- 05-10-2010|Златко

Става ми интересно, пък и изкушението да се пусне поредното острословие винаги е тук. Уф, характер.

Та така: струва ми се очевидно, че ние с вас или живеем в различни цивилизации, или просто си купуваме очилата при различни оптици. Във всеки случай цивилизацията, която познавам аз, приема всичко, с което не може или няма смисъл да се бори. Достатъчно е да сведе проявите му до един цивилизационно-приемлив минимум. Останалото е ненужно пилеене на енергия. Не че необходимостта от гъвкавост и способност за правене на разлика между твърдоглавието и принципността ни остава спестена някъде по пътя. Впрочем, вероятно не е случайно и това, че различните цивилизации се намират на различни места по този път. Ето например, в Германия току-що се появи първото мащабно историческо изследване, в което се изтъква тезата, че причината за бурния икономически възход на страната през 19 век, се дължи на ... късното въвеждане на авторското право. Пусти нецивилизовани немци!

Чете ли ви се още, Виктория?

(„Индустриалният възход на Германия и авторското право“)

http://www.librev.com/index.php/component/content/ article/30-discussion-culture/1010-2010-09-09-21- 45-27

- 05-10-2010|victoria

Ако наричате една журналистическа статия „мащабно изследване“, наистина нямаме общ език. Предишното докладче от конференция, което ми препоръчахте, макар и на най-ниско ниво в йерархията на научните публикации, звучеше по-сериозно. Пазарът на научна литература е друга бира – може да има отношение към икономическия растеж в периоди на бурно научно развитие, но няма отношение към случая 'читанка', който е повод за вълненията ни и към който бих желала да се придържаме. :)

- 05-10-2010|Златко

Милата! Започвате малко да ме разочаровате, Виктория. Защо не опитате да попрочетете нещо, преди да коментирате? „Журналистическата статийка“ представя двутомно изследване под заглавие „Geschichte und Wesen des Urheberrechts“ („История и същност на авторското право“), всеки от томовете по 434 с. (http://www.amazon.de/B%C3%BCcher/s?ie=UTF8&rh=n% 3A186606%2Cp_27%3AEckhard%20H%C3%B6ffner&field- author=Eckhard%20H%C3%B6ffner&page=1), а „докладчето“ е писано от специалист по право, чиято титла гласи: „Professor of Public Law at Sciences Po and junior member of the Institut Universitaire de France“. Не че държа чак толкова на формалностите, но като става дума за научна и публична достоверност ...

Между другото, от това, че ни е дадена способността да плюем и нагоре, не следва непременно, че онова, което ни ръси оттам, е дъждец, уважаема.

(Дано да се удържа при следващия постинг. Става вече досадно.)

- 05-10-2010|victoria

Много бързо се изнервяте. Опитайте да се удържате в рамките на добрия тон, иначе точно Вие заприличвате на партиен секретар, който не търпи различни мнения.

В линка, който ми дадохте, от нищо не става ясно, че журналист представя новоизлязла книга (отделен е въпросът дали трябва да вярвам на интерпретацията му):). Извинете, но в такива случаи винаги в началото се дава заглавието на книгата на оригиналния език, библиографско описание и превод на заглавието. Дори съм сигурна, че в оригинала го е имало, но при превода сте го пропуснал. :)

Но сте прав, че стана досадно. Приятен ден!

- 05-10-2010|victoria

Пропуснах, цитирам Ви:

„Франк Тадеуш е немски журналист и сътрудник на списание Der Spiegel.“

- 06-10-2010|Майя Маркова  – подкрепям Виктория

Подкрепям Виктория изцяло. Като читател и автор съм за защитата на авторското право. А като човек се съгласявам с Виктория, че безсилието на държавата да защити някакво човешко право тук и сега не е причина да се отказваме от това право.

Бих попитала също, ако авторите не бива да ритат срещу неразрешеното копиране и повторно публикуване на творбите им, разрешено ли им е все още да ритат, ако бъдат накърнени и други техни права? По-конкретно ако техни творби или части от тях бъдат публикувани повторно, но под чуждо име? На мен това ми се е случвало най-малко 3 пъти. В единия случай плагиаторът повтори почти дума по дума някои „доводи“ от предишната статия на доц. Цветкова. А именно че само Първият е истински автор, всички по-късни автори само копират и затова не бива да роптаят, ако и те биват копирани.

Виктория, надявам се да не се оттегляш завинаги (сигурна съм, че Златко не иска това – просто стилът му е такъв).

- 06-10-2010|Златко

А кой тук твърди, че на авторите не трябва да се плаща? Ако има някой, то това не съм аз. Уважаеми дами, моля ви, преди да започнете да критикувате някаква позиция, опитайте се поне малко да я разберете.

Значи, онова, което твърдя аз, е следното:

1. Съществуващите форми на авторско право вече са до голяма степен (а при определени обстоятелства – и напълно) безсилни да защитят правата на авторите като създатели на, да речем, някакъв вид интелектуални блага. „Защитата“ на авторското право, която мога да различа в тази дискусия, не е нищо друго освен защита на едно статукво, едно (според мен – доста сляпо) противопоставяне срещу така или иначе неизбежни промени. За „авторското право“ се говори като за някаква свещена крава, без да се разбира нито смисъла му, нито пък да се познава историята му. Ignorantia non est argumentum, уважаеми!

2. Вместо да се опитваме да преобръщаме течението на една река, която така или иначе е неудържима, ние просто трябва да потърсим начини да се приспособим към новото състояние на нещата. Очевидно е, че новото, както винаги, носи със себе си не само разрушения, но и множество шансове, които – защо ли? – изглежда са напълно непознати на участниците в дискусията. Дигиталните книги ще бъдат нещо, което до момента не ни е съвсем познато и с което – щем или не щем – ще ни се наложи да се запознаем и да свикваме в най-скоро време. Вместо да се държим отчаяно за някакви готови фрази и лозунги, ние трябва да мислим как да направим така, че новата форма на книгата да осигури приходите, които ще изчезнат, след като цената на материалния продукт бъде заличена от дигитализирането, тоест обез-материализирането, му. Софтуерната индустрия живее с тоя проблем още от самото си появяване – и, както всички виждаме, тя не само не изчезва, а дори процъфтява. Ето защо, вместо да се дърлим за неща, които нямат бъдеще, трябва да отворим очите си за идещото, за новото.

Идеи:

1. Номиналната цена на дигиталната книга трябва да падне достатъчно ниско, за да стане по-малко изкушението тя да бъде открадната, вместо заплатена.

2. Книгата трябва да съдържа достатъчно много допълнителни, дигитални съдържания, които да са достъпни след „отключване“ или поне след някакъв вид ауторизиране, което да изисква доказателство за това, че продуктът не е откраднат – например игри, анимации, допълнителни материали за съдържанието или авторите, (свободен!) достъп до дискусионни и фен-клубове и т. н..

3. Реклама: да, книгата трябва да съдържа реклама. Това е дигитален продукт като всеки друг и рекламата – по възможност не натрапчива – трябва да се превърне в част от финансирането му.

4. Премахване на издателския монопол (именно това се опитва да подскаже като идея дебелото историческо изследване, за което става дума по-горе тук). Когато не само един, а всички издатели – или поне онези, които са съгласни да участват в някаква форма на търг например – имат право да публикуват един продукт, обществото може и да спечели, поради по-голямото предлагане на пазара и по-конкурентните цени. Отчасти абсурдно високите цени на книгите трябва да започнат да отговарят повече на изискванията на пазара.

5. Заедно с това да се поставят и някакъв вид законови ограничения против спекулацията с правата и против неизбежния монопол на големите фирми, който винаги следва от неограниченото отваряне на пазара. Да се постави например минимална цена на книжното тяло. Примерът на САЩ, където свободният пазар води до повече или по-малко изчезване на интереса към неизвестни или чужди автори, трябва да се има пред вид. Книгите на са стока като всяка друга! Те са специално благо, от решаващо значение за обществото и не могат да бъдат изоставени напълно на произвола на пазара, защото това води до неизбежно духовно обедняване.

6. Повече участие на потребителите – под форма на клубове или някакви други форми на активност – при финансирането на книгите. Да, и благотворителност. В бедните общества това може и да звучи като утопия, но в момента, в който едно общество забогатее, хората действително стават склонни да даряват другите за усилията им, ако бъдат помолени достатъчно учтиво и настойчиво – и ако тази им дейност бива възнаграждавана чрез някакъв вид обществено признание.

7. Дигитални библиотеки – Да, именно! – които да се конкурират с нелегалните сайтове, предлагайки опростени (без допълнителни съдържания) варианти на книгите срещу символично заплащане (стотинки). При достатъчно широко участие на хората приходите могат да се окажат не съвсем символични.

Така. Надявам се да не говоря на глухи. Вместо да се биете с измислени от самите вас противници, по-добре се огледайте, та да не ви отнесе водата. Животът не чака никого!

- 06-10-2010|victoria

Г-н Енев!

Бих искала да Ви спра да разпространявате неверни твърдения.

В този линк http://www.heise.de/tp/r4/artikel/33/33092/1.html

ще прочетете интервю с Eckhard Höffner, от което ще разберете доста повече за труда му, отколкото от журналиста Тадеуш Франк. (обърнете внимание, на 2 страници е!)

Човекът е тръгнал от интереса си към историята на патентното право и е стигнал до авторското право върху научната литература. Изводите за благотворното влияние от липсата на закон за авторско право върху икономическия живот се отнасят само за периода 18-19 век и само за авторското право върху научната литература. Което е логично, защото това е епоха на бурни научно-технически открития.

Никъде в този труд авторът не коментира настоящите европейски закони за авторско право, още по-малко във връзка с Интернет. А да ползваме изводи за определен вид литература отпреди 2 века при различно икономическо положение, различно състояние на пазара и съвсем различна публика – и да искаме да ги прилагаме в днешната действителност за всички видове авторско право – това ще е истинската ignorantia. Самият Höffner не смее да направи изводите, които правите Вие.

Ако каквото и да е положение в законодателството във връзка с художествената литература (за която говорим) упражни влияние върху икономическото ни положение, ще трябва да погледнем дали не са ни цъфнали налъмите.

P.S. За какъв „издателски монопол“ говорите, та в България към момента има над 400 издателства!

- 06-10-2010|Гост  – re:

victoria писа:

P.S. За какъв „издателски монопол“ говорите, та в България към момента има над 400 издателства!

Да, но онези, които „държат правата“ имат монопол над нещата, които издават (между другото, именно за това става дума и в изследването на Хьофнер – в Германия от началото на 19 в. всеки е имал право да издава заглавия, издавани и от други, в резултат на което цените на книгите са били в ПЪТИ по-ниски от тези в Англия). Мислите ли, че „Хари Потър“ щеше да струва по 40 лева (доколкото си спомням), ако издателят му нямаше монопол върху него?

- 06-10-2010|Златко

А между другото линкът, който давате, не води доникъде. Бихте ли уточнили, моля.

- 06-10-2010|victoria

Да пробваме така: http://www.heise.de/tp/r4/artikel/33/33092/1.html

- 06-10-2010|Златко

Между другото, как точно се определят цените на книгите в България? И в какво точно се състоят разходите на издателите? Досега съм работил с четири различни български издателства, като в три от случаите нямаше абсолютно никаква друга работа от страна на издателя, освен да изпрати файловете, които бях оформил сам, до печатницата – а след това да държи книгите на склад. Значи, какво НЯМА в България:

1. Няма редактори. Ръкописите по правило не се четат и не се редактират от никого. Може и да има изключения, но аз не съм чувал за такива. Всичките ми познати, които издават, споделят същия опит като моя.

2. Няма маркетинг. Единственото, което издателите правят, е да се борят за различно малки отстъпки от номиналната цена при различните книгопродавци. Това е българският маркетинг.

3. В моите случаи нямаше и разходи за печат, тъй като – с изключение на последната ми книга – аз си плащах всичко сам. Общо взето, издателите изглежда живеят с усещането, че щом си български автор, те ти правят голяма услуга, издавайки книгите ти (между другото, и трите ми детски книги все пак продадоха напълно първото си издание и в момента се намират във второ; никога в живота си няма да забравя обаче как първият ми издател отказа издаването на третата книга, защото не се продавала достатъчно бързо).

4. Няма абсолютно никаква обратна връзка, авторът е парий, или в най-добрия случай – просител пред вратата. На българските автори в България се гледа като на баласт, пари се печелят от чужди автори, преди всичко от учебници, точка. Понякога наистина не мога да се освободя от усещането, че всеки презира всекиго, всеки има нужда да вижда в себе си нещо повече от другия (в случая – автора). Има и изключения, разбира се (аз все пак поддържам МНОГО добри отношения с двамата си настоящи издатели), но това най-вероятно се държи на факта, че не им вися на вратовете и по принцип не очаквам нищо друго от тях, освен да разпространяват книгите, no questions asked.

Не ми се искаше да изказвам всички тия неща, тъй като те не са особено лицеприятни, но, срещайки се с толкова много хладна арогантност, просто не мога повече да мълча. Вярно казват немците, че заслепението идело преди падението.

- 06-10-2010|victoria  – re: re:

Гост писа:

Да, но онези, които „държат правата“ имат монопол над нещата, които издават (между другото, именно за това става дума и в изследването на Хьофнер – в Германия от началото на 19 в. всеки е имал право да издава заглавия, издавани и от други, в резултат на което цените на книгите са били в ПЪТИ по-ниски от тези в Англия). Мислите ли, че „Хари Потър“ щеше да струва по 40 лева (доколкото си спомням), ако издателят му нямаше монопол върху него?

Ха-ха, абе хора, краденото винаги може да се продаде евтино. Циганите за колко продават откраднатите проводници, да не би на себестойността им?

И – имате ли представа как се прави книга? За да издаде една преводна книга, издателството плаща:

1. на редактор, който следи световното книгоиздаване и избира качествени книги за превод

2. на автора за авторско право

3. на преводач

4. на езиков редактор

5. на стилов редактор

6. на коректор

Всички тези плащания крадецът на книгата си ги спестява, той харчи само за печат (ако издава на хартия, а ако сканира и качва в интернет му е напълно безплатно).

- 06-10-2010|Златко  – re: re: re:

Като се изключи плащането на автора, което няма как да се избегне, защото е от чужбина (българските автори по правило не получават НИЩО предварително), останалите пера от тази сметка ми звучат просто недостоверно.

1. Както е известно на всички, повечето преводачи в България работят за стотинки.

2. Езиков редактор, стилов редактор, коректор? (Без коментар.)

Дали не си мислите, че говорите на човек, който не познава бизнеса, Виктория?

- 06-10-2010|Серкан

„никога в живота си няма да забравя обаче как първият ми издател отказа издаването на третата книга, защото не се продавала достатъчно бързо“

Златко, тази нараненост ми прилича на една друга, която наскоро се усети наблизо и ти я определи като жлъч. Прошката е основна част, както в мирогледа на религиозните хора, така и в този на тези, които наричаме „добри“.

Добри хора – тези, които се придържат на страната на доброто.

„Няма абсолютно никаква обратна връзка, авторът е парий, или в най-добрия случай – просител пред вратата. На българските автори в България се гледа като на баласт“

А тук, ако заместиш „автор“ с „коментатор“ също напомня странно на нещо, което май важи за все още недовършената реформация в новия вид медийна комуникация – през интернет.

Иначе ти благодаря за двата коментара, с идеите и със споделянето за БГ издателския ти опит. Идеите, както знам, че знаеш по-добре от мен, ама не ти е удобно да говориш сам по тези теми, са префектно приложими за разширение на гореспоменатата реформация.

Сайтовете, които искат да има поне малко алъш вериш, не само сеирджии, също трябва да направят всички възможни реформи, които са по силите им, дойдат им наум ИЛИ ПЪК някой съмишленик им предложи. :) Приключвайки искам да наблегна на три неща – хладнокръвност; винаги уважение към коментариста, каквото и да струва това, дори и нови методи за обратна връзка :); обективност – нека да се казва истината, каквото и да ни струва – дори тогава, когато обстоятелства като „не знаеш КАКВИ хора четат този сайт“ или „тези дето ми плащат утре ще ми спрат кранчето“ са могъщи. Лъжата или прикритата истина дългосрочно винаги води само и единствено до заложена в самото начало загуба.

- 06-10-2010|victoria

Г-н Енев!

Ако смятате под този текст на Милена Цветкова да не кажете нищо конкретно по него и по казуса chitanka.info, а да гледаме реклами на Вашите изключителни книги, да обсъждаме Вашите лични проблеми с издателите, да пускате ефектни според Вас лафчета и да демонстрирате прогностичните си способности – още преди да стигнем до ланшния сняг, аз се оттеглям.

Но чета – и когато срещна манипулация като тази с труда на Höffner – ще се обаждам.

- 07-10-2010|Златко  – re:

victoria писа:

Г-н Енев!

Но чета – и когато срещна манипулация като тази с труда на Höffner – ще се обаждам.

Вие разбирате ли изобщо немски език, Виктория? Ето само един цитат от текста, който сама посочихте:

Цитат:

Höffners steile These: Nur dank fehlenden Urheberrechts und eines blühenden Verlagswesens – nicht zuletzt für technisch-wissenschaftliche Fachliteratur – konnte sich das Agrarland Deutschland, das an der Schwelle zum 18. Jahrhundert noch mit einem Fuß im Mittelalter stand, zur führenden Industrie- und Wissenschaftsnation entwickeln.

Превод: Директната теза на Хьофнер: само благодарение na липсващото авторско право и процъфтяващото издателско дело – не на последно място в научно-техническата литература – аграрната страна Германия, която на границата на 18. век се е намирала с един крак в средновековието – е могла да се развие като водеща индустриална и научна нация.

Тук май вече си идва на мястото простичката българска дума безочие.

- 07-10-2010|victoria  – re:

Не четете внимателно, г-н Енев! И преди го забелязах. Защо пропускате този текст в по-ранния ми постинг:

victoria ...Изводите за благотворното влияние от липсата на закон за авторско право върху икономическия живот се отнасят

само за периода 18-19 век и само за авторското право върху научната литература.

Което е логично, защото това е епоха на бурни научно-технически открития.

Никъде в този труд авторът не коментира настоящите европейски закони за авторско право, още по-малко във връзка с Интернет. А да ползваме изводи за определен вид литература отпреди 2 века при различно икономическо положение, различно състояние на пазара и съвсем различна публика – и да искаме да ги прилагаме в днешната действителност за всички видове авторско право – това ще е истинската ignorantia. Самият Höffner не смее да направи изводите, които правите Вие.

Интересно, защо ми се струва, че Ви се иска само Вие да знаете немски? И разчитате на това, че читателите Ви не знаят езика и се осланят само на Вашите интерпретации? Много читатели – много езици, а понякога и един може да знае повече, отколкото очаквате. :) Впрочем, почтено е да давате линк към оригинала, от който сте превеждали. Защото си нямате редактор.:))))))

Сега аз ще Ви цитирам това от интервюто на Хьофнер:

„Ich behaupte nicht, dass ökonomische Mechanismen wie allgemeingültige Naturgesetze wirken.” (Не твърдя, че икономическите механизми действат като общовалидни природни закони.)

А накрая той набляга пак на вида литература, г-н Енев:

„Dies war die Zeit, in der wissenschaftliche Autoren die höchsten Honorare erzielt haben, die nach meiner Untersuchung je gezahlt wurden. Aber jeder Autor muss sich darüber im Klaren sein: Wenn es keine Nachfrage nach dem Werk gibt, kann man die nicht aus dem Boden stampfen.” (В границите на моето изследване по онова време авторите на научна литература са получавали най-високите хонорари, които са плащани някога. Но всеки автор трябва да е наясно: ако няма търсене на труда му, то не може да бъде изсмукано от пръстите.)

Ще пропусна поредната Ви грубост – за мен тя е проявление на слабостта Ви в спора ни.

- 07-10-2010|Златко

Бихте ли посочили мястото, от което може да се направи заключението, което правите вие – че Хьофнер смята резултатите от анализа си за неприложими към съвременността? Това би било аргумент. А инак, това че икономическите механизми не работят като общовалидни природни закони... М-да. Земята е кръгла.

А що се отнася до грубостта – тя, струва ми се, е просто измерение на мащабите на онова, с което се намирам в допир от време на време (може и да греша, разбира се – в края на краищата не ви познавам извън това, което ми представяте в този спор, и към което не виждам начин да изпитвам уважение, сори). Много би ми се искало да можех да се отнасям почтително към бабичката, която прибавила снопчето дърва към кладата на Ян Хус, но не мога. И не мога не защото ми липсва доброто желание да го направя...

- 07-10-2010|victoria

По-скоро Вие ми посочете мястото, където той казва, че резултатите от един исторически анализ на реалности отпреди 2 века са приложими към съвременността.

Ако разсъждаваме като вас, трябва да караме само на исторически анализи и да не изследваме съвремието си. :) Което означава да сложим кръст на всякакви социологически, маркетингови, епидемиологически и прочие проучвания – nihil novi sub sole и давай през просото. Да, ама не.

Ще се възползвам от изключителната ерудираност, която показвате, и ще Ви помоля да ме подсетите коя Академия на науките се беше саморазпуснала, защото нямало вече какво да се работи в науката – всичко вече било открито?

Да не сте от нейните членове? :))

- 07-10-2010|Златко

Това пък как да го разбирам сега? „В наше село историята виси по тоалетните?“, така ли? Разбирам да се обиждате на мен, ами сега на кого да се обиждате, на себе си ли? То вярно човек като се чувства анонимен каква ли не смелост му се появява, включително и да прави от себе си пълен клоун, но все пак има разлика в степените, до които всеки от нас е склонен да се самоунижава.

Прочее, това не е моя работа. Някой беше казал, че ония, които не познават историята, са осъдени да я повтарят. Единствено хубавото на тоя разговор е, че все пак хората, които четат тук, могат да си направят някакви изводи относно нивото на нашенските защитници на статуквото. Останалото – здраве.

- 07-10-2010|Златко

Ах, да – и понеже стана дума за това, че Хьофнер (според вас) е писал цялата тази дебела монография само за да упражни остротата на ума си, без да се вглежда в настоящето, то нека видим какво все пак казва той именно тук, в това интервю:

Цитат:

Ein bedeutender Unterschied zwischen Deutschland um 1800 und heute liegt in der Motivation der Autoren. In der von mir untersuchten Zeit war Deutschland überschwemmt mit geldsüchtigen Autoren, wie es Heinzmann 1795 ausdrückte. Die Autoren verfassten Bücher, weil sie dafür bezahlt wurden.

…

Im Nachdruckzeitalter konnten die Autoren in der Regel ein viel höheres Honorar durchsetzen als nach Einführung des Urheberrechts. Ein Beispiel: Der heute unbekannte Sigismund Hermbstädt erhielt für sein Buch „Grundsätze der Ledergerberei, oder Anleitung zur Kenntniß der Lohgerberei, der Corduan- u. Saffiangerberei, der Justengerberei, der Weiß- und Sämischgerberei und der Pergamentfabrikation“ von 1806 480 Taler, was in etwa dem dreifachen Jahreseinkommen eines Gesellen in Deutschland entsprach.

…

Und Hermbstädt erhielt das damals durchschnittliche Honorar!

Една значителна разлика между Германия от времето около 1800 и днес лежи в мотивацията на авторите. Във времето, което изследвам аз, Германия е наводнена от гладни за пари автори, както се изразява Хайцман в 1795. Авторите са пишели книги, защото за това им се е плащало.

…

Във времето на свободния печат (Nachdruckzeitalter) авторите по правило са получавали много по-висок хонорар, отколкото след въвеждането на авторското право. Един пример: Днес вече непознатият Зигизмунд Хермбщедт е получил за книгата си „Основи на обработването на кожи…“ от 1806, 480 талера, което отговаря приблизително на трикратната заплата на един чирак в Германия.

…

А Хермбщедт е получавал средния за онова време хонорар!

И още:

Цитат:

Ist das Urheberrecht nicht eher ein Verlegerrecht?

Не е ли авторското право всъщност издателско право?

И накрая:

Цитат:

Sie sind also gegen das Urheberrecht?

Eckhard Höffner: Nicht an sich, jedoch ist die aktuelle Gestaltung unzureichend und für den Großteil der Urheber genauso nachteilig wie für die Konsumenten.

(Значи вие сте против авторското право?

Не само по себе си, но сегашната му форма е неудовлетворителна както за по-голямата част от авторите, така и за консуматорите.

Нямало значение за настоящето, а?

- 07-10-2010|victoria

Не, няма значение за настоящето, г-н Енев.

Всеки от изводите, до които е стигнал Хьофнер, се отнася до:

1. научната литература

2. научната литература преди около 2 века – период на бурни научни открития

3. авторите на научна литература преди около 2 века – период на бурни научни открития

4. пазара на научна литература преди около 2 века – период на бурни научни...

5. потребителите на научна литература преди около 2 века – период на бурни...

6. издателите на научна литература преди около 2 века – период на...

и взаимозависимостите между тях и тогавашния закон за авторско право.

При това в различните европейски страни ситуацията е различна.

Ако един учен иска да направи принос в решаването на съвременните проблеми, ще изследва в 800 страници сегашното състояние на всички тези компоненти. И няма да забрави Интернет като съвременно средство за бурни кражби на интелектуална собственост – най-вече художествена литература, музика и филми.

Освен това разсеяността Ви и тук си каза думата – на въпроса дали е изобщо против авторското право, той отговаря съвсем еднозначно – не.

Съвсем друг е въпросът, че вече има нужда от осъвременяване на формулировките на закона. Но ако бяхте чел внимателно моя коментар към текста на Милена Цветкова, щяхте да се сблъскате с линка, от койте е видно, че в момента в Европейския парламент се работи точно по този въпрос – да се изготви единна рамка, по която всяка страна-членка да промени законодателството си във връзка с опазването на интелектуалната собственост, но не и отричането й – както се опитват да правят пропагандаторите на „културата на безплатността“.

И – спомняте ли си каква беше темата, която трябваше да дискутираме тук? Колко казахте по нея? :)))

Мноооого досадно стана, наистина.

Имайте предвид, че няма да се поддам на опитите Ви да превърнете разговора ни в женска свада.

Шанхай, главата на дракона

Автор: Аврам Агов

Река Янгдзъ завършва при Шанхай, вливайки се бавно в морето. От самолет водната маса изглежда като огромно жълто петно, оттук вероятно и името – Жълто море. Отвисоко, множеството индустриални сгради на Шанхай очертават контурите на огромна фабрика. Мегаполисът е главата на дракона, тялото на което е река Янгдзъ („дълга река“). Тя се извива във вътрешността на страната и образува демографски район с население от 400 милиона души, един знак за различните измерения на Китай.   Районът на делтата е свързан с 40% от националния продукт на страната…

Летището, метрото, атмосферата в Шанхай ми напомнят за Сеул. Нови отсечки на метрото, нови пътища, навсякъде строителство, лепкав въздух – това са само част от първите впечатления за Шанхай. Като добавим Експото, което се провежда тук до месец октомври, сравненията с Южна Корея са още по-пълни и символични. Когато за първи път посетих Корея преди 17 години, Теджон беше домакин на тогавашното Експо. Но веднага се забелязват и разликите. В Южна Корея през 90-те почти не можеше да се види кола с чужда марка (по онова време Корея беше един от най-затворените пазари, с което корейските фирми се опитваха да пробият на световния пазар). В Китай рядко се виждат китайски коли; повечето сигурно са произведени в Китай, но носят известни чужди марки. Въпреки продължителното тясно обвързване със Запада, по онова време Корея си оставаше сравнително затворена страна (например – чужденците почти винаги са правили впечатление на нещо много радко и почти изключително). В Китай чужденците не са „редки изкопаеми“, въпреки че Китай се отваря едва през 80-те години на миналото столетие. Това обаче е също голяма промяна за тукашните хора.

Сещам се за забавна и доста показателна случка от опита на известния американски специалист по Изтока Робърт Скалапино, който за първи път посещава Китай през 70-те години на миналия век покрай историческа визита на президента Никсън. В град в Манджурия, може би Харбин, Скалапино завързал разговор с местни хора. Той ги попитал „вие знаете ли от къде съм?“ на което те отговорили „да, от Албания“…   Щом е бял, значи е албанец (единствената страна с индо-европейски етнос, с която Китай поддържа по-тесни „братски“ отношения тогава, е Албания). Представете си какви промени са настъпили в Китай оттогава насам. Нещо подобно бяха американците и за южнокорейците: щом някой е бял, значи е американец. Разбира се и това вече не е така.   Но още през 90-те години в Китай е имало доста почуда от „чуждите“ елементи. Разказвали ли са ми как дори в градове като Пекин китайците са гледали на чужденците като атракция, сочейки ги и одумвайки зад гърба им „дългите носове“ като признак на странност, дори грозота. Сега западът служи за стандарт в много отношения и чужденците се приемат като съставна част от живота и бизнеса. Шанхай сигурно е облагодетелстван в това отношение от историята си на отворена врата към света.

Мегаполисът трудно би бил мерило за цял Китай, след като традиционно това е една от вратите на страната към света. Неговият разцвет започва като международен град през 19-ти век в резултат на един от договорите с Великобритания за отваряне на китайски пристанища за търговия (Договорът Нанкинг през 1842 в края на Първата опиумна война). Създава се международен град с изключителен статут – източник едновременно на унижение за китайците (корейският писател Юн Чи Хо пише в дневниците си, че при посещение на града през 90-те години на 19-ти век е видял надпис на парк гласящ „забранено за кучета и китайци“…) и на връзка със света и нови идеи. Съприкосновението и сблъсъкът с външния свят също се превръщат в един от двигателите във формирането на китайската нация и самосъзнание в края на 19-ти и началото на 20-век. Шанхай (буквално: „над морето“) възниква като селище между 5-ти и 7-ми век. През 11-век статутът на Шанхай се променя от село на „пазарен град“, а през 13-ти век става град. Градът придобива по-голямо значение по време на последната династия Цин която се превръща в един от най-важните пристанища на района на делтата на река Янгдзъ.

Друга разлика са сравнително по-спокойните улици в Шанхай в сравнение със Сеул, въпреки че първият е по-многолюден град. Интензивността на живота в Сеул те „лъхва“ много бързо по оживените улици. Разликата може да се обясни с по-голямата площ на Шанхай: община Шанхай наброява 23 милиона души на площ от 6,300 кв. км.; Сеул е към 12 милиона на десет пъти по-малка площ, 605 кв. км. Жените в Шанхай имат по-видимо присъствие в стопанския и социален живот; могат да се видят жени шофьори на автобуси, мениджъри като първия ми контакт в града Джиямей. В Корея изравняването на половете настъпва по-бавно и в сравнение с Китай тя си остава доста консервативна. Ако социализмът е имал някакъв траен ефект в социалната сфера на конфуцианско общество като китайското, то това вероятно е еманципация на жените. В Шанхай не се виждат църкви; Сеул е осеян с червени кръстове на църкви във всеки район.

Китайците правят впечатление на отзивчиви и отворени хора. Случва се например да помагат в метрото на неориентирани чуждени дори когато не са помолени за това (при смяна на влаковете в същата посока мъж и жена се редуваха да ми обясняват, че трябва да сляза). Джиямей (с предпочитано от нея английско име Кристал, позната на китайския ми съквартирант във Ванкувър) доста ми помогна да се установя в началото в Шанхай. Накратко, приликите с Корея, предварителните познания и сърдечното отношение направиха от първото ми съприкосновение с тази страна по-скоро продължение, отколкото ново начало – въпреки езиковата и културна бариера. Още от първия ден в университета Джяо Тонг служителите в администарцията проявиха гъвкавост и улесниха условията за регистрацията ми. Друг пример: влязох в кафе Старбакс да проверя електронната си поща – и там едно от момичетата „зад щанда“ ми предоставя личния си мобилен номер (такова е тукашното изискване, за да се ползва безжичен Интернет): просто така, като нещо най-естествено. Това са впечатления от първите 24 часа в Шанхай и те неизбежно ще се допълват и изменят с течение на времето, но това не ги прави по-малко реални. И като си спомня за достъпа до Интернет за 3 евро за 15 минути на летището в Амстердам (което иначе е подредено като аптека), сравнението откъм удобство за клиентите не е в полза на Европа. (За да бъда справедлив ще допълня, че холандците предвидливо са осигурили чакалня с удобни кресла за чакащите следващия самолет пътници.) На Шанхайското летище се предлага безплатна безжична връзка с Интернет. Личи си също, че летището вече е прекалено малко за града.

Материализмът и дребните сметки не са чужди на това място. Хазяинът ми бързо преизчислил наемът като разбрал, че съм чужденец – пък и поиска депозит за два месеца и предплата за един: за „по-сигурно“. Към основния наем добави още добавки за ток, вода и Интернет. Това не е необичайно за този род отношения, но дребният търговец може да се крие и зад един лекар, какъвто е моят домакин.

В общуването си китайците са непринудени и учтиви, но без много формалности. Здрависват се по европейски и не използват поклони. Когато поздравиш непознати, те почти винаги отвръщат на поздрава без учудена физиономия от типа „този пък какво иска?“

Какво е усещането от улицата? Царят едновременно ред и неразбория: чисто е, но като цяло правилата не се спазват; таксиметровите шофьори и мотопедистите едва ли ще ви отстъпят на пешеходна пътека при зелен сигнал. Но и пешеходците не си поплюват – пресичат където им свърне. Добива се усещането за подредена анархия. Скъпи коли се редуват с велосипеди и тарги със стока на дребни улични търговци; малки магазинчета са отворени до късно. Колоездачи и мотопедисти (включително „бойни“ лелки) си пробиват път сред автомобили и хора. Ухания от ресторанти се носят навсякъде по улиците. Между другото не видях ресторант, в който се сяда по традиционен азиатски обичай на земята – нещо все още често срещано в Корея. Кошчетата за боклук имат допълнителен контейнер за отпадъци, подходящи за рециклиране. Автобусните спирки са снабдени с екрани с течен кристал. Телефонните будки са спретнати, а ползването на телефон е достъпно и евтино (местно обаждане струва 1 юан или към 20 стотинки). Дори вратите на стаите в малко хотелче са снабдени с електронни карти. Няма помещение без климатична инсталация, включително транспортните средства и асансьорите.

Старите сгради напомнят за времената на шанхайските капиталисти от първата половина на 20-ти век. След отварянето на Китай, при което Дънг Сяо Пинг – бащата на китайските реформи от 70-те и 80-те години на миналото столетие – изрича прословутата фраза „да станеш богат е велико“, Шанхай си възвръща блясъка на китайска бизнес столица. Градът е доста странно съчетание от несъвместими неща. Шанхайските капиталисти дори приветсват влизането на Народната освободителна армия през 1949 година, толкова им е писнало от изнудването и корупцията на националстите на Чанг Кай Шек. След като разбират накъде бият комунистите, те бързо се ориентират към Хонг Конг и Тайван, заедно с капитала си. Културната революция започва от Шанхай през 1966 година, когато Червените бойци всяват терор и преобръщат Китай надолу с главата.

Оттогава насам в река Янгдзъ е изтекла много вода и Китай е преминал през по-радикална метаморфоза, отколкото Южна Корея. Въпреки революциите и военните преврати, през целия 20-ти век Корея си остава основно капиталистическа страна. За същото това време Китай преминваа през капитализъм, радикален комунизъм и отново капитализъм.

Когато влезеш в клон на банка (и някои други учреждения), милиционер на входа ти съдейства да си издадеш електронен талон за съответно гише. Той носи червена лента на ръката си с надпис „Шанхайски доброволец по сигурността“. Служителка, носеща същата лента, ти помага да се ориентираш при попълването на формуляри (писането на документи в Китай идва малко в множко). По странно съвпадение подобни червени ленти са носили и Червените бойци по време на Културната революция, но разбира се между двата случая няма нищо общо, освен това, че мястото е едно и също. Откъм китайските банкноти ни гледа председателят Мао – друга историческа нишка.

Политическият контрол и цензура са доста префинени, но когато „трябва“ се задействат безотказно. Усещат се ограниченията в кибер мрежата. Известни са конфликтите на Гугъл с китайските власти. Но и един толкова популярен сайт като Фейсбук е блокиран напоследък тук, най-вероятно поради страх от експлозивното му социално влияние и способността му да организира големи групи от хора по теми и интереси. Останали са елементи от работата на „Големия брат“, въпреки смелото навлизане на Китай в глобализацията. Но както става в по-голямата част от официалния свят в Китай, така и за тези ограничения има начини да се разрешат, т. е. заобиколят. Например има специален китайски софтуер който позволява достъп до Фейсбук, макар и по-бавно.

Ученик с червена връзка на улицата, както и участието на пионери в телевизионна програма, са други напомняния за символите на еднопартийната политическа система и идеологическото възпитание на подрастващите. Колко дълбок е този политически пласт е друг въпрос. Китай не прави впечатление на полицейска държава, въпреки че „на книга“ системата предполага стриктен полицейски контрол. Това ми напомня за спора сред историците относно това колко деспотичен е бил императорски Китай. Не теория той изглежда като деспотична система, но в реалността обществото е имало много механизми за запазване на собствената сфера и заобикаляне на наглед всемогъщата и контролираща бюрокрация. През 90-те години в Корея, въпреки демократичните промени, имаше по-стриктен контрол (включително и „морален“). Няма да забравя един случай с арестуване на две млади момичета в корейския Пусан – носели къси фланелки с оголени пъпове (през 1994 г!).  А вечерният час, въведен по време на Корейската война, е бил отменен едва през втората половина на 80-те години.

Бегъл поглед към потока на масовата култура засилва впечатлението за разнородност в Китай. Каналите на телевизията са внимателно „калибрирани“, но това не им пречи да обхващат практически необхватен спектър от информация. Набива се на очи еклектиката от епохи и стилове: бизнес новини и програми (включително канал на английски); новини с кадри от учения на Народната освободителна армия; революционни драми и шоу програми с романтизирани трудещи се; сериали за древните китайски кралства и съвременни сапунени мелодрами; уроци по класическа музика (доста често китайците използват класически европейски мотиви дори в рекламите си); американски филми; английската Висша лига – и какво ли не още. В тази страна битуват много и най-различни светове. Бих се опитал да определя китайското общество като огромно вместилище на множество епохи и светове.

Това е поредният „намек“ за мащабите на Китай – той съумява да съвмести различни (и на пръв поглед несъвместими) елементи, без това да нарушава развитието на цялото, поне засега. Защото скептиците са на мнение, че с бързото си развитие Китай само отлага сериозните политически сътресения – нещо, което неминуемо ще се наложи на даден етап. В продължение на няколко десетилетия китайският модел е изключително успешен икономически, но той тепърва ще трябва да изглажда социалните и политически напрежения, които са резултат от задъхващите промени.

В историографията за Китай дълголетието на Комунистическата партия се обяснява отчасти чрез опасенията от разпадане на страната и завръщане към хаоса и разпокъсаността от първата половина на 20-ти век. С победата на Народната освободителна армия в гражданската война и създаването на Народна Република Китай през 1949, се завършва обединеието на страната (като се изключи продължаващия спор с Тайван). Едно друго обяснение е свързано с метаморфозата на партията – от маоистка и революционна организация, към прагматична, отдадена на развитието и просперитета, по принцип мениджърска прослойка, поддържаща идеите за отвореност към света и пазарна икономика. Трета група причини се корени в мащабите на страната и в трудността да се организира някаква политическа алтернатива. Когато през 1989 студентите протестираха на площада Тиананмън в Пекин и армията ги заглуши с автомати и танкове, провинцията остана безмълвна. Тогавашният, предимно селски Китай, беше безучастен към проблемите на града, студентството и интелектуалците. Днес обаче либерализацията на живота се чувства навсякъде, с изключение на някои специални за партията табута като иделогиоческите алтернативи (Фулангонг) или отцепническите настроения: населената с мюсюлмани провинция Шианджанг, както и аспирациите за културна автономия на Тибет.

Еднопартийната система винаги е бил големия въпрос при разбирането на „социализама с китайски хараткеристики“, ако използваме отново една фраза на Дънг Сяо Пинг. Най-опростеното обяснение на този модел е „комбинация от пазарна икономика и еднопартийна система“. Традиционните схващания за еднопартийност обаче не могат да обяснат явления като честите социални конфликти и протести, етническите напрежения, изключителната отвореност към света, неспиращия икономически възход. Един ключ за разбиране на този парадокс е гъвкавостта на системата, която толерира свобода в множество сектори на живота. Еднопартийността отдавна е престанала да бъде идеолог, а се е съсредоточила върху ролята си на мениджър. Тази система символизира и единството на страната, чиито икономически успехи придават на властта допълнителна легитимност. С други думи, еднопартинйостта на Комунистическата партия се асоциира с държавността, а не с идеологията. Фактически новата идеология се нарича „прагматизъм“. Но колкото и специален случай да е Китай, забогатяването на обществото неминуемо предизвиква повици за по-голямо участие в политиката. Как ще се реши този въпрос никой не може да знае. Другите „азиатски тигри“ също преминаха през авторитарни периоди и в това отношение Китай не е изключение. Разликата ще бъде в специфично-китайската траектория на промените, която се определя както от голямата „маса“ на обществото, така и от тенденциите на мега-глобализацията. Едно е сигурно – вече отдавна това не е страната на Мао Зедунг.

Церемонията при откриване на учебната година в университета се проведе в аудитория, която наподобява профсъюзна зала с президиум и червени покривки, сякаш всеки момент щеше да започне работническа конференция. В началото водещият представи членовете на президиума, а след това вице-президентът дръпна солидна реч – не  вълнуваща, но не и безсмислена. Удивителното беше, че всичко се превеждаше на три езика – английски, японски и корейски – от преводачи в другия край на сцената. Тези три езика просто отразяват преобладаващия състав на студентите в института за китайски език, и все пак визията за представяне на програмата с максимално удобство за аудиторията е впечатляваща. Този кратък момент в университета може да послужи като своеобразен символ за съчетаването на старата (местна) форма – стара зала, атмосфера – и новото глобално съдържание. Ще си позволя още едно сравнение с Корея – то ми се вижда неизбежно и валидно. В брошурата, представяща Института по корейски език към униерситета Йонсе – преди 17 години – ми направиха впечатление рестриктивните препоръки, като например, че не е уважително да се носи тениска (без яка) в училище. Не видях правила за облеклото в Джяо Тонг, макар че има общи указания да се спазват законите и правилата, и че доброто поведение ще се възнагради.

Джяо Тонг (което означава трафик/транспорт – поради началния профил на университета) е един от най-старите университети в града. Кампусът му е доста компактен, предвид разположението в централната част на града. Лампите се захранват със слънчеви батерии и наоколо се виждат новопостроени небостъргачи. Един от трите входа на университета е в традиционен стил, все едно че влизаш в дворец. Някои сгради са поочукани; явно е, че държавата не може да „огрее“ навсякъде. Въпреки това бумът не е задминал Джия Тонг, който е разширен в нови корпуси и съоръжения в по-периферната част на града.

Шанхай прилича на футуристичен град: заповядайте в Метрополис на Фриц Ланг, само че без анти-утопията. Някои нейни контури наподобяват Шанхай – огромни сгради и виещи се като змии между тях магистрали на няколко нива. Тук липсват летателните апарати и всичко е по-човешко – така се пренасяме от гигантската студена механика на Метрополис към разстлания на широко, жив Шанхай: от екпресионизъм и дистопия към импресионистична утопия. Статистката показва 1,500 небостъргача в Шанхай; третата и петата по височина сгради в света са в този град, както и 6 от 100-те световни архитектурни колоса. Градът е сбор на Москва и Ню Йорк като население – и комбинация от двата града като мащаб и архитектура.

Прозорецът ми гледа към небостъргачи. Имам чувството че накъдето и да погледна,  някъде се намира центърът на града, всичко изглежда „център“… Разхождайки се по улица Янан (име на партизанската база на Мао Зедонг през 30-те и 40-те години на миналото столетие), започвам да добивам представа за замаха на това място: магистрала с 8-10 платна се дублира на втори етаж с друга магистрала (на някои кръстовища има естакади по на три нива) – също толкова широка и виеща се между поредна „порция“ небостъргачи. Изглежда че бумът на строителството не е самоцел; това е някакъв естествен и съразмерен вертикален растеж, подхранван от огромна маса от хора и бизнес, от социалния и културен живот на града. В същото време все още се забелязват „ъгли“ от стари, по-бедни времена с малки къщурки и тесни улички, които само чакат реда си да бъдат съборени и заместени от поредните супер модерни сгради.

Улиците са дорбе осветени, но липсва блясъкът на южнокорейските улици, които ослепяват най-вече заради многобройните светещи реклами. Тези сравнения са кодирани дълбоко в съзнанието ми и излизат наяве някак естествено при съприкосновение с друго азиатско общество. Ненаситната за енерегия и вечно растяща китайска индустрия може би не оставя място за „разхищения“ по улиците на града, но разликата може да се крие и в по-икономичното изразходване на енегргията или в липсата на агресивна рекламна култура. Ако Китай се освети както Южна Корея, сигурно страната ще се подпали…

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Коментари (1)

- 20-12-2010|Кристина Йорданова  – !

Изключително интересни ми бяха и трите статии на този автор (непознат за мен досега), публикувани в сайта. Написани са в изключително лек и четивен стил, но в същото време съдържат дълбочина, богата информативност и мъдри, както и добре поднесени, умозаключения, разбираеми и интересни дори за не(добре)запознатите с азиатската култура читатели. Това е била и целта, предполагам :)

Благодаря искрено за тези статии.

Поздрави, успех и всичко най-добро!

Демокрация LIVE

Автор: Ивайло Дичев

Кризата на еврото е показателна не просто за някаква заплаха към европейската интеграция, тя е и криза на европейската демокрация, характеризираща се от наплив на „анти-политки“. Много анализатори виждат в лицето на медиите най-важния фактор в това направление, тъй като пазарното развитие на медиите се комбинира с дигиталните технологии по такъв начин, че създава политически ред, определян от непосредственото обществено мнение. При вземането на политически решения, въпросът дали това мнение е правилно или погрешно става второстепенен в сравнение със стойността му като форма на обратна връзка. Великобританската журналистка Джудит Видал Хол се среща за разговор в София с българския културен антрополог Ивайло Дичев, за да обсъди въпроса какво означава всичко това за доверието на гражданите в политическата система и за демокрацията като такава. Модератор на разговора е Карл-Хенрик Фредриксон, редактор на електронното списание „Eurozine“.

Карл-Хенрик Фредриксон: Изглежда всички са съгласни, че настоящата европейска криза касае нещо повече от парите. Председателят на Европейския съюз Херман Ван Ромпуй не е единственият, който говори за европейска криза на демокрацията, характеризираща се чрез все по-силен популизъм и подем на „анти-политиката“. Ивайло Дичев, в статията си Демокрация „live“, която е изходна точка за тази дискусия, вие описвате „техно-идеологическия императив за непосредствена обратна връзка“ като заплаха за демокрацията. Що за синдром е тази постоянна обратна връзка?

Ивайло Дичев: Много скептичен съм към радикалната форма на демокрация, която се разви през последните години. Това е форма на демокрацията, която води до своята противоположност. Съдбата й е сходна с оная на бунтовете от 1968, чието освобождаване на индивида беше използвано от капиталистическите сили, за да се формира върху руините на социалната държава едно общество, характеризиращо се чрез „гъвкавост“ и „плавност“. Нещото, което се случва сега, е че една нова медийна система, насърчаваща културата на постоянната обратна връзка, всъщност разрушава демокрацията, като я радикализира. В света на web 2.0 обратната връзка е всичко. Ние сме постоянно принудени да оценяваме, да реагираме, да отговаряме; всъщност вече не е възможно потребителят на един вестник или други медии да не реагира по един или друг начин.

Това е обща тенденция с важни последствия. Развитието в сферата на медиите се комбинира с онова в сферата на политиката и изследванията на общественото мнение. От нас се иска не само да реагираме на чуждите мнения, на статии и блогове; заедно с това ние непрекъснато гласуваме. Всеки път, когато един министър вземе решение по един или друг въпрос, това решение се основава на резултатите от някакво допитване – и начаса бива последвано от ново, следващо допитване. В резултат на това времевата перспектива на политическите действия става много по-кратка, политиците непрестанно са изкушени да реагират моментално на подтика от страна на населението, бил той улична демонстрация, коментар в мрежата или резултат от някое допитване.

По-рано между две политически решения изминаваше някакво време. Днес гражданите са изложени на политически заявления през всичките 24 часа; постоянно има някаква криза, която крещи за незабавно действие. Освен това политиката се правеше в рамките на определени институции, като политически партии или професионални съюзи. Днес тези институции са заместени от индивидуалния гражданин, който взаимодейства с властта директно, чрез допитвания или чрез коментари в мрежата. Политически водачи като Берлускони или Саркози се обръщат директно към гражданите – и получават моментална обратна връзка.

Политиката вече не се прави на порции. Тя се прави всеки ден, без изчакване на резултати. Самото обявяване на нещо вече замества резултата като основа за оценяване на политиците.

КХФ: Дебатът, който последва разпространяването на файловете „Кейблгейт“ от Уикилийкс, той илюстрация ли е на вашата теза?

ИД: Интересното в случая с Уикилийкс е това как архивите придобиват едно изцяло ново измерение. Обикновено архивираните файлове се отваряха петдесет или сто години след случването на събитията, които те регистрираха. Сега те се отварят почти незабавно, в скоро време може би вече и начаса. Това е още един пример за тезата, че съкращаването на времевия хоризонт не е непременно от полза за демокрацията като система, в която гражданите поемат отговорност за действията си и биват оценявани според резултатите им.

Настоящото правителство в България е друг много добър пример за тази тенденция: то променя политиките си от ден на ден, реагирайки мигновено на стимулите от страна на населението. Резултатът е една непрекъснато променяща се смесица от идеи и мнения, без каквато и да е дългосрочна стратегия. В края на краищата никой не трябва да пита дали това е от полза за обществото и неговите граждани. Самият аз си мисля, че единствените печелещи от тази игра са защитниците на различни частни интереси. А губещите са държавата и обществото. На всяка власт се гледа с дълбоко недоверие. Американското движение на Чаеното парти също илюстрира тази умонагласа много добре; единственото, което обединява неговите членове, е липсата на доверие в държавната власт.

КХФ: Концепцията за доверието изглежда е централна за дискусията, касаеща променящата се демокрация, не само в САЩ, но и в Европа. Така ли е и във Великобритания?

Джудит Видал-Хол: Болезнено ясен ми е фактът, че Великобритания се намира на края на Европа, и по един странен начин непрекъснато отказва да се обвърже. Но в случая с доверието – или недоверието – ние сме в унисон с останала Европа. В последно време Великобритания беше буквално шокирана от нивото на корупция в парламента. За хората на моя възраст и с моите убеждения беше много трудно да повярват в това до каква степен се е злоупотребявало с властта. Ивайло говори за пропастта между управляващите и управляваните, която подкопава и омаловажава властта. Но докато технологиите стесняват пропастта между политиците и гражданите, в други отношения тази пропаст се разширява.

Това се усложнява от факта, че ние сме изгубили доверие и в хората на парите. Те ни бяха накарали да повярваме, че можем да вземаме пари назаем до безкрайност. Което не е вярно. Парите ги няма. Във Великобритания вече е невъзможно да се заемат пари, за да се плати университетското образование на децата – а университетските такси станаха направо ужасни. Не могат да се заемат пари и за да си купи човек първия малък апартамент – хората живеят с родителите си чак до тридесетте си години. Въпросът е дали изобщо е възможно да имаме общество без каквото и да е доверие.

Що се отнася до Уикилийкс, това е интересен феномен в много отношения, напълно независимо от въпроса за непосредствеността. Тази непосредственост е всъщност илюзорна. При последната си поява Уикилийкс зависеше до голяма степен от старомодни, традиционни вестници, с чиято помощ да представи документите си[282]. Дали Уикилийкс е толкова различен от всеки друг обичаен източник? Различен ли е той например – като се изключи огромния обем на информацията – от Дълбокото Гърло, който през 1972 достави на вестник Washington Post информацията за участието на никсъновата администрация в скандала Уотъргейт, и по този начин разруши голяма част от доверието в американската политика?

КХФ: Нека останем още малко при въпроса за ролята на медиите за демокрацията. Ивайло, ако ви разбирам правилно, според вас медиите допринасят за едно отрицателно развитие не защото – както биха твърдели повечето медийни критици – те изкривяват и недоразбират журналистиката, а просто по самата си същност. Изпълнявайки ролята си, медиите принуждават политиците да навлизат в ситуация, при която те вече не са в състояние да контролират нещата и по този начин подкопават самата демокрация, която се предполага да защищават.

ИД: Медиите ни дават онова, което самите ние искаме. Ние искаме стимулация и възбуда – и това е, което получаваме. Тони Блеър веднъж се беше оплакал, че в Обединеното кралство (ОК) е станало обичайна практика за журналистите да очакват от него заявления по повод определени решения още преди вземането им, защото те трябва да излъчат новините преди заседанието да е свършило. Това е пародия на демокрация.

Не че ние като граждани сме потискани или манипулирани. Ние просто получаваме онова, което искаме. Нещото, което преди всичко друго задава модела за тази култура на обратната връзка са телевизионните реалити-шоута. В Приказка за двете палати, Стивън Коулман сравнява палатата на Биг брадър с Палатата на общините, британския парламент. Той стига до заключението, че палатата на Биг брадър е по-интересна за хората в ОК, защото тя им дава онова, което човек обикновено очаква от политиката: възможност за участие, за гласуване, за промяна хода на събитията. Парламентът, от друга страна, е скучен. Проблемът е в това, че ние наистина вярваме в този „утопичен“ модел. Всичко трябва да бъде възбуждащо и достъпно. Ние искаме всичко наведнъж. И отново Уикилийкс е добър пример за това. Има добри основания да бъдем критични към този модел на незабавно задоволяване.

КХФ: А не може ли вашето описание на политиката като място, където разстоянието между управляващите и управляваните се стеснява, при което не остава никакво място за създаване на авторитет и власт, да бъде приложено и към самите медии? Един начин да се дефинира „авторитета“, „властта“ е като „доверие в аванс“. Дали загубата на доверие в медиите е резултат не от увереността на хората, че журналистите са лъжци и манипулатори, а по-скоро от това, че разстоянието между доставчика и консуматора е изчезнало, а заедно с него и авторитета, „доверието в аванс“. С появата на дигиталните медии журналистът вече не е някакъв отдалечен професионалист, пишещ за вестника, а човек, който се намира в същото пространство както и читателя. И мнението на първия не е непременно нещо, на което се гледа като на по-валидно.

ИД: Да, точно така! По същия начин, по който изчезна разграничението между висока и ниска култура, изчезна и разграничението между професионалния журналист и аматьора-блогър. Това приравняване е проблематично и аз не знам как трябва да се отнасяме към него. Принципът, преобладаващ в Интернет е, че количеството създава качество. Колкото повече щракания или оценки някой получава, толкова по-интересен е той или тя. Вместо някой критик, който ви казва какво да четете, вие получавате списък с най-четените статии; вместо „прочетете тази статия, защото е интересна“, имате „много хора са чели това, следователно вие също трябва да го прочетете.“

Тук директно се подкопава принципът на представителството – не само в политиката, но и в културата и журналистиката. Може би директната демокрация наистина е възможна в малки общности, като някой швейцарски кантон. В един по-голям контекст обаче, където не познавате съседа си, тя не е. Директната демокрация е утопична и принципите й не са ясни.

ДжВХ: Онова, което наблюдаваме, е фрагментация. Изглежда така, сякаш всички сме свързани, но всъщност всички ние говорим само със собствената си група, вътре в собствената си мрежа. На теория, web 2.0 обединява, но на практика това велико глобално общество представлява само фрагменти от общество.

Струва ми се, че истински важният въпрос е как можем да преструктурираме един пост-демократичен свят? Това е едно опасно, но някак неизбежно понятие. Как да започнем предефинирането на институциите си? Ако не може да има доверие в медиите, нито пък в правителството или в политиката изобщо, няма доверие в икономиката или банките, то къде тогава е обществото? Подходящи ли са все още за целта институциите, за които говорим тук – медиите, политиката, демокрацията? Не съм сигурна, че те са. Може и да сме загрижени за демокрацията в момента, но ние все още гледаме на нея като на начина, по който се вършат нещата. А дали не е необходимо да намерим нови начини за участие и представяне, по-различни от обичайната демокрация?

КХФ: Изглежда, че вие и двамата описвате една дистопия – и то не като нещо, което ни очаква в бъдещето, а като такова, което вече е тук. Тази фрагментация на публичната сфера изглежда подсказва, че модела, който всички използваме толкова дълго време за описание важността на медиите при демократичното общество, вече не е валиден. Ако описанието на Хабермас за публичната сфера като пространство, където всеки дискутира едно и също нещо в едно и също време, вече не отговаря на реалността, то какво тогава остава от функцията на медиите като съзнателно подбрана опора на демокрацията?

ДжВХ: Не че то вече не е валидно, ние просто продължаваме да говорим така, сякаш традиционните медии са били от огромна важност за една система, която може би се намира отвъд разцвета си. Аз съм възпитана с представата, че медиите са четвъртата власт, пазителят на властта и защитникът на обществените интереси. Вече не съм съвсем сигурна, че всичко това съществува.

Самата аз идвам от малко градче в средна Англия, където е публикуван един от първите европейски вестници през 1695. Това е малко пазарно градче, но то е имало много пари. Образованите фермери са живеели добре, те са притежавали земя, имали са и пари – но не и глас. Така че вестника, който са основали, е бил силно ориентиран към реформи, той е бил радикален.

Тази радикална тема продължава през осемнадесети век с хора като Адисън, Стийл и Суифт. Но през деветнадесети век се налагат урбанизацията и индустриализацията, при което хората, притежаващи фабриките, са желаели вестник, поддържащ статуквото. Забравете реформата! Те са искали преса, която да предпазва демокрацията, само за да осигури, че тя няма да им причини никакви неприятности.

Така че през деветнадесети век медиите са се превърнали в част от истеблишмънта, и аз мисля, че ние бихме се залъгвали, ако бихме смятали днешните огромни медийни конгломерати за нещо по-различно. При всяко допитване до общественото мнение журналистите са най-долу що се отнася до обществено доверие. Ако няма доверие в медиите, то какво значение има какво те всъщност казват?

КХФ: Каква тогава би могла да бъде основата на едно бъдещо демократично общество?

ИД: Аз не съм сигурен, че фрагментацията е чак толкова голям проблем. Налице са и значителни транс-медиални ефекти. Нека вземем отново примера с Уикилийкс. Тяхната последна акция беше в центъра на вниманието в почти всички страни по света; това е вълнение, което тече едновременно по множество различни медийни канали едновременно. Глобалното затопляне е друг въпрос, който се дискутира навсякъде, не само в определени публични ниши, и предизвиква големи страсти. Проблемът е, че това са по-скоро емоционални, отколкото рационални дискусии; както основата им, така и резултатите от тях са емоционални – възмущение, недоверие, изненада. Това е главната причина, поради която дефиницията на Хабермас вече не е адекватна: разговорът е бил заместен от система от образи, фокусиращи се предимно върху личности.

Не мисля, че е възможно да се завърнем обратно към старите институции, които някога са били опори на демократичната система. Вместо това трябва да изнамерим нов модел на демокрацията, който може да се обърне реално към тези потоци от глобални страсти и възбуди, и да даде възможност за представяне на смесица от други, по-различни съображения и мнения.

КХФ: Но кои ще бъдат действащите лица в едно общество, което се е придвижило отвъд настоящата система на демокрация? Големите медийни мрежи? Или може би това ще са гражданите – индивидуално или като членове на общности – седящи удобно вкъщи, разполагащи с достъп до всевъзможни информации? Ако това не са политическите партии, нито професионалните съюзи, нито пък медиите във формата, в която ги познаваме днес, то кой ще бъде това?

ДжВХ: Нека оставим настрана думата демокрация и вместо това опитаме да се концентрираме върху понятия като участие и представителство. Как може да се структурира и информира една система, основаваща се на тези неща? Променящи се и, да, фрагментирани групови интереси, формирани от граждани, биха могли да бъдат едната алтернатива. Те няма да бъдат подредени, нито пък спретнати. Демокрацията е нещо ужасно спретнато: вие просто гласувате на всеки четири години за представителя на своя избирателен район. Това е било нещо добро когато Великобритания е имала население от 20 милиона и хомогенно население. Днес само Лондон е почти 10 милиона и населението е безкрайно разнородно. Така както нещата стоят в момента, огромни групи от интереси остават без представителство. Така че едно множество от такива групи може би ще отразява по-добре обществото, отколкото го правят настоящите институции.

ИД: Човек би могъл да нарече всичко това приватизация на публичното пространство. Стабилните колективни договори биват заместени от индивидуални договори. Един човек работи постоянно, друг на ограничено работно време, трети пътува в чужбина… Това се отнася до цялото общество и е напълно ново като ситуация. Вече няма нужда от понятието „класа“, нито пък от големи колективи като професионалните съюзи. В определени моменти, задвижени от определени страсти, подтикнати от някакъв проблем, индивиди и малки групи от интереси биха могли да се съберат в по-големи колективи. В случай на голяма криза – например екологична катастрофа – те могат и да се обединят. Но нормалният начин за водене на политика вероятно ще бъде вътре в рамките на постоянно променящи се констелации от интереси. Организирането на контекстуални изригвания на споделена страст, за да се съберат в едно цяло инак разнородни групи – около интереси, създаващи силни емоции – ще бъде ключовото предизвикателство пред една бъдеща демократична система.

КХФ: Изгубили ли са гражданите доверие в старите институции – медии, политически партии, професионални съюзи – и по тази причина са се оттеглили от обществото, създавайки си собствени изолирани общности? Или гражданите просто са се отдръпнали от обществото поради други причини, например технологически промени, и по тази причина традиционните институции са изгубили достоверност и законност? Кое е яйцето и кое – кокошката?

ДжВХ: Отново, ако сте изгубили доверие в институциите, оформящи и поддържали обществото ви, то имате ли тогава изобщо някакво общество? В Съветския съюз и неговите сателити имаше страх от правителството и неговите институции. Хората тогава се оттегляха в онова, което Милан Шимечка по онова време описваше като „много специален вид обществен договор“: вашият разговор се водеше със семейството, с приятелите, с хората, на които се доверявахте. Вие подбирахте много внимателно хората, с които бихте могли да разговаряте, с които бихте могли да споделяте коментари. Изглежда, че липсата на доверие към институциите тласка човек настрана от обществото.

ИД: Отдръпването от обществото е част от един процес на де-модернизация. Всички ние сме критикували лудостите на модерността, крайностите на бюрокрацията и регулацията. Сега пък достигнахме до другия полюс: никакво общество, никаква обществена сфера, никакво правителство. Единственото, на което може да се има доверие, е малкия, частен кръг, преди всичко семейството. Тук отново се вижда тази тенденция към приватизация.

Зигмунт Бауман свързва идеята за доверието с онази за предсказуемостта: човек може да се доверява на институциите само ако може да предвиди какво ще се случи в бъдещето. Днес светът се променя така бързо, че това не е възможно. През 1989 всички институции в Източна Европа се сринаха за броени дни; ние изгубихме доверието си не само в правителствата, но и в учителите, философите, писателите си. Подобни промени са се случвали на няколко пъти в хода на двадесети век. Сега технологическите промени отварят друга пропаст между поколенията. Младите хора търсят бягство в дигиталния свят – цяла една нова култура – оставяйки зад гърба си по-старите поколения, които са напълно изгубени. Доверието не е възможно когато всичко наоколо се променя с такава скорост.

КХФ: Гледайки към медийния ландшафт, който се формира в Източна Европа в течение на последните двадесет години, човек може да идентифицира няколко проблема, които са по-изострени тук, отколкото в Западна Европа: външни влияния върху индивидуалните медийни форми, цензура, доминация от страна на популистки вестници и телевизионни канали. И все пак ми се струва, че ситуацията, която вие описвате, е не толкова източноевропейски феномен, колкото едно всеобщо развитие. Или в новоприетите държави все пак е по-зле?

ИД: Разбира се, че това, което описвам, е по-ясно видимо в Източна Европа. Това се дължи на неограничената приватизация, която се проведе тук. То се дължи на факта, че много често вие не знаете произхода на инвестициите в медиите, както например когато някаква офшорна компания създаде български телевизионен канал. Освен това то има връзка и с липсата на политическа култура на отговорност, липса на традиция на разумна регулация и саморегулация. В добавка към всичко това, конкуренцията между частните медийни канали става толкова по-жестока, колкото по-малки са пазарите.

КХФ: Искате да кажете, че тенденцията е една и съща в Източна и Западна Европа, но последствията са по-лоши в Източна Европа, понеже алтернативите са по-слаби?

ИД: Да. И отново, тук налице е процесът на де-модернизация. В тази част на света модернизацията се обвързва с комунизма. Ако говорите за регулация в България, хората моментално ще свържат това с комунистическото управление.

ДжВХ: Чешкият дисидент Иван Клима беше писал веднъж: „ние искахме свобода, вие ни дадохте пазар“. Това звучи като добро обобщение на ситуацията.

Този дебат е проведен в Червената къща в София на 6 декември 2010. Той е организиран в сътрудничество с „Критика и хуманизъм“ и Червената къща, с подкрепата на ERSTE Foundation.

Ивайло Дичев е български автор и професор по културна антропология в Софийски университет „Св. Климент Охридски”

Борбата за културата

Автор: Цветан Тодоров

Интервю на Цветан Тодоров за немския седмичник Der Freitag.

Der Freitag: Днес Западът се страхува. От какво всъщност?

Цветан Тодоров: Това се дължи на някои прастари навици. В продължение на столетия ние бяхме свикнали да властваме над света. Решенията на западните политици имаха решаващо въздействие върху целия свят – също и тогава, когато тези решения не бяха поддържани от политиците от други държави, или дори те бяха против тях. Днес този модел наближава края си. Световният Юг вече не е съгласен да бъде ръководен от шепа северни мъже. Именно затова ние се чувстваме застрашени, затова сме и нервни.

Значи се страхуваме, защото трябва да се откажем от част от благосъстоянието си.

Като минимум вече не сме в състояние да го считаме за неоспоримо. Например вече не можем да бъдем сигурни в това дали и в бъдеще ще можем да купуваме евтин петрол – поради огромното търсене от страна на Китай. Вероятно той ще става все по-скъп. Също толкова вероятно е, че ще ни се налага да затваряме още повече индустриални предприятия и да живеем с още по-висока безработица. Именно от това се страхуваме, но въпреки това не сме в състояние да направим нищо против този страх. Ние можем обаче да го направим малко по-поддаващ се на контрол, осъзнавайки, че живеем с него. Това осъзнаване може да ни помогне да се отдалечим малко от самите себе си.

Въпреки икономическите предизвикателства, в новата си книга „Страхът от варварите“ вие се занимавате преди всичко с нашите културни страхове. Защо?

Защото културата е нещо като фокус на нашите страхове. Независимо от това дали искаме или не, ние се раждаме в един културен свят. Научаваме определен език, възприемаме навиците на родителите, по-късно и на приятелите си. Без да го искаме и дори без да го забелязваме, ние сме част от една много определена, регионално оцветена култура. И тя ни задава схемите, чрез които виждаме света. Това е нещо толкова естествено, че ние лесно го забравяме. И възприемаме всяка промяна на културата си като агресия. Присъствието на една чужда култура всъщност не ни застрашава реално. Но за разлика от постепенния упадък на икономиката, ние възприемаме това присъствие много интензивно.

И тогава настъпва часът на популистите.

Да, например в САЩ. Републиканците вече отдавна разбират този механизъм. В продължение на години те печелят изборите с това, че търсят темите си не на политическо, а на културно и морално ниво. Всъщност те са партията на заможните, които са малцинство. Но, говорейки за ценностите на мнозинството, те успяват да спечелят и тези гласове. В Европа постепенно започваме да наблюдаваме все по-подобни на тези тенденции.

Самият вие гледате скептично на упоритото придържане към традициите.

Човек трябва да разбира, че живите култури се променят непрекъснато. Само мъртвите култури не се променят. Днес ние сме в състояние да кажем кои точно са определящите качества на византийската култура – но само защото тя е мъртва. Живите култури, напротив, могат да бъдат описани само приблизително, защото те преминават през непрекъснати промени. Но именно това доказва живостта им. Защото животът, това означава промяна.

В момента изглежда така, сякаш хората от южните части на света са разбрали това по-добре от нас.

Те са готови да се откажат от традициите си заради един живот в охолство. Междувременно хората дори от най-отдалечените региони на Юга вече знаят, че в Европа е много по-лесно да се печелят пари. Те се чувстват унизени, те страдат от това, че нямат работа, че не могат да водят живота си по достоен начин – и това не им дава мира. Ето защо те са напълно готови да пожертват традициите си, или поне да се откажат от тях за известно време. Икономическите интереси, обвързани с достъпна по целия свят информация: това са изключително динамични, изключително динамизиращи фактори.

И все пак е рисковано да се живее без култура и традиции. Във вашия град, Париж, вие виждате колко лесно е да се изгубят културите.

Да, виждам това при редица имигранти, или, казано по-точно, деца на имигранти. Много често на тях им е отнета всякаква култура. Родителите им заемат във френското общество една много ниска социална позиция. А децата, родени във Франция, не познават нито културата на новата си родина, нито онази, в която са израснали родителите им. Като следствие от това те не разполагат с пространство за вътрешно емигрантство, в което да забягнат. Те са празни отвътре. Но тъй като хората не могат да живеят без някакъв културен код, те създават банди, gangs, групи, в които е изграден някакъв код за поведение. Той им служи като заместител на културата, докато в действителност е резултат от едно обезкултуряване. А обезкултуряването е огромна опасност. Тя води до загрубяване, тя прави така, че хората изпадат извън всякакви обществени връзки, с изключение на ония на тяхната малка група. Ето защо е нужно да се прави всичко възможно, за да могат те да възприемат културата на обществото, в което живеят.

Но ако това не се получи? Какво да правим тогава?

Необходимо е да се прави разлика между законите на една страна и нейната култура. Когато са извършени нарушения на закона, няма никакви причини да се пледира за смекчаващи вината обстоятелства. Защото всеки, който живее на територията на дадена държава, попада под върховенството на нейните закони. Същевременно обаче тези закони го и защищават. Нещата обаче са съвсем различни когато става дума за култура и религия. Всеки човек трябва да може да практикува религията, която предпочита. Не е задача на държавата да охранява религиите на своите граждани. Но и тук има много трудни за разграничаване случаи. Например въпросът дали мюсюлманските жени трябва да получат запазени единствено за тях часове, в които да ползват обществените басейни. Трудно е да се дискутират подобни случаи, без да се навлиза в детайли. Нещата трябва да се разглеждат конкретно, от случай към случай.

Заглавието на вашата книга – „Страхът от варварите“ – съдържа иронична нотка: самите ние можем да се превърнем във варвари – и то много по-бързо, отколкото ни се иска да вярваме.

Инстинктивният, сляп страх, който изпитваме пред лицето на предполагаемите варвари, превръща самите нас във варвари. Използването на мъчения по време на войните в Ирак и Афганистан е много нагледен пример за това оварваряване на обществото ни. Освен това в Абу Граиб и Гуантанамо бяха държани и много невинни хора. Когато обаче говоря за „невинни“, аз мълчаливо предпоставям, че там се намират и виновни. С това аз предпоставям и това, че тяхното измъчване е било законосъобразно. А това не може да бъде приемливо. Не само че е най-противно на закона да се измъчват пленници; измъчването променя и самите нас. Чрез това ние губим борбата, в която се намираме, защото ставаме също толкова варвари, колкото и нашите противници, а може би и още повече. В края на краищата мъченията, прилагани в западните затвори, означават и удар по собствената цивилизация. С това Западът проиграва моралния си кредит.

Това звучи разбираемо. Но вие казвате, че Западът не е на нивото на времето и при други, по-малко сензационни въпроси.

Да, той би могъл да бъде по-гъвкав и при начините, по които води диалога. Защото, кои са нещата, на които се основава един диалог? На първо място, на разбирането, че самият аз не притежавам пълната и чиста истина, и че моят партньор в разговора не греши във всяко едно отношение. И ако човек все пак мисли нещо подобно, то изобщо не е нужно да се започва диалог. Не, при един истински диалог трябва да се изхожда от това, че отсрещната страна също има неща за казване, които заслужават да бъдат изслушани, и че аз съм в състояние да проследя аргументите й, поне отчасти. Същевременно обаче трябва да се приеме, че ние няма да бъдем в състояние да се споразумеем по всички точки. Трябва да приемем, че определени хора, в определени времена, не мислят така, както ние бихме желали да го правят. И въпреки това те си остават хора като нас.

Източник

Цветан Тодоров е френски философ от български произход, един от най-влиятелните интелектуалци на съвременна Европа.

Коментари (4)

- 26-09-2010|Dobrina IVANOVA  – Mnogo interesno

Dosta dobre sa opisani tendentsiite na Zapada.

Dano statiata da bude chetena ot vuzmojno nai-goliam broi bulgari...

- 06-10-2010|Владимир

Благодаря за материала, и изобщо са материалите, които споделяте в сайта си, защото са на много добро ниво.

Съгласявам се с позицията на Der Freitag.

- 10-10-2010|Punch

Защо ми се струва това така стерилно и изтъркано? Предъвкано и до болка познато? Слушах един разговор с Цветан Тодоров на тема тероризъм преди две години и не мога да се отърва от подозрението, че всъщност дълбоко в себе си този беловлас мъдрец няма представа от истински хора, истински енигранти, мъка, страдание, истински проблеми и живее отдавна сам в измисления си свят.

- 11-09-2012|читател

Споделям до голяма степен гореизложеното мнение. Имала съм шанса да правя лично интервю с този инак много харизматичен интелектуалец. Днес обаче той няма какво ново да каже освен да изтъкава един доста равен и банален дискурс.

Октомври 2010

Отвъд границите на градовете

Автор: Автор: Параг Хана

Двадесет и първи век ще бъде доминиран не от Америка или Китай, Бразилия или Индия, а от големия град. В една епоха, която изглежда все по-неуправляема, градовете, а не държавите се превръщат в онези острови на управляемост, върху които ще бъде построен бъдещият световен ред.

Времето, технологиите и нарастването на населението ускоряват масивно появяването на тази нова урбанизирана епоха. В настояще време повече от половината от световното население живее в градове – и процентът се увеличава бързо. Само 100 града създават 30 процента от световното икономическо производство, и почти всички нововъведения. Много от тях са световни столици, които са се развили и приспособили в течение на вековна доминация: Лондон, Ню Йорк, Париж. Икономиката само на Ню Йорк е по-голяма от 46 под-сахарски икономики, взети заедно. Годишно Хонг Конг е посещаван от повече туристи, отколкото цяла Индия. Тези градове са моторите на глобализацията, и тяхната продължаваща жизненост се дължи на пари, познание и стабилност. Те са истинските Глобални Градове на съвременността.

В същото време обаче по цял свят се появява една нова категория от градове, които поставят в сянка всичко, което се е появявало по-рано. Масивният приток от хора не само подхранва разрастването на вече съществуващите градове, но и създава нови, буквално от нищо, при това в по-рано невъобразими мащаби – от заводските градове в китайската провинция Куантун, до изкуствените „градове на знанието„, издигащи се в Арабската пустиня. Определяща черта на тази нова градска епоха ще бъдат мегалополисите, чиито населения наброяват десетки милиони – с назъбени линии от небостъргачи, простиращи се докъдето поглед стига.

Много от тях ще представляват предизвикателства за страните, в които са се породили. Защото, макар и никоя нация да не може да преуспее без поне една процъфтяваща метрополия – и дори в такъв случай, един функциониращ Кабул или Сараево все още не са гаранции за национално оцеляване – то вярно е също и че глобализацията позволява на градовете да се откъснат от родните си държави: една реалност, представена най-ясно от масивните и потенциално опасни разлики в доходите между големия град и провинцията в страните от втория свят като Бразилия, Китай, Индия и Турция.

Нито политиката на баланс на силите от 19 век, нито онази на политическите блокове от 20 век, могат да ни бъдат от някаква полза при разбирането на този нов свят. Вместо това ние трябва да погледнем почти хиляда години назад, към Средновековието, в което градове като Кайро и Ханг-жу са били центрове на глобална гравитация, самоуверено простиращи влиянието си навсякъде в едни свят без граници. Когато Марко Поло тръгва от Венеция по току-що появилия се Път на коприната, той превъзнася величието не на самите империи, а на градовете, които ги правят велики. Той се възхищава от лозята на Кашгар и материалното изобилие в Сиан, и дори предсказва – коректно – че никой няма да повярва на разказите му за богатството на търговците от Чен-ду. Струва си да си припомним, че Средновековието е мрачно единствено в Европа, докато за арабите, мюсюлманите и китайците то е връхна точка на тяхната слава.

Днес, както и тогава, градовете са реалните магнити на икономиките, новаторите в сферата на политиката, моторите на дипломацията. Онези, които не са столици, действат така, сякаш са. Външната политика изглежда се провежда и между отделни градове в една и съща страна – било то Вашингтон и Ню Йорк, които се карат по въпроса за финансовата регулация, или Дубай и Абу Даби, спорещи относно лидерството в Обединените арабски емирати. Този нов свят на градовете няма да се подчинява на същите правила като някогашното общество на нациите; те ще пишат собствени, опортюнистически кодекси на поведение, вдъхновявани най-вече от необходимостта от ефективност, свързаност и сигурност преди всичко друго.

Западните градове са доминирали в йерархията на водещите градски центрове от времето на Индустриалната революция насам – благодарение на образованите си работници, мощните юридически системи, готовите на рискове предприемачи и водещите финансови пазари. Ню Йорк и Лондон, взети заедно, днес все още представляват 40 процента от глобалната пазарна капитализация. Но погледнете днешната икономическа карта – и веднага става очевидна една огромна промяна. Финансовите центрове от азиатско-тихоокеанския регион като Хонг-Конг, Сеул, Шанхай, Сидни и Токио, използват глобализацията като лост за една по-ускорена Азианизация. Парите се стичат в тези столици от целия свят, но обикновено си остават в Азия. Днес един азиатски фонд се грижи за сигурността на регионалните валути, а търговията в азиатската сфера се е увеличила много повече, отколкото онази, прекосяваща Тихия океан. Вместо от презокеански полети, историята тук се състои от евтини авиокомпании, пренасящи множество пътници от Улан Батор до Куала Лумпур или Мелбърн.

Това изместване на гравитацията по посока на новите регионални центрове се ускорява от пристанищните градове като Дубай, новата Венеция на 21 век: „свободни зони“, през които стоките се пренасят бързо и ефективно, без затрудненията на държавния бюрократизъм. Въпреки скорошната криза на недвижими имоти в Дубай, новопоявяващите се градове-държави в Персийския залив инвестират с трескава бързина в ефективни бизнес-райони, които предлагат бързи услуги и данъчни стимули, предназначени да привличат нови бизнеси. Очаквайте от тях в скоро време да започнат да използват независими фондове за получаване на последните технологии от Запада, закупуване на големи площи обработваема земя в Африка, където да произвеждат храната си, както и защита на инвестициите им чрез частни армии и разузнавателни служби.

Между тези чевръсти градове вече се оформят съюзи, напомнящи за онзи силов център от късното Средновековие, Ханзейската Лига по протежението на Балтийско море. Хамбург и Дубай вече са сключили партньорство за насърчаване на мореплавателните връзки и изследванията в областта на биологическите науки. Абу Даби и Сингапур са нещо като нова търговска ос. Никой не чака разрешение от Вашингтон, за да прави сделки. А новите партньорства сред глобалните градове следват пазарите. Примери: новите директни полети на Qatar Airways от Доха до Сао Пауло или онези на South African Airways, директно от Буенос Айрес до Йоханесбург. Когато трафикът между Ню Йорк и Дубай пресъхна поради финансовата криза, авиолиниите на Емиратите прехвърлиха полетите на своите Airbus A380 до Торонто, чиято банкова система беше преживяла икономическите сътресения в по-добра форма.

За новите глобални центрове модернизацията не означава непременно озападняване. Новите азиатски сили продават на Запада играчки и петрол, като в замяна получават архитектура и инженерни услуги от световна класа. Западни ценности като свобода на словото и религията не са част от сделката.

Именно такъв е случаят при монархиите от Персийския залив, където градската амбиция се демонстрира в представителни нови райони, поръчвани направо сред пустинните пясъци. Абу Даби изгражда захранвания от слънчева енергия, забранен за автомобили Masdar City – за който се твърди, че е първият в света свободен от въглеродни емисии, безотпадъчен град – и облагородява своя Saadiyat Island с архитектурни перли, в които ще се помещават новите колекции на Лувъра и Гугенхайм, в зашеметяващи нови сгради, конструирани от Франк Гери и Жан Нувел. Емиратът е начертал строителен план, обхващащ две десетилетия, в който се предвижда строеж не само на нови, но и интелигентни градове, при които се взема ред вид ефективното използване на площта, санитарните условия, ефективния транспорт и създаването на общност. Надеждата е да се превърнат те в място, където хората от Запада ще се стекат, търсейки по-високо качество на живот. Резултатите в Персийския залив вече наистина очертават нещо напълно ново – една някога безплодна културна зона, в която се появяват все повече истински глобални смесителни центрове, като например столицата на Катар, Доха, чиито жители идват от повече от 150 страни и чужденците далеч превишават по брой местните хора. Ако тези петзвездни центрове изиграят картите си правилно, те биха могли да убедят западняците да се откажат от досегашните си местожителства заради постоянни домове в едно приятелски настроено, свободно от данъци обкръжение.

Освен тях обаче съществуват и мега-градовете, сръхнаселени градски зони, които са светове сами по себе си, но същевременно – поне засега – се представят икономически по-слабо, отколкото размерите им подсказват: Лагос, Манила, Мексико Сити. Когато през 1980 Токио стана първата градска област, достигнала население от 20 милиона, цифрата изглеждаше почти невъобразима. Днес вече трябва да свикваме с представата за почти 100 милиона души, разпръснати в областите около Мумбай или Шанхай. В Индия се очаква, че през следващите 20 години повече от 275 милиона души ще се преселят в препълнените градове на страната – едно население, почти равно на целите САЩ. По време на едно скорошно пътуване до Джакарта, задръстен от минибуси мегалополис от 24 милиона души, внезапно ми хрумна, че мнозинството, ако не и всички от жителите му никога няма да напуснат разширяващите се граници на собствения си град и едва ли ще знаят нещо за света извън него. Само за няколко десетилетия Кайро се е разширил толкова, че сега вече градът граничи директно с пирамидите, на 14 километра разстояние.

Милионите незаконни имигранти, изливащи се всяка година в мегаполисите, са не просто някаква нова имигрантска нисша класа, чието единствено предназначение е да живее в хаос и работи в сивата икономика. Вместо това те често формират функционални, самоорганизиращи се екосистеми, намиращи се „извън системата“. Но един от резултатите е нещо като повторение на физическото разделение на средновековните градове; там, където някога рицари и стени са защищавали аристокрацията от нежелани пришълци, днес същата роля се изпълнява от електронни врати и частни агенции за сигурност. Гургаон, до скоро сънливо село в покрайнините на Ню Делхи, се е превърнал в предградие с високоетажни и високотехнологични сгради, където живеят повече от половин милион души. Наскоро той беше класиран като най-доброто място за работа в цяла Индия. Той предлага закрити комплекси, като например Windsor Court, със собствени магазини, детски градини и социални клубове, направени така, че единствено работещите съпрузи са принудени да посещават реалния свят на индийския задушаващ трафик и отровно замърсяване.

Действително, икономическото неравенство расте постоянно в тези нови градски рояци. Вземете например центровете на Истанбул, Мумбай и Сао Пауло, където великолепни нови небостъргачи са заобиколени от грозни сцени на мизерия и нищета. Индийският милиардер Мукеш Амбани, четвъртият по богатство човек в света, харчи според пресата около 2 милиарда долара за строежа на дома си на 27 етажа – снабден с висящи градини, собствена болница и летище за хеликоптери – всичко това на един хвърлей камък от най-големия бедняшки квартал в Мумбай, Дхарави. Веднъж, тичайки по тренажора на върха на един хотел в Сао Пауло, аз се опитах да преброя хеликоптерите, бръмчащи наоколо. Градът има най-големия брой частни хеликоптери в света – буквален признак за това до какви височини хората са готови да се издигнат, за да избегнат реалностите на света, намиращ се под тях.

Като цяло, възходът на глобалните центрове и мегаполиси ни кара да премислим отново дали държавният суверенитет или икономическата мощ са новите предпоставки за участие в глобалната дипломация. Отговорът, разбира се, е и двете, но докато суверенитетът еродира и се променя, градовете вече се борят за глобално влияние рамо до рамо с държавите.

Учената от Колумбийксия университет Саския Сасен е допринесла най-много за оформянето на съвременното мислене относно това как градските предимства се превръщат в голяма стратегия. Както тя пише в книгата сиThe Global City, такива места разполагат с уникалната възможност да превърнат продуктивната си мощ в „практика на глобален контрол„. Акакдемичната ѝ работа проследява начина, по който европейските, до голяма степен автономни градове от времето на Ренесанса като Брюж и Антверпен са обновили законовите рамки, позволили създаването на първите международни стокови борси, създавайки предпоставките за появата на международния кредит и предшествениците на днешните търговски мрежи. Тогава, както и сега, нациите не са ограничавали градовете; те просто са били филтри за глобалните амбиции на градовете. Потоците на капитали и снабдяване, свързващи днешните глобални градове, са свързани от много подобни денационализирани международни отношения. Както твърди Сасен, в градовете не могат да се правят дребнави разделения между държавния и частен сектор; те или работят заедно, или градът не функционира изобщо. Дори масивните национални инвестиции в телекомуникациите или други инфраструктурни проекти не изравняват баланса на силите между градовете и останалата част от страните; в края на краищата те просто увеличават силата на градовете да водят своя собствена, „суверенна“ дипломация.

Погледнете само колко агресивно китайските градове започват да подминават Пекин, изпращайки маси от делегати по конференции и панаири, където те могат да привлекат международни инвестиции. До 2025 г. се очаква в Китай да има 15 свръх-града със средно население от по 25 милиона души (Европа няма да има нито един). Много от тях ще се опитат да подражават на Хонг Конг, който, макар и отново да е китайски град, а не британски протекторат, все още до голяма степен определя себе си чрез различията с останалата част от страната. А какво ще стане, ако всички китайски супер-градове започнат да действат по този начин? Или пък и други райони на страната поискат същите привилегии като Далян, североизточния технологически център, който е един от най-либералните градове в Китай? Дали тогава Пекин наистина ще управлява Китай? Или страната ще се завърне към някаква разлята модерна версия на периода на „воюващите държави“ от китайската история, в който много центрове на власт са се борили едни срещу други във вечно променящи се съюзи?

И докато нашият свят започва да се изгражда по-скоро около градовете и техните икономики, отколкото нациите и техните армии, Обединените нации започват да стават все по-неадекватни като символ на универсално членство в нашата глобална система. Един по-различен модел би могъл да бъде изграден около много по-малко скования Световен икономически форум в Давос, който събира едни с други всички хора, които имат някакво значение: премиер-министри, губернатори, кметове, шефове на фирми, ръководители на NGO-та, профсъюзни водачи, известни учени или просто влиятелни и известни хора. Всеки от тези играчи е достатъчно опитен, за да разчита на някаква ефирна „система“ за глобална стабилност – те просто заобикалят препятствия, използвайки средствата, които функционират.

Казано по-кратко, онова, което се случва в нашите градове, е по-важно от нещата, които се случват другаде. Градовете са експерименталните лаборатории на света и по този начин – метафора за едно несигурно време. Те са както раковото заболяване, така и основата на нашия обвързан свят, едновременно вирус и антитяло. От промяната на климата до бедността и неравенството, градовете са проблемът – но и решението. Тяхното правилно функциониране може да означава разлика между едно бляскаво бъдеще, изпълнено с проекти от рода на HafenCity и Songdo – или един свят, който изглежда като най-мрачните ъгли на Карачи и Мумбай.

Източник

Параг Хана е старши сътрудник към Американската Стратегическа Програма за фондацията New America.Това есе е откъс от книгата му Вторият свят: Империи и влияние в новия световен ред, която ще бъде публикувана от издателството Random House през март 2008.

Коментари (1)

- 04-10-2010|Павел Лазаров – Съгласен... с едно уточнение

Съгласен съм с автора, обаче според мен градския човек понастоящем живее в отровна среда – отровен е въздухът, отровни са храните, пристигнали от другия край на света. Това не е устойчиво съществуване и няма как да не избие някъде със страшна сила.

Вярвам, че град с човешки измерения (говоря за хората , а не за бизнеса!)е възможен но населението му не може да превишава 2-3 милиона. Нашата София може да стане един великолепен град... при условие, че успее(м) да намалим градския трафик, да произвеждаме минимум буклуци, да се грижим за квартала си, както се опитвам да подскажа тук.

Мишел Уелбек в търсене на любовта

Автор: Автор: Мишел Уелбек

Интервю с Мишел Уелбек, от Сузана Ханиуел.

„Харесвате ли the Stooges?[283]„, попита ме Мишел Уелбек на втория ден от нашето интервю. Остави настрана електрическата си цигара (тя светеше в червено когато той опъваше, изпускайки пара вместо дим), после бавно се изправи от канапето. „Иги Поп написа няколко песни по текстове от моя романВъзможност за остров“, допълни той. „Каза ми, че това била единствената книга, която му харесала през последните десет години“. Най-известният жив френски писател отвори MacBook-а си и чакълестият глас на пънк-легендата изпълни малката кухня, припявайки: „It’s nice to be dead.”

Мишел Уелбек е роден на френския остров La Réunion, близо до Мадагаскар, в 1958. Както може да се прочете на официалния му уебсайт, бохемски настроените му родители, анестезиоложка и планински водач, „скоро изгубили всякакъв интерес към неговото съществуване“. Той не притежава снимки от детството си. След кратък престой в Алжир, при бабата и дядото по майчина линия, от шестгодишна възраст нататък той е отглеждан от баба си по бащина линия, в северна Франция. След известно време на безработица и депресии, което на няколко пъти го води до престои в психиатрични заведения, Уелбек намира работа като сътрудник по техническата поддръжка към Френското Народно Събрание. („Членовете на парламента бяха много сладки“, казва той.)

Поет още от дните в университета, през 1991 той пише една добре посрещната студия за американския автор на научна фантастика Х. П. Лъвкрафт. На тридесет и шест години публикува първия си роман, Разширяване полето на борбата (1994), в който се разказва за непоносимо скучния живот на двама компютърни програмисти. Романът предизвиква появата на първите му култови последователи, най-вдъхновените сред които създават Perpendiculaire– списание, основаващо се на движението, което те наричат „депресионизъм“. (Уелбек, който приема почетно място в редакционния екип, твърди, че „никога не съм разбирал теорията им и, откровено казано, тя не ме интересува.“) Следващият му роман, Елементарни частици (1998), смесица от социален коментар и директни описания на сексуални сцени, се продава в триста хиляди екземпляра само във Франция и го прави международна звезда. Така започват яростните дебати около въпроса дали Уелбек трябва да бъде приветстван като брилянтен реалист във великата традиция на Балзак, или отхвърлен като безотговорен нихилист. Един озадачен критик от Ню Йорк Таймс нарича романа му „дълбоко отблъскващо четиво“. Друг го описва като „неприятно дебнещ някъде в пространството между сладострастието и психичното заболяване.“) Редакцията на Perpendiculaireпък е обидена от онова, което според тях е неговото реакционно отхвърляне на движението за сексуално освобождение и го премахва от състава на списанието.

Няколко години по-късно майка му, смятайки, че е била некоректно представена в някои от автобиографичните пасажи на романа, издава собствени мемоари в 400 страници. За пръв и последен живот в публичния си живот Уелбек получава широка поддръжка от френската преса, която се вижда принудена да признае, че дори и суровият портрет на майката-хипи от Елементарни частици не може да се сравнява със самовлюбената личност, появяваща се на страниците на нейната автобиография. По време на авторското си турне при представянето на книгата тя задава въпроса „Коя майка не е наричала сина си жалко лайнарче?“

През 2001 Уелбек публикува Платформата, разказващ за туристическа агенция, която активно предлага секс-туризъм в Тайланд. В романа това води до терористично нападение от страна на ислямски екстремисти. Някои от гледищата, изказвани от главния герой („Всеки път, когато чуя, че някой палестински терорист, палестинско дете или бременна палестинска жена са били застреляни в ивицата Газа, чувствам прилив на ентусиазъм при мисълта за един мюсюлманин по-малко“), водят до обвинения в женомразие и расизъм, които Уелбек все още трябва да преглъща, за най-голямо лично неудоволствие. „Откъде намирате нерви да пишете някои от нещата, които се откриват в книгите ви?“, попитах го аз. „О, това е лесно. Просто си представям, че вече съм мъртъв.“

По време на едно интервю във връзка с Платформата, Уелбек прави вече прословутото си изказване „Et la religion la plus con, c’est quand même l’Islam.” (Един неприемливо мек превод би бил „И все пак най-тъпашката религия си остава исляма“.) Той е даден под съд от група за граждански права, заради реч, насъскваща към омраза, но печели въз основа на клаузата за свобода на словото. „Не мислех, че мюсюлманите са се превърнали в група, която се обижда от всяко нещо“, обяснява той. „Знаех за евреите, които са готови да открият следи от антисемитизъм навсякъде, но при мюсюлманите, честно, там не бях на висотата на времето.“ През 2005 той публикува Възможност за остров, в който се разказва за една бъдеща раса от клонирани хора.

Имайки пред вид репутацията на Уелбек като човек, който се напива и започва да се натиска на журналистките, които го интервюират, аз се чувствах леко обезпокоена, когато натисках звънеца на скромното му жилище (под краткосрочен наем) в Париж. Но през двата дни, които прекарахме заедно, той беше скрупульозно учтив и доста стеснителен. Облечен в стар пуловер и чехли, той очевидно страдаше от пореден пристъп на хроничната си екзема. През по-голямата част от времето седеше на канапето, пушейки. (Той се опитва да намали цигарите от четири пакета дневно – оттук и електрическата цигара). Говорехме на френски и, от време на време, на английски език, който Уелбек разбира много добре. Всеки от въпросите ми беше посрещан с гробно мълчание, по време на което той издишаше дим и седеше със затворени очи. Неведнъж започвах да се питам дали не е заспал. По някое време отговорът се появяваше – в изтощително-монотонен тон, който зазвуча малко по-свежо на втория ден. Е-мейлите, които ми изпрати по-късно, бяха капризни и очарователни.

Уелбек е носител на множество от главните френски литературни награди, но не и на жадувания Гонкур, който според много хора във френския литературен истеблишмънт му е бил несправедливо отказан. Той е публикувал и няколко книги с поезия и есеистика. Някои от стиховете му са използвани за текстове на песни и Уелбек ги е изпълнявал лично в парижки нощни клубове. Първата дама на Франция, Карла Бруни-Саркози, също има песен, в която използва негова поезия. Неотдавна, Бернар-Анри Леви, другият публичен интелектуалец, когото французите обичат да мразят, написа в съавторство с него Обществени врагове, поредица от писма, за които се очаква да се появят в превод следващата зима. Последният му роман, Картата и територията, ще се появи във Франция през този септември.

В момента ерген, Уелбек е два пъти разведен и има син от първия си брак. От 2000 г. насам той живее на западното крайбрежие на Ирландия и прекарва летата във вилата си в Андалусия.

Paris Review: Кои са литературните ви предшественици?

Уелбек: Напоследък започвам да се чудя. Отговорът ми винаги е бил, че съм силно впечатлен от Бодлер, Ницше и Шопенхауер, от Достоевски и, малко по-късно, от Балзак. Всичко това е вярно. Това са хората, на които се възхищавам. Обичам и другите романтични поети – Юго, Вини, Мюсе, Нервал, Верлен и Маларме – както заради красотата на произведенията им, така и заради тяхната ужасяваща емоционална интензивност. Но we<e започвам да се чудя дали онова, което съм чел като дете, не е всъщност по-важно.

Например?

Във Франция има двама класически автори за деца, Жул Верн и Алекснадър Дюма. Винаги съм предпочитал Жул Верн. При Дюма всички тези исторически неща ме отегчаваха. А Жул Верн притежава една всеобхватна визия за света, която аз много харесвах. Всичко по света изглежда го интересуваше. Бях много силно впечатлен и от приказките на Ханс Кристиан Андерсен. Те ме объркваха. А освен това съществуваше иКученцето Пиф, поредица от комикси, публикувани от издателство Ваян и субсидирани от Комунистическата партия. Сега, препрочитайки ги отново, за пръв път разбирам, че и в приключенията на Пиф е имало някакви комунистически оттенъци. Например, един праисторически човек побеждава местния магьосник в борба лице срещу лице, а след това обяснява на племето, че няма нужда от магьосник и че няма защо да се страхуват от светкавиците. Серията беше много новаторска и с изключително качество. Четях Бодлер на странно ранна възраст, на около тринадесет, но шокът на живота ми беше Паскал. Бях на петнадесет. Беше по време на екскурзия с класа до Германия, първото ми пътуване зад граница и, странно, бях взел със себе си Мисли на Паскал. Бях ужасен от този абзац: „Представете си редица хора във вериги, всички под смъртно наказание, някои от които биват убивани всеки ден пред очите на останалите; онези, които остават, виждат собственото си състояние в съдбата на другарите си и, оглеждайки се с мъка и отчаяние, очакват реда си. Това е образът на човешкото състояние.“ Мисля, че това ми повлия толкова силно, защото бях отгледан от баба и дядо. Изведнъж осъзнах, че те ще умрат, и вероятно скоро. Тогава открих смъртта.

Кои други автори ви повлияха?

Четях много научна фантастика. Х. П. Лъвкрафт и Клифърд Саймък.Градът е шедьовър. Също Сирил Корнблат и Р. А. Лафърти.

Какво ви привлича в научната фантастика?

Мисля, че понякога се нуждая от почивка от реалността. В собственото си писане се виждам като реалист, който преувеличава малко. Но едно от нещата в Зовът на Ктулха от Лъвкрафт ми е повлияло със сигурност: използването на различни гледни точки. Първо дневник, после записките на учен, последвани от показанията на местния идиот. Можете да откриете това влияние в Елементарни частици, където последователно преминавам от дискусии върху животинската биология към реализъм, после към социология. Ако не беше научната фантастика, всичките ми най-силни влияния щяха да идват от деветнадесетия век.

Вие сте фен на реформаторите от 19 век, особено на Огюст Конт, основателя на позитивизма.

Повечето хора намират Конт нечетивен, защото той се повтаря до полудяване. Говорейки медицински, той сигурно се е намирал недалеч от лудостта. Доколкото знам, той е единственият философ, който е опитал да се самоубие. Хвърлил се в Сена заради разбито сърце. Извадили го, след което прекарал шест месеца в санаториум. И това е бащата на позитивизма, за който се смята, че е връх на рационализма.

Казвали сте, че сте „стар калвинистки досадник“. Какво искате да кажете с това?

Склонен съм да мисля, че доброто и злото съществуват и че количеството им у всеки от нас е непроменливо. Моралният характер на хората е твърдо установен, фиксиран до смърт. Това напомня за калвинистката идея за предопределението, според която хората се раждат спасени или осъдени, без да могат да направят каквото и да е против това. А аз съм стиснат досадник, защото отказвам да се разгранича от научния метод или да повярвам, че има и друга истина освен науката.

Вие имате известно научно минало. След училище сте следвали агрономия. Какво е агрономията?

Всичко, което има връзка с производството на храна. Един малък проект, в който участвах, беше карта на растенията в Корсика, чиято цел беше да се установят местата, където могат да се отглеждат овце. Бях чел в една училищна брошура, че следването на агрономия предлага всевъзможни кариери, но се оказа, че това били смешки. Повечето хора в края на краищата се оказват в някаква форма на селското стопанство, с няколко развлекателни изключения. Двама от колегите ми например станаха свещеници.

Доставяше ли ви удоволствие следването?

Да, много. Всъщност аз почти станах изследовател. Това е едно от най-автобиографичните неща в Елементарни частици. Работата ми щеше да бъде да правя математически модели, които могат да се приложат към рибните популации в езерото Нантуа в алпийския регион. Но, странно, аз отказах, което всъщност беше глупаво, защото да се намери работа след това се оказа невъзможно.

В края на краищата сте започнали да работите като компютърен програмист. Имахте ли някакъв предварителен опит в това?

Не знаех нищо за програмирането. Но това беше по времето, когато имаше огромна нужда от програмисти и почти никакви училища за такива. Така че беше много лесно да се навлезе там. На аз го намразих начаса.

И какво ви накара да напишете първия си роман, „Разширяване полето на борбата“, за един компютърен програмист и неговият сексуално отчаян приятел?

Не бях попадал на никакъв роман, в който да се казва, че влизането в редиците на работната сила е като влизане в гроба. Че оттам нататък не се случва нищо и че трябва да се преструвате, че се интересувате от работата си. И че, освен това, някои хора имат сексуален живот, а други нямат, защото някои са по-привлекателни от останалите. Исках да кажа, че ако хората нямат сексуален живот, това е не поради някаква морална причина, а просто защото са грозни. След като веднъж сте го казали, всичко това изглежда очевидно, но аз исках да го кажа.

Бедният, нежелан от никого Тисеран е много жив герой.

Той е добър герой. Гледайки назад, се чувствам изненадан от това, че е възможно да се получи толкова интересен характер, изхождайки единствено от темата за неговата сексуална фрустрация. Успехът на Тисеран беше голямо образование.

Според разказвача от „Разширяване полето на борбата“, „човек мрази младите“.

Това е другата част от капана. Първата е професионалният живот, фактът, че нищо повече няма да ви се случи. Втората е, че сега тук се намира този човек, който ще ви замести и който ще има собствени преживявания. Това води до естествената омраза на бащата към сина.

Бащата, а не майката?

Да. Има някаква физиологическа и психическа промяна, която се случва с жената, когато тя забременее. Това е животинска биология. Но бащите не дават пет пари за поколението си. Получават се някакви хормонални промени, неща, които никаква култура не може да промени, които по принцип карат жените да обичат децата, а мъжете да не дават пет пари.

Какво ще кажете за брака?

Мисля, че при повечето хора има остър контраст между живота в университета, където те се срещат с множество други хора, и момента, в който навлизат в работната сила, когато по принцип престават да се срещат с други хора. Животът става тъп. В резултат на това хората се женят, за да имат личен живот. Бих могъл да говоря още, но мисля, че това е разбираемо за всички.

Тоест, женитбата е просто реакция към …

Към един предимно самотен живот.

Имали сте трудности при намирането на издател за „Разширяване полето на борбата“. Защо редакторите я отхвърляха?

Нямам представа. Но тя не изглеждаше много като нещата, които се публикуваха по онова време. Мисля, че Льо Клезио се считаше за велик писател, например.

Какво мислите за Льо Клезио, който получи Нобелова награда за литература през 2008?

Не съм го чел. Опитах се и ми стана скучно. Но що се отнася до нещата, които се публикуваха, имаше много изкуство заради самото изкуство – хора, пишещи в традицията на nouveau roman. Нямаше нищо за хората, работещи в офиси.

Значи вие не сте фен на „nouveau roman“?

От време на време обичам да се отдавам на малко материалистическа теория. Една от които е, че Livres de Poche [френската поредица от класически издания с меки корици] напълно е променила начина, по който се предава културата, направила го е по-интернационален и по-малко плътен. Никога не съм учил литература в университета. Nouveau roman се публикуваше в Livres de Poche, така че никога не бях чел някой от тях чак до много по-късни времена. Твърде късно, всъщност – мозъкът атрофира.

А какво ще кажете за поезията?

Мисля, че поезията е единствената област, в която може да се каже, че някой писател, когото наистина харесвате, ви е повлиял, защото четете и препрочитате поезията му толкова много пъти, че тя просто се набива в съзнанието ви. Много хора са чели Бодлер. Аз имах малко по-необичайния опит да съм чел буквално целия Корней. Никой не чете Корней, но аз попаднах на малка купчина класици, и по някаква причина я заобичах. Обичах александрина, традиционния стих в дванадесет срички. Докато бях в университета написах доста много класически стихове в тетраметри, които се харесваха на други хора. Казваха ми, хей, това не е лошо. Защо да не пишем в класически стихове? Това може да се направи.

Как виждате себе си – като поет или като романист?

Тъжно е да се каже, но когато човек пише романи, които имат известно влияние, той започва да усеща, че издателите публикуват стиховете му просто от милосърдие. И това става неудобно.

Но вие слагате поезия във всичките си романи.

Но тя не функционира. Вече съм се опитвал да пиша поезия в романите си, но никога не съм успявал.

Казвали сте следното: „Борбата между поезията и прозата е нещо постоянно в живота ми. Ако човек се подчинява на поетическия импулс, той рискува да стане нечетивен. Ако пък не му се подчини, трябва да се подготвя за кариера на честен ‚разказвач.‘„

Може да останете с впечатлението, че изпитвам леко презрение към разказваческото умение, което е вярно само донякъде. Например, аз наистина харесвам Агата Кристи. В началото тя се подчинява на правилата на жанра, но след това понякога успява да свърши истински лични неща. В моя случай, струва ми се, аз тръгвам от противоположната точка. В началото не се подчинявам, но след това от време на време си казвам, стига, все пак трябва да има някаква история. Самоконтролирам се. Но никога няма да се откажа от някой красив фрагмент, само защото той не пасва в историята ми.

Какво мислите сега за първия си роман?

Брутален е, но е добър. Това беше началото на дългата ми връзка с LesInrockuptibles, които го харесаха начаса.

Les Inrockuptibles?

Това е списание, което е съставено от една трета музика, една трета литература и една трета всичко останало. Когато го стартираха [ежемесечно в 1986, а след това ежеседмично, в 1995], то здравата изплаши френските медии, защото беше толкова очевидно по-добро от всички останали. Традиционните седмичници с литературните си подлистници изглеждаха смешни в сравнение с него. Всеки, който се смяташе за някакъв интелектуалец в Париж, беше в краката им. За нещастие, никой от тях нямаше истинско чувство за отговорност и никой не пое истинска отговорност. В момента списанието е доста разводнено.

Какви бяха ценностите в началото?

Може да се каже, че имаше само една – малко реалност, човече! Покажи ни реалния свят, нещата, които се случват сега, в реалните животи на хората.

През 1998 публикувахте сега вече най-известния си роман, „Елементарни частици“, за трагичните любовни животи на един брилянтен учен и сексуално фрустрирания му доведен брат. Какво ви накара да го напишете?

Реалното вдъхновение бяха експериментите на Ален Аспе от 1982. Те демонстрираха парадокса, наречен EPR, според който, ако частиците си взаимодействат, то съдбите им се обвързват едни с други. Ако въздействате на една, ефектът незабавно се прехвърля върху другата, дори и ако те се намират на огромни разстояния едни от други. Това наистина ме порази, да си помислиш само: ако две неща са били свързани веднъж, те си остават свързани завинаги. Това маркира една фундаментална философска промяна. От времената на изчезването на религиозната вяра насам, властващата философия е материализмът, който твърди, че ние сме сами и свежда човечността до биология. Човекът, изчислим като топки за билярд – и напълно смъртен. Този мироглед се подкопава от парадокса EPR. Така че романът беше вдъхновен от тази идея – за нещото, което би могло да се окаже следващата метафизическа мутация. Тя трябва да бъде по-малко депресивна от материализма. Който, нека си признаем, е нещо много депресивно.

И как стигнахте от тази идея до някаква история?

Започнах с главния герой, Мишел, който е физик-изследовател. След това, понеже все още изпитвах огромно съжаление от това, че бях убил Тисеран прекалено рано в Разширяване полето на борбата, стигнах и до Бруно, който е нещо като продължение на Тисеран. Този път вече трябваше да напиша историята на живота му. Това беше истинско удоволствие. Мишел – по малко, защото трябваше да прочета всички ония книги.

Наложи ви се да прочетете много неща за изследванията в областта на квантовата теория?

О, беше ужасно. Спомням си книги, които бяха толкова трудни, че препрочитах една и съща страница по три пъти. Не е зле от време на време да се полагат интелектуални усилия, но се съмнявам, че някога отново ще направя нещо подобно.

Какво ви се искаше да постигнете най-много с този роман?

Онова, което исках най-много, беше да напиша сцени, които са, както вие казвате на английски, „heartbreaking.”

Сърцераздирателни?

Смъртта на приятелката на Мишел беше много трогателна, мисля. Наистина исках да ми се получат тези сцени, преди всичко друго.

И защо искахте да ви се получат точно тези сцени?

Защото това е нещото, което най-много обичам в литературата. Например, последните страници от Братя Карамазови: не само че не мога да ги чета без да заплача, ами дори не мога и да помисля за тях без да заплача. Това е нещото, от което се възхищавам най-много в литературата, способността ѝ да ви накара да заплачете. Има само два читателски коментара, които ценя истински: „Това ме накара да заплача“, и „Прочетох го за една нощ. Не можах да спра.“

Разбира се, онова, което привлече вниманието на медиите, бяха многобройните секс-сцени.

Не съм сигурен, че в романа ми има чак такъв необичайно голям брой секс-сцени. Не мисля, че това беше шокиращото. Онова, което шокира хората, беше, че аз описвах секса като провал. Пишех за сексуалността по един невъзвеличаващ начин. Повече от всичко друго аз описвах една базисна реалност: човек, изпълнен със сексуално желание, което не може да задоволи. Това е нещото, за което хората не искат да чуят нищо. За секса се предполага, че трябва да бъде нещо положително. Да се показват фрустриращи сексуални сцени е нещо непристойно. Но това е и истината. Реалният въпрос е: „Кому е позволено да има секс?“ Не разбирам, например, как учителите оцеляват сред всички тези обезпокоителни млади момичета. Когато жените стават сексуални туристки, това е дори още по-скрито, срамно, табу, отколкото когато го правят мъжете. Също както, ако жена-учителка сложи ръка на бедрото на някой ученик, това е нещо много по-лошо, много по-отвратително.

Един от постоянните рефрени в романите ви е, че сексът и парите са доминантните ценности на този свят.

Странно, аз съм вече на петдесет години и все още не съм успял да реша дали сексът е нещо добро или не. Имам своите съмнения и относно парите. Така че е странно, че ме считат за идеологически писател. Според мен аз най-вече давам израз на съмненията си. Имам определени убеждения. Например фактът, че можете да платите на някое момиче. Според мен това е нещо добро. Безспорно. Огромен признак за прогрес.

Имате пред вид проститутките?

Да. Аз съм изцяло за проституцията.

Защо?

Защото всички печелят. Не ме интересува лично, но мисля, че това е нещо добро. Мнозина англичани и американци плащат за това. Те са щастливи. Момичетата са щастливи. Те правят много пари.

Откъде знаете, че момичетата са щастливи?

Говоря с тях. Много е трудно, защото те почти не говорят английски, но аз все пак говоря с тях.

Какво ще кажете за по-разпространеното гледище, че тези жени са жертви, принудени да живеят при такива обстоятелства?

Това не е вярно. Не и в Тайланд. Просто е глупаво човек да възразява срещу това.

Казват, че от политическа гледна точка вие сте десен, защото в „Елементарни частици“ изглежда се противопоставяте на либерализма на шестдесетте. Какво мислите за тази интерпретация?

Онова, което мисля по принцип, е че човек не може да направи нищо против главните обществени промени. Може и да е прискърбно това, че семейството изчезва като обществена единица. Може да се твърди, че това увеличава човешкото страдание. Но, прискърбно или не, не може да се направи нищо против това. Това е разликата между мен и един реакционер. Нямам никакъв интерес часовниците да се върнат назад, защото такова нещо не може да бъде направено. Човек може единствено да наблюдава и да описва. Винаги съм харесвал онова толкова обидно изказване на Балзак, че единствената цел на романа е да посочва катастрофите, причинявани от промяната на ценностите. Той преувеличава по много забавен начин. Но именно това е нещото, което правя аз: посочвам катастрофите, причинявани от либерализацията на ценностите.

Писали сте, че сте „Не само религиозен, но и политически атеист“. Можете ли да обясните какво означава това?

Не вярвам особено много във влиянието на политиката върху историята. Мисля, че основните фактори са технологически и – понякога, не особено често – религиозни. Не мисля, че политиците могат да имат истинско историческо значение, освен когато причиняват големи катастрофи в стил Наполеон, но това е всичко. Не вярвам и в това, че индивидуалната психология има някакво въздействие върху социалните движения. Ще откриете изрази на тази увереност във всички мои книги. Днес сутринта разговарях с някого за Белгия, една страна, която изобщо не функционира. И никой не разбира защо, от психологическа гледна точка, защото самите белгийци изглежда са много симпатични хора, изпълнени с желание да накарат нещата да функционират. И все пак това не става. Страната ще изчезне. Така че просто ни се налага да вярваме, че в ход се намират мощни социални сили, които не могат да бъдат обяснени просто чрез индивидуалната психология.

Бяхте ли изненадани от реакциите, които получихте по повод „Частиците“?

Да. Очаквах успех, сравним с този на първия ми роман. Успех сред критиците, със скромни продажби. Това беше върховен момент в живота ми, защото можех да престана да работя.

Френските критици са вбесени от вашето, според тях цинично използване на медиите за реклама на всяка от книгите ви, започвайки с „Елементарни частици“. Какво беше отношението ви към всичко това по онова време?

Тогава мислех, че човек трябва да използва силно медиите, ако иска да продава книги, а освен това наистина е вярно, че исках да печеля пари, за да мога да напусна работата си. Това е единственият смисъл в притежаването на пари, да можете да разполагате с времето си, но той е фундаментален. Сега вече не съм сигурен, че медиите продават книги.

А какво тогава ги продава?

Устната пропаганда. В момента например Марк Леви се продава най-много във Франция. А той никога не ползва медиите.

„Елементарни частици“ е и романът, който накара критиците да се вперят в биографията ви, защото героите изглежда имат много общи неща с вас. Но за вас сякаш е дразнещо това, че хората свеждат всичко до биографията.

Да, това дразни, защото то отрича най-важната черта на писането на белетристика, а именно това, че героите се развиват от само себе си. С други думи, вие започвате с няколко реални факти, а след това оставяте нещата да се развиват по собствената си инерция. И колкото по-надалеч отивате, толкова по-вероятно е напълно да изоставите реалността. Всъщност, невъзможно е да разкажете собствената си история. Можете да използвате елементи от нея – но дори не се опитвайте да си помислите, че ще сте в състояние да контролирате какво ще направи някой от героите след сто страници. Единственото, което можете да направите, е например да придадете на героя собствените си литературни вкусове. Няма нищо по-лесно от това. Просто го оставете да отвори някоя книга.

Говорейки за биографията си, наскоро писахте, че сте имали щастливо детство с баба си.

Да, баба ми по бащина линия. Живях с нея между шестата и осемнадесетата си година. Имаше два периода, първият от които беше наистина щастлив, между шест и дванадесет години. Живеехме в провинцията, в Йон. Карах колелото си. Строях бентове, Четях много. Нямаше много телевизия. Беше добре. Но след това се преместихме в Креси-ан-бри. Ако сега отидете там, няма да получите истинска представа. По онова време районът беше много по-селски. Сега вече това са бедни предградия. И все пак не се чувствах особено удобно. Имаше прекалено много хора. Обичах самотата на провинцията. Но, честно, юношеството никога не е толкова приятно колкото детството.

И баба ви беше комунистка?

Това е леко пресилено. По онова време всички хора от определена социална класа във Франция гласуваха за комунистите, без да имат ни най-малка представа за това кой е Маркс. Това беше класово гласуване.

Тя работеше ли?

Не, беше пенсионерка.

А каква е била работата й?

Работила е за железниците. Мисля, че е отговаряла за селската железопътна гара.

Бяхте ли близки с баба си?

Да. Много я обичах.

Имате забележително чувство за хумор. Тя смешна ли беше?

Не. Тя не обичаше да се шегува.

Отнасяше ли се майчински към вас?

Да. Четирите ѝ деца я обожаваха. Тя беше много добра майка.

Виждахте ли се често с родителите си?

С майка ми – много малко. С баща ми, да. През зимните и летни ваканции.

Бяхте ли близки с него?

Не особено. Той беше труден човек, всъщност самотник. И все пак бях по-близък с него, отколкото с майка ми. Познавах го по-добре.

До шестгодишна възраст сте живели с баба си и дядо си по майчина линия в Алжир. Спомняте ли си ранното детство?

Много слабо. Имам бегли спомени за детски площадки с листа. Спомням си също и миризмата на сълзотворен газ, която ми харесваше. Спомням си някои неща за войната, като например стрелба с автомати по улиците.

Страшно ли беше?

Не, никак. Децата се забавляват от подобни неща.

Четеше ли се много в къщата, в която растяхте?

Баба ми и дядо ми изобщо не четяха. Те не бяха образовани хора.

И така, как се промени живота ви след „Елементарни частици“?

Най-важната последица от Елементарни частици, освен парите и възможността да не работя повече, беше това, че станах международно известен. Престанах да пътувам като турист, например, защото турнетата покрай книгите задоволяват цялото ми желание за пътувания. А в резултат на това посещавам и страни, в които обикновено не бихте отишли, като Германия.

Защо казвате това?

Никой не пътува за туризъм в Германия. Тя не съществува. Но хората грешат, че не го правят. Не е толкова лошо.

Туризмът е в центъра на третия ви роман, „Платформа“, в който се говори за туристическа агенция, която решава да предлага секс-туризъм.

Най-трудното нещо при писането на един роман е да се открие изходната точка, нещото, което ще го отвори. Но дори и това не гарантира успех. По принцип аз не успях и с Платформа, макар че туризмът е отлична изходна точка при опита да се разбере света.

Какво ви очарова в туристическата индустрия?

За мен е абсолютно удоволствие да чета туристически пътеводители, особено онези на Мишелин, и техните описания на места, които сигурно никога няма да посетя. Прекарвам голяма част от живота си в четене описанията на ресторанти. Обичам речника, който те ползват. Обичам начина, по който представят света. Обичам описанията на щастие и откривателство. А освен това има и някои основни въпроси, които започвам да си задавам. Китай за седем дни например. Как избират отделните части? Как превръщат реалния свят в някакъв приятен, годен за консумиране свят?

Кажете ни нещо за Патая, Тайланд, където се провеждат секс-пътешествията.

Бях напълно очарован от Патая, където се случват събитията в края на романа. Всички ходят там. Англосаксонците ходят там. Китайците ходят там. Японците ходят там. Арабите, и те ходят там. Това беше най-странното. Прочетох това в туристически пътеводител, и то ме накара да направя пътуването до Тайланд. Те казваха, че в един от хотелите в Банкок тайландските проститутки се забулвали, за да се харесват повече на арабските клиенти. Има много френски алжирци от бедните предградия, които ходят до Патая заради курвите. Така че тайландските момичета говорят френски, но с гето-сленг: „Кво, а стига бе! Кво, мамка ти!“

Има караоке-барове за японците, ресторанти с много водка за руснаците. Има и нещо особено пикантно във всичко това, нещо окончателно у всички тези хора, особено възрастните англосаксонци. Човек усеща, че те никога няма да бъдат в състояние да си отидат. А освен това и прахът следобед, когато нощните барове са все още затворени. Има нещо много пикантно в момента, когато момичетата започнат да пристигат на мотопедите си и човек вижда как старите англосаксонски туристи започват да се появяват като костенурки, вървящи през праха. Има нещо много, много странно в този град.

Терористичната експлозия в Патая в края на книгата предвещава реалната експлозия от нощния клуб в Бали, една година след излизането на книгата.

Това не беше трудно за предвиждане. Можеше да се случи и в Малайзия, друга мюсюлманска страна с много проститутки за запдняците.

Но какво остава от вашата идея, че проституцията е чудесна идея за всички?

Хм, ислямът ще трябва да изчезне. Иначе тя няма да проработи.

Значи в един перфектен свят ще има проституция, но не и ислям?

Никога не съм говорил за някакъв перфектен свят. Само казах, че той не е катастрофа.

Защо смятате „Платформа“ за неуспех?

Липсва достатъчно анализ за туристическата индустрия. И една от героините, Валери, доминира книгата прекалено много. Не че човек може да направи кой знае колко много против неща от този род. Харесвах много Валери като героиня и в резултат на това героят-мъж ми се струва посредствен.

Казвали сте, че литературните критици не отделят достатъчно внимание на героите.

Едно от най-ценните неща при обикновените читатели е, че понякога те развиват чувства към героите. Това е нещо, за което критиците никога не говорят. Което е тъпо. Англосаксонските критици правят добри резюмета на сюжета, но и те не говорят за героите. Читателите обаче го правят без задръжки.

Какво ще кажете за критиците си? Можете ли да ни кажете накратко какво най-много ви дразни във френската преса?

На първо място, те ме мразят повече, отколкото аз мразя тях. Онова, в което ги обвинявам, не са лошите критики. Обвинявам ги в това, че говорят за неща, които нямат нищо общо с книгите ми – майка ми или данъчното ми изгнание например – и ме окарикатуряват дотам, че вече съм се превърнал в символ за толкова много неприятни неща – цинизъм, нихилизъм, женомразство. Хората престават да четат книгите ми, защото вече имат собствена представа за това кой съм. До известна степен, разбира се, това важи за всички. След два-три романа един писател не може да очаква, че ще продължава да бъде четен. Критиците вече имат твърда и ясна представа.

Кога започнахте да пишете за пръв път?

Трудно ми е да кажа. В училище трябваше да пишем творчески есета, като например „опишете един есенен следобед“ и наистина аз сякаш изпитвах едно леко преувеличено удоволствие от писането им, а и си ги запазих. Освен това пишех дневник, макар и да не съм много сигурен за какво ли може да съм писал. Струва ми се, че съм бил по-склонен да описвам мечтите си, отколкото нещата от ежедневието.

Какъв е писателският ви график сега?

Събуждам се посред нощ, някъде около един часа. Пиша полубуден, в не съвсем съзнателно състояние. Постепенно, пиейки кафе, започвам да се пробуждам. И пиша докато ми писне.

Имате ли и други изисквания към писането?

Флобер казва, че трябва да имате постоянна ерекция. Не успях да открия нещо такова при себе си. От време на време имам нужда от разходка. Инак, от гледна точка на хранителните изисквания, кафето функционира, това е вярно. То ви пренася през всичките различни стадии на съзнанието. Започвате в полу-безсъзнание. Пишете. Пиете още кафе и разбирането ви се прояснява – и именно в този междинен период, който понякога може да трае часове, се случва по нещо интересно.

Мислите ли предварително за сюжетите?

Не.

Не знаете какво ще се случи от една страница до следващата?

Никога не планирам каквото и да е.

А какво ще кажете за стила си? Имате навика да правите брутални, често забавни съпоставки, като например „В деня на самоубийството на сина ми си направих омлет с домати.“

Това не е точно нещото, което аз наричам стил. То просто е начина, по който възприемам света. Притежавам определена нервност, която води до бързи съпоставки. Не е много различно от пънк-рока. Крещите, но и модулирате по малко. За стила ми са писани дисертации.

И какви са заключенията им?

Изреченията ми са от средна дължина, с богата пунктуация. С други думи, те са средни по дължина, но са накъсани по много и различни начини. Едно от нещата, които хората не обичат, са наречията. Аз използвам наречия. Това е още нещо, което иде от факта, че съм поет. Редакторите винаги искат да премахвате повторенията. Аз обичам повторенията. Повторението е част от поезията. Така че не се колебая да се повтарям. Всъщност, аз мисля, че съм най-повтарящият се романист в наши дни.

Обичате да цитирате маркови имена. Например, „loup au cerfeuil MonoprixGourmet”[„Морски костур с кервел“].

„Морски костур с кервел“… Звучи привлекателно. Написано е добре. Използвам марковите имена и защото, обективно погледнато, те са част от света, в който живеем. Но действително обикновено избирам продукта с най-съблазнителното име, макар и да нямам никаква представа какво е това кервел. На човек му се приисква да яде нещо с кервел. Красиво е.

Писали сте, че един от източниците на вдъхновение са историите, които хората ви разказват. Очевидно, непознатите обичат да ви се доверяват.

Струва ми се, че бих могъл да бъда един от най-добрите психиатри в света, защото оставям хората с усещането, че съм безпристрастен. Което не е съвсем вярно. Понякога съм много шокиран от онова, което ми казват. Просто не го показвам.

Писал сте биография на Х. П. Лъвкрафт и аз бях силно впечатлена от приликата между неговата собствена катастрофална любовна история и ония от вашите книги.

Да, жената, която е смела и динамична, и която прави всичко възможно, за да могат нещата да проработят, и мъжът, който е нескопосан и некомпетентен.

Какво мислите за възможността от любов между мъж и жена.

Бих казал, че въпросът за това дали любовта все още съществува играе в моите романи същата роля, каквато играе и въпроса за съществуването на Бога в романите на Достоевски.

Любовта може би не съществува повече?

Това е въпросът на нашето време.

И на какво се дължи изчезването й?

Материалистическата идея е, че ние сме сами, че живеем сами и умираме сами. А това не е много съвместимо с любовта.

Последният ви роман, „Възможност за остров“, завършва в безлюден свят, обитаван от самотни клонинги. Какво ви накара да си представите това мрачно бъдеще, в което хората биват клонирани преди да са стигнали до средна възраст?

Убеден съм, че не феминизмът се намира в основата на политическата коректност. Истинският източник е много по-гаден и не смее да произнесе името си, което е просто омраза към възрастните хора. Въпросът за доминацията между мъжете и жените е сравнително второстепенен – важен, но все още второстепенен – в сравнение с онова, което се опитах да уловя в този роман, а именно, че ние сме впримчени в един свят на деца. Възрастни деца. Изчезването на родителското влияние означава, че един възрастен човек днес е просто безполезна руина. Нещото, което всички ние ценим най-високо, е младостта – което означава, че животът автоматично става мрачен, защото, като цяло, животът се състои от това да остаряваме.

В предговора към „Възможност за остров“ вие споменавате една журналистка, която ви е дала идеята за романа. Можете ли да ни обясните това?

Беше много странен момент. Бях в Берлин, в едно кафене на брега на езеро, очаквайки поредното интервю. Беше много тихо. Беше десет часа сутринта. Наоколо нямаше никой. И тогава пристига тази германска журналистка, беше много любопитно, тя не се държеше нормално. Не носеше магнетофон и не си правеше записки. И каза: „Сънувах, че вие сте в телефонна будка след края на света и че разговаряте с цялото човечество, но без да знаете дали някой ви слуша.“ Беше като във филм за зомбита.

И това ви доведе до основната идея на книгата: един клонинг, който пише дневник, предназначен за наследника му.

Мислех си за тази ситуация: намирам се в телефонна будка след края на света и изглежда, че говоря, но не знам дали от другата страна на жицата има някой или просто говоря със самия себе си, просто слушам собствения си глас. И това наистина изглеждаше като някаква поразителна метафора за всичките ми романи. Идеята се нуждаеше от известно време, за да узрее. Междувременно пишех третия си роман. А след това купих един апартамент в южна Испания и отидох там извън сезона, през януари, и там нямаше никой. Намирах се в тази празна къща на брега, което ми даваше усещането, че съм сам, на края на човечеството. Написах първите страници. В продължение на дълго време не написах нищо повече.

Как стана така, че започнахте да се интересувате от сектата Raël, на която се основава странната религиозна секта от книгата?

Купих си книги за секти. Отидох на ориентировъчна среща за не-релианци.

И какво се случи?

Имаше разговори с пророка, който ни каза, че нещата щели много да се подобрят, благодарение на науката. Това е някаква тотална смесица от оптимизъм относно научния прогрес и не-морализъм по въпросите на секса. Това е нещото, което привлича участниците. Те казват, че има извънземни, които са по-напред от нас и могат да ни дадат рецептите си за технологическо щастие.

Защо направихте от главния си герой комик?

Героят се появи в резултат на две неща. Първо, отидох на курорт в Турция и там се провеждаше едно от тия шоута за таланти, организирани от гостите. И там беше това момиче – трябва да е била на около петнадесет години – което имитираше Селин Дион и, очевидно, за нея това беше нещо много, много важно. Тогава си казах, охо, девойчето наистина желае всичко това. И беше смешно, защото на следващия ден тя седеше сама на масата за закуска и аз си мислех, о, вече самотата на звездата! Чувствах, че нещо от този род може да предопредели целия ѝ живот. Така че комикът преживява нещо подобно на това. Той открива изведнъж, че може да кара цели тълпи да се смеят, и това променя живота му. Второто нещо беше, че познавах една жена, която беше главна редакторка на голямо списание и тя постоянно ме канеше на тези нафукани срещи с Карл Лагерфелд например. Исках да имам някой, който е част от този свят.

Подобно на комедианта, по някаква натрапчива потребност виевземате политически чувствителните теми на момента и ги използвате по начин, който е толкова непочтителен, че граничи с обидата. И това е смешно. Човек се смее, защото е шокиран.

Вие се смеете, защото обидата не прави нищо повече от това да завява очевидното. Това може и да е нещо необичайно в литературата, но то не е такова в личния живот. „Вижте, трябва да признаем, че ислямът е голяма простотия“ е нещо, което с лекота можете да кажете в частен разговор. Този вид леко оправдателни твърдения ми изглеждат като част от френската култура. Например, едно момиче ми разправяше за нейна приятелка, която била много грозна и се борела за правото на аборт. Тя описваше разговора им и по едно време каза „Не ми се ще да бъда гадна, но едва ли някой ще пожелае да я направи бременна, все пак.“ В разговорите си французите използват този вид извинителни обиди през цялото време. В това има някакъв здрав разум, който много ми харесва.

Изглежда вие имате специален талант за нанасяне на обиди. Доставя ли ви удоволствие да обиждате?

Да. Трябва да призная, че това е нещо доста удовлетворяващо.

Казвали сте, че се гордеете много от това, че сте накарали поезията да триумфира над романа в последната част от „Възможност за остров“, когато клонингът напуска забранения район без разрешение, за да броди из пустинята в търсене на някой себеподобен.

Лично аз харесвам последната част от Възможност за остров. Не мисля, че тя прилича на което и да е от нещата, които съм писал преди това, но никой критик не е споменавал това досега. Трудно е да се обясни, но аз изпитвам усещането, че има нещо много, много красиво в тази последна част. Той отваря вратата – и това е някакъв различен свят. Когато пишех този пасаж не мислех особено много за историята, бях напълно опиянен от красотата на собствените си думи.

Направих нещо специално, за да се подготвя за тази последна част. Спрях да пиша. В продължение на две седмици не правих нищо. По принцип човек не трябва да спира когато пише някой роман. Ако спрете, за да правите нещо друго, това е катастрофа. Но в този случай аз спрях и не правех нищо, само за да позволя на желанието да расте.

Казвали сте, че сте „циклотемичен“. Какво означава това?

Това означава, че човек се движи напред-назад от депресия до екзалтация. Но в края на краищата аз малко се съмнявам, че съм истински депресивен.

И какво сте тогава?

Просто не съм особено активен. Истината е, че когато си легна в леглото и не върша нищо, не се чувствам особено зле. Доволен съм напълно. Така че това не е точно депресия.

Но какво ви възпира от поддаването на онова, което сам наричате най-голямата опасност за самия себе си – да се мръщите в някой ъгъл, повтаряйки отново и отново, че всичко е ужасно тъпо?

В момента потребността да бъда обичан е достатъчна, за да ме подтиква към действие. Искам да бъда обичан въпреки недостатъците си. Не е съвсем точно да се каже, че съм провокатор. Истинският провокатор е някой, който говори неща, които не мисли, просто за да шокира. А аз се опитвам да кажа онова, което мисля. И когато почувствам, че онова, което си мисля, ще причини някому неудоволствие, бързам да го кажа с истински ентусиазъм. Но дълбоко вътре в себе си аз искам да бъда обичан въпреки това. Разбира се, няма гаранция, че това ще си остане непроменено.

Разговорите ви с Бернар-Анри Леви, сега книга със заглавие „Публични врагове“, в момента се превежда в Съединените щати. Какво ви накара да направите тази книга?

Започна се малко като на шега. Никога не бях правил нещо такова. Важното е, че в края на краищата продължихме и евентуално публикувахме книгата, което е проста работа. И двамата мислим, че резултатът се оказа интересен.

Защо не живеете във Франция?

Отчасти за да плащам по-малко данъци и отчасти, за да науча вашия красив език, мадам. И защото Ирландия е доста красива, особено западната ѝ част.

Не за да избягате от собствената си страна?

Не. Напуснах при пълна и неоспорвана слава, без каквито и да е врагове.

И какво мислите за англосаксонския свят?

Човек вижда, че това е светът, който е изобретил капитализма. Навсякъде има частни фирми, които се конкурират за доставянето на пощата, за изхвърлянето на боклука. Финансовата част от вестника е много по-дебела от онази във Франция.

Другото нещо, което забелязвам, е че мъжете и жените тук са по-разделени едни от други. Когато например отидете в някой ресторант, вие често виждате жени, които се хранят заедно. От тази гледна точка французите са много латински. Вечеря само от единия пол би била приета като скучна. В един хотел в Ирландия видях група мъже, които разговаряха за голф на масата за закуска. Когато си отидоха, те бяха заместени от група жени, които си говореха за нещо друго. Сякаш това бяха различни видове, които се срещат случайно, само за възпроизводство. Има една мисъл, която ми харесва истински, от един роман на Кутси. Един от героите казва, че единственото нещо, от което се интересува дъщеря му-лесбийка, е сладкото от кактус. Лесбийството е само претекст. Тя и партньорката ѝ вече не правят секс, те се посвещават единствено на украсяване на дома и готвене.

Може би в края на краищата тук има някаква потенциална истина за жените, които винаги са се интересували най-вече от сладко и завеси.

А мъжете? Какво според вас ги интересува тях?

Малки задници. Харесвам Кутси. Той също казва нещата брутално.

Какво според вас е привлекателното във вашето творчество, въпреки бруталността му?

На това има прекалено много отговори. Първият е, че то е добре написано. Другият – че човек някакси чувства, че всичко това е истина. Има и един трети, който е любимият ми: защото то е интензивно. Хората се нуждаят от интензивност. От време на време всеки има нужда да се откаже от хармонията. Да се откаже дори от истината. Вие просто трябва – когато имате нужда от това – енергично да прегърнете неща, които са крайни. Сега започнах да звуча като Свети Павел.

Какво искате да кажете?

„А сега остават тия три: вяра, надежда, любов; но най-голяма от тях е любовта.[284]„ За мен това изречение звучи така: „А сега остават тия три: красота, истина, интензивност; но най-голяма от тях е интензивността.“

Веднъж бяхте писали в биографията си на Лъвкрафт: „Никое естетическо творение не може да съществува без известна доброволна слепота.“

Да, вярно е, че човек трябва да избере семейството си, така да се каже. Трябва да се преувеличава малко.

Кой според вас е вашето семейство?

Може би ще се изненадате, но аз мисля, че съм част от великото семейство на Романтиците.

Вие осъзнавате, че това може да звучи изненадващо?

Да, но обществото се е развило, един романтик вече не е това, което е бил някога. Наскоро четох Демокрацията в Америка на Токвил. Сигурен съм, че ако вземете от една страна един романтик от старата школа и, от друга страна, онова, което Токвил предсказва, че ще се случи с литературата при развитието на демокрацията – а именно, приемането на обикновения човек като основна тема, силен интерес към бъдещето, използване на по-реалистичен речник – то бихте получили мен.

Какво е вашето определение за романтика?

Това е някой, който вярва в неограниченото щастие, което е вечно и възможно веднага. Вяра в любовта. Също вяра и в душата, която е странно упорита при мен, макар че никога не преставам да твърдя обратното.

Вие вярвате в неограничено, вечно щастие?

Да. И това го казвам не само за да провокирам.

Източник

Мишел Уелбек е световноизвестен френски писател, познат с бруталния си, търсещ шоково въздействие, стил.

Коментари (1)

- 03-10-2010|Гост

Благодаря,благодаря за интервюто с М Уелбек !Поздравления за поредния удачен ,стряскащ избор в пространството на 21-ия век ,г-н Енев !Чела съм само ПЛАТФОРМАТА на този ръбест като форма,драскащ сетивата ,мирогледа ми ,автор ! Не съм сигурна ,че е прието и се извинявам за дългите цитати ,но буквално се чувствувам раздробена на елементарните частици ,Уелбекови : )))

Мисля, че понякога се нуждая от почивка от реалността

Те демонстрираха парадокса, наречен EPR, според който, ако частиците си взаимодействат, то съдбите им се обвързват едни с други. Ако въздействате на една, ефектът незабавно се прехвърля върху другата, дори и ако те се намират на огромни разстояния едни от други. Това наистина ме порази, да си помислиш само: ако две неща са били свързани веднъж, те си остават свързани завинаги. Това маркира една фундаментална философска промяна

Онова, което мисля по принцип, е че човек не може да направи нищо против главните обществени промени. Може и да е прискърбно това, че семейството изчезва като обществена единица. Може да се твърди, че това увеличава човешкото страдание. Но, прискърбно или не, не може да се направи нищо против това. Това е разликата между мен и един реакционер. Нямам никакъв интерес часовниците да се върнат назад, защото такова нещо не може да бъде направено. Човек може единствено да наблюдава и да описва. Винаги съм харесвал онова толкова обидно изказване на Балзак, че единствената цел на романа е да посочва катастрофите, причинявани от промяната на ценностите. Той преувеличава по много забавен начин. Но именно това е нещото, което правя аз: посочвам катастрофите, причинявани от либерализацията на ценностите.

Убеден съм, че не феминизмът се намира в основата на политическата коректност. Истинският източник е много по-гаден и не смее да произнесе името си, което е просто омраза към възрастните хора. Въпросът за доминацията между мъжете и жените е сравнително второстепенен – важен, но все още второстепенен – в сравнение с онова, което се опитах да уловя в този роман, а именно, че ние сме впримчени в един свят на деца. Възрастни деца. Изчезването на родителското влияние означава, че един възрастен човек днес е просто безполезна руина. Нещото, което всички ние ценим най-високо, е младостта – което означава, че животът автоматично става мрачен, защото, като цяло, животът се състои от това да остаряваме.

Интернет и границите на демокрацията

Автор: Автор: Златко Енев

До Огнян Минчев

София, България

Берлин, 29.9.2010 г.

Драги Огняне,

Преди няколко дни си говорихме, че би било хубаво да обменяме мисли, под формата на някакъв вид повече или по-малко публична кореспонденция, и до степента, в която успеем да намерим общи теми и идеи (като се има пред вид разпокъсаността на българското интелектуално пространство, непроменена през последните сто и повече години). Прочее, ще ми се тук да подам първия пас.

Тези дни, както може би си забелязал, в списанието ми се получи една много интересна критика, насочена против начина, по който го правя. Серкан Исмаил, млад и много буден български турчин, който от години насам живее в Испания, предложи идеята за по-широко читателско участие (под формата на теми и връзки към други издания, които да се предлагат от читателите), на което аз отговорих, че тази форма може би е подходяща за Интернет-форумите, но не и за едно списание. Качеството на изданието – такова е убеждението ми – не може да бъде запазено, ако в правенето му започнат да участват много хора и съдържанието му започне да се определя чрез някакъв вид консенсус, както става при отворените Интернет-платформи (форуми и големи съвместни проекти, най-известният от които еУикипедия). Предложения за текстове могат да дават всички – както се и прави още от самото стартиране на изданието – но окончателното решение за подбора трябва да идва от едно място (нека да го наречем „редакционен екип“, въпреки че в случая той се състои от един човек). Това е моето разбиране за нещата.

Отговорите на Серкан могат да се прочетат на сайта. Спорът завърши без резултат, в което няма нищо лошо, но общо взето, принципният въпрос – дали може да има „демократичен подход“ при правенето на някакъв вид медия, претендираща да предлага качество – си остана неразчепкан. И, понеже този разговор ме принуди да се замисля, ще ми се да използвам тук случая – и нашата уговорка – за да представя, доколкото мога, разбиранията си по този въпрос.

Какво представлява демокрацията?

Всъщност принципният въпрос тук би трябвало да се формулира така: „Докъде се простират границите на демокрацията и в каква степен Интернет прави тяхното разширяване възможно?“ И, за да се започне разговор на тази тема, предварително трябва да се кажат няколко думи за естеството на демокрацията като система за управление.

Първото важно нещо при разбирането на демокрацията, струва ми се, е че тя е средство за постигане на консенсус, а не за търсене на някакъв вид постижения, надхвърлящи границите на средността. (Употребявам тази дума, за да се разгранича от другата възможна дума – „посредственост“ – която е прекалено негативно натоварена и не върши работа. Остава си факт обаче, че политиката е изкуство на компромиса, а повечето компромиси на тоя свят се постигат най-лесно на нивото на посредствеността. За това ще говоря след малко.) Силата на демокрацията е не толкова в управленческата ефективност, колкото в това, че тя успява да осигури стабилна база за граждански мир и платформа за разгръщане на обществения потенциал (най-общо казано – избягване на хобсовата война, въз основа на законови и морални предписания, които са обект на повече или по-малко широк обществен разговор). Оттук и нейната сравнителна бавност и неефективност в сравнение с други, недемократични форми на управление, която обаче – в дългосрочен план – винаги бива компенсирана, при това с излишък, от изключителната стабилност на системата. Всичко друго гърми, рано или късно, докато демокрацията оцелява. В това се състои най-голямото ѝ предимство пред всички останали обществени системи.

А на какво се дължи това предимство? Елементарно – това е единствената форма на управление, при която има някакъв реален и широк обществен контрол над управляващите (избори, разделение на властта, свободна преса, открити обществени дебати и пр.)

Всичко това е АВС на политическата наука и аз не бих се разпростирал върху него, ако то не служеше като естествен контрапункт на следващото твърдение, а именно: „Демокрацията не може да служи като метод на управление в областите, където целта е постигане на някакви над-средни (а в някои случаи – изключителни) постижения.“

Но защо това е така? Отново елементарно – придържайки се към казаното досега, широкият консенсус не е никаква гаранция за постигане на нещо над-средно, дори напротив (имам пред вид един консенсус от повече или по-малко широк и отворен характер, какъвто е обществено-политическият; тук изключвам консенсуса, постиган от специално подготвени експерти, който служи при повечето управленчески форми, където целта е изключителност, или excellence, за да употребя по-доброто англоезично понятие).

Тук примерите говорят много по-добре от всякакви теоретични разсъждения.

Бизнес: Когато някъде в началото на 2000-те години Стив Джобс, харизматичният шеф на Apple Computer, представи новата стратегия на фирмата, свързана с отдалечаване от персоналните компютри и навлизане в пазара на малки устройства, на които всички по онова време гледаха като на електронни пищялки, половината свят изпопада от смях. Сега, десет години по-късно, всички признават неговата далновидност. А дали успехът на Apple би бил същият, ако тогава служителите на фирмата биха гласували?

Култура: Повечето допитвания до общественото мнение, засягащи въпроси на културата, водят до катастрофални резултати. Да вземем за пример само толкова популярните навсякъде по света обществени четения, целящи да излъчат – въз основата на консенсус – най-добрите литературни произведения в даден контекст. Резултатите говорят сами за себе си, включително и у нас. Ако Нобеловата награда се даваше въз основа на обществен консенсус, носителката ѝ нямаше да се казва Херта Мюлер (Херта коя?, както възкликна целият свят миналата година), а Дж. К. Роулинг.

Спорт: В случаите, в които все пак се стигне до разрушаване на принципа на йерархията и се въведе „демокрация“, резултатите отново са катастрофални. Известно е, че треньорът на немския национален отбор по футбол – както и повечето треньори по света – не допуска никакви дискусии, когато става дума за подбора на играчите и стратегията на отбора. Напротив – когато по време на последното световно първенство играчите на френския национален отбор се разбунтуваха и принудиха треньора „да се съобразява“ с тях, те изпаднаха веднага от класирането.

Толкова за демокрацията в силно конкурентните, насочени към върхови постижения, области.

А каква е връзката между медиите (пресата) – и всичко това? Отново просто, от моя гледна точка: медиите са не само четвърта власт, но и основното – и може би най-важно – училище по демокрация. Изгубят ли качеството си, те автоматично губят и авторитета, а заедно с него – и възможността за формиране и направляване на публичния разговор. В момента, в който повечето вестници се превърнат в Уикенд, общественият разговор автоматично навлиза в уикенд.

Но, може да се възрази тук, Интернет радикално променя правилата на играта, давайки на участниците в дебатите толкова много информация, че на практика всички те се превръщат в експерти. Един образован и просветен, но не специално подготвен човек – какъвто в конкретния случай е и издателят на „Либерален преглед“ – може да взема правилни решения и без експертни познания. Всеки човек може да участва при оформянето на Интернет-съдържанието – и големите проекти в него, като напримерУикипедия, непрекъснато доказват това.

На това място поставям моментална точка и твърдя, че Уикипедия не може да служи като пример за постижение от някой от видовете, които изредих по-горе. Нещо повече – тя не може да се сравнява с което и да е медийно издание, тъй като при нея става дума за повече или по-малко фактическо, тоест подлежащо на проверка и обективна дискусия, съдържание. Разбира се, елементът на творчество, както и на подбор, присъства и тук, но тъй като в по-голямата си част материята е повече или по-малко обективна, възможността за намиране на консенсус е много по-близка до науката, отколкото до изкуството. Това обаче не е случая при много по-субективната сфера на медиите и обществения разговор, където творчеството и индивидуалността – много спорни и трудни за определяне неща – играят решаваща роля.

Много по-подходящо за сравнение от тази гледна точка е съпоставянето на блогосферата от една страна – и класическите медии, преди всичко класическата преса, от друга. Факт е, че блогосферата постепенно изтласква от пътя си всичко, което не е безплатно и това дава основания на много техно-оптимисти да твърдят, че бъдещето вече е тук и че място за кой какви съмнения няма. Хората гласуват с вниманието си, всеки ден. Вестниците – и професионалната журналистика заедно с тях – са нещо, което принадлежи на миналото. В Прекрасния Нов Свят на свободните медии няма място за скъпоплатени, тромави и тормозени от различни професионални кодекси хора. Те просто са прекалено бавни и светът ги подминава. Инак щяха ли да фалират с такава бързина?

Тук обаче ние навлизаме в една истински опасна сфера – поне по мое мнение – именно защото аргументите и фактите, на които тя се основава, са толкова примамливо-прости и привидно-очевидни. А именно – дали качеството и дълбочината на информацията, предлагана от блогосферата, може да бъде сравнявано с онова на класическата преса? И ако не, то компенсира ли се в достатъчна степен липсата на качество от огромното количество, както и от принципната липса на цена? (Не казвам „стойност“, за да не звуча прекалено манипулативно).

Моят собствен отговор, в който няма нищо оригинално, е просто „Не“. Единственото, нещо, което блогосферата безспорно върши, е прехвърлянето на задачата за филтриране на информационното съдържание от доставчика към получателя на информацията. Но това е свързано с огромни рискове по отношение способността на публичната сфера да изпълнява основната си роля, а именно да поддържа демокрацията чрез подаването на професионално подготвена, експертно пресята и в края на краищата,качествена, информация. В момента, в който всеки от нас се превърне в Уолтър Кронкайт, демокрацията изпада в непосредствена и остра опасност. Всеки, който не иска да повярва лесно на това твърдение, е добре дошъл по страниците на Интернет-форумите, в България и извън нея.

Обясненията за това са много.

На първо място, блогосферата, улеснявайки изключително много възможностите за обратна информация, тоест за диалог между доставчиците и потребителите на информация, същевременно в значителна степен ускорява и процесите на филтриране, тоест несъзнателен подбор на събеседници, които са на едни и същи, или много сходни, позиции. Всеки от нас, който е имал неприятното преживяване да попадне в сравнително затворената среда на който и да е от по-известните форуми, много скоро установява, че най-важното правило там обикновено е: „или се съгласявай с нас – или си затваряй устата“. Цивилизованите разговори между хора, които са на различни мнения, но въпреки това се изслушват и търсят допирни точки, все още са голямо изключение в Интернет-форумите. Това, разбира се, не е случая при класическите медии, където обратната връзка също бива филтрирана, преди да достигне читателите.

На второ място, при повечето от дискусиите и разговорите в Интернет липсват посредници, което ги прави да приличат много повече на разговорите, които водим в личното си пространство, отколкото на значително по-сдържаните и премислени неща, които бихме казали в „твърдото“ публично пространство, каквото е класическата преса. Когато към това се прибави и фактора анонимност, който е всичко друго, но не и „цивилизаторски“, нещата придобиват една окраска, която ги прави ярко недемократични, нецивилизовани, изострени и подклаждащи конфронтация, а не консенсус. Едва ли е необходимо да се уточнява, че това не е училище за демокрация.

На трето място, повечето активни участници в блогосферата – поне засега – изглежда са млади хора със сравнително силен активистки манталитет, привърженици на точно определени, сравнително фиксирани идеи и предпочитания. Това отново не е нещо, което насърчава диалога между разномислещи[285].

За да обобщя: достъпността и изобилието на информация в Интернет са безспорно и огромно обществено достижение, но не и автоматична гаранция за прогрес под мотото „всеки гражданин – собственик на медийно присъствие“. Демокрацията се нуждае не само от гаранции за свобода и информираност, но и от добре функциониращи, стабилно и професионално поддържани механизми за дебат и достигане на консенсус, каквито днешните форми на блогосферата не са. Налице са множество идеи за евентуални алтернативи или нови форми на класическата комерсиална преса (финансиране от частни фондации или донори; обществена система за финансиране по модела на телевизията и радиото; национални фондации за журналистика, чиято поддръжка да се определя от размера на адуиторията). Засега обаче всички те си остават музика от бъдещето. А класическата, базисна за функционирането на демокрацията преса си отива с всеки изминал ден, без на нейно място да се е появил някакъв достоен заместител.

Това би трябвало да разтревожи всички ни. Тук. И сега.

Поздрави,

Златко

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (18)

- 29-09-2010|Серкан

Златко, не бих писал преди О.Минчев и ред по тази тема, ако не беше замесил в нея две неща, които са пряко свързани с мен. Поне така изглежда.

Първо, сбъркал си ми името. За човек, който претендира да ти е приятел, дори и анти-демократичен, това не говори никак добре. Особено пък ако се опитва от години да влезе в ролята на либерала представящ темата за съдбата на турското и помашкото малцинство през годините от как България се води свободна и независима държава. Бих отминал това с мълчание, но няма да го направя, защото е част от поредица случки, които ще изградят моята теза, че ти не слушаш какво точно ти пишат твоите коментаристи. И друго нещо показва тази грешка, че ти си много далече от тази тематика, разглеждаш я от твоя, изкуствена среда и ти липсва съпричастност. С малки изключения, както миналата година през май, когато се беше развълнувал от срещата си с хора, които бяха изпАтали всичко това на собствената си гърбинка. Няма да правя от мухата (за теб) слон и само те моля, да поправиш грешката си. Серкан Исмаил, 35 годишен български турчин, когото считам за приятел и съмишеник. Така не звучи ли по-добре? Какви са тия сухотии тогава?

Второ, аз считам притежанието на нещо в интернет пространството за частна собственост и подхождам с цялото уважение, което това понятие е изградило в моето съзнание. Неприкосновенност, уважение, съседство. Така гледам и на твоя сайт. Това, което аз разписах като предложение беше от ясно по-ясно, но не и за теб. Ти си го интерпретира доста по различно И ПРОДЪЛЖАВАШ. Явно има неща, които аз не знам. Аз не съм искал нищо подобно на някаква обща продукция LIVE. За това нещо трябва доста по-голямо събрано доверие. Такава стъпка е много по-напред от това, което аз усещам, че липсва в твоята страница. Аз предложих следното: ЕДНА от темите, които може да са 20, 30, 100, да е на обща тематика, за да може да коментираме понякога там неща, които ни вълнуват и не са засягани наскоро. Да коментираме в коментари. Така ще имаш обратна връзка, защото не аз, не тя, не той, а ТИ, като човек, който избрал да води едно авторитарно управление на сайта си, много често се оказваш с краката във въздуха. Това е съвсем нормално. Самозабравяш се, самовлюбваш се в продукта, който правиш, губиш представа за реалноста, която всеки един в неговата си конкретна ситуация я изпитва на собствената си ГЪРБИНКА. И ти нямаш и не би имал никога представа за какво иде реч. Тази страница би била един малък, но единствен коректив за теб в опита ти да твориш това, което представяш. Ти твориш либерално списание. Така казваш. Висококачествено, уникално, ... да не продължавам. Добре, обаче мотото ти е да развиеш либералните идеи в България. Искаш да въздействаш, да имаш съмишленици, които да помогнат в мисията ти. Може ли при такъв силно изразен индивидуализъм, клонящ на моменти към егоизъм, да се получи нещо близко до либерал-демокрация. Либерал, може би, но демокрация не мисля, че ще се получи. НИЕ сме единствените, които могат да ти помогнат. Кои НИЕ? НИЕ имам предвид коментаристите, които спазват правилата за „Неприкосновеност, уважение, съседство”. Всеки коментар, който излиза извън рамките на домакинските разбирания за това, излиза извън рамките на неговите понятия за демокрация. Това е от ясно по-ясно. Какви са тези граници зависи изцяло от качествата на домакина и може би донякъде от това как ще го разположи събеседника. Ти откза това, което аз описах. Направи го грубо, раздразнено и проявявайки бих казал ревнива емоционалност. Сега чак си разписал тук цяла тема, доста скучничко, а и не разбрах каква е ролата на Огнян Минчев, но не се съмнявам, че ти скоро ще ни го разясниш. Описваш това, че уникалните неща се разработват на индивидуално ниво, различно от това на масите и бля-бля. ДОБРЕ. Може и така да е, може да има един милион, или два или три, примера за култура, спорт и прочие, които така да стават най-добре. Има обаче и един милиард примери за обратното, когато екипността е довеждала до велики постижения и е оцелявало при това доста по-дълго време. Екипи водени от лидери с качества. Едно от които е да виждат по далече от носа си, а друго, да реагират адекватно върху идеите на съмишлениците си. Едно нещо тук искам да ти кажа, понеже ми поиска примери. Най-добрите дискусии, които може да слушаш и да гледаш всеки ден стават, когато един водеш на радио или тв предаване събира всяка сутрин няколко разномислещи коментаристи и за около 20 минути всеки от тях казва кои са били + и – за изминалия ден/седмица. Тази страница, която аз ти предложих е нещо подобно. Да, тя ще събере и нежелани неща, защото това пък е един от негативите на общодостъпността. Кой обаче може да кажа, дали измежду тези, които ще искат да ти коментират нещо, КОЕТО НА ТЕБ ТИ СЕ Е ИЗПЛЪЗНАЛО ОТ ПОГЛЕДА, няма да се роди най-интересната част от сайта ти? А може би точно това те плаши. Което е разбираемо, но грешно. Грешно, защото на тоя свят, конкуренцията превръща много бързо уникалното в едно от многото. Най-добрите предавания, продукти и прочие се изграждат с пари и достатъчно на брой качествени професионалисти. Тази тема, която ти предложих аз не изисква нищо повече от желание да бъде разбрана идеята и да се преосмислят нещата около твоята собствена човешка слабост.

Всичко изписано го направих, защото те виждам, че мислиш върху нещата, които се говорят, но за съжаление понякога се оказва, че не си ги чул дори както трябва. Да подадеш ръка на съседа не означава непременно, че искаш да го обереш. Или пък ако имаш хубав дом, който си градил с години, чак си се вманиачил в това, намериш си един ден приятелка, почнеш да я каниш в него понякога и след като започнете да печелите доверие един в друг, тя ти каже, че скърца един коя си панта, че има прах еди къде си или, че в хладилника нещо не мирише добре, ти скокнеш като попарен и и покажеш вратата, защото тя в доверието си към теб ти е накърнила мита за уникалноста на твоя дом.

От моя гледна точка така стоят нещата.

И гледайки как се запъваш дори ти на моста, не виждам какво се изненадваш на „разпокъсаността на българското интелектуално пространство, непроменена през последните сто и повече години”.

Всеки петел иска да си има свой курник и да кудкудяка с уникалния си глас.

Пак се уморих. По-уморен от Борисов се чувствам. Аз толкова да правя за тоя сайт, а ти толкова грубо да ме интервюираш Златко. Не знам как ще го понеса.

Интересно обаче се получава, че Санчо тръгва да дава акъл за демокрация на самия Дон Кихот, а той от старост ли, от шлема ли или от това, че е високо там на Росинанта, нещо не иска да го чуе. А може и да не може вече. Живота е толкова динамичен.

- 30-09-2010|Златко

Извинявай за името. Впрочем, коментарите ти винаги са били добре дошли, не виждам чак толкова причини за раздразнение. Като имаш нещо за казване, казвай го. За мен това списание е сериозна школа по демокрация и с времето, струва ми се, започвам да се научавам на повече търпение и уважение. Дали това си личи, не знам. Във всеки случай мненията тук са свободни. А проблемът с границите на Интернет и демокрацията все пак си остава. Това не съм го измислил аз, в скоро време ще започна да превеждам цяла редица от статии, които се занимават с този въпрос.

- 30-09-2010|про – либералния преглед

Серкан, бях се зарекъл да не пиша нищо тук, защото на няколко пъти недвусмислено ми се каза, че нямам място в това лично пространство.Така че това тук е само за теб,ако разбира се администратора, собственика, не го изтрие.

Не разбра ли, че това тук си е една хубава, шарена играчка, с която обаче само създателя и трябва да играе?Ако допуска и други /деца, защото той така гледа на останалите/ то е само ако играят по неговите правила.Играчката е създадена за да може собственика и да излезе на улицата, където са излезли и други деца с техните играчки, деца, които собственика уважава и към чийто кръг иска да се числи .И там всяко от децата показва своята играчка, и така играят заедно с играчките си.Ние с теб не сме от този кръг.Затова Той ти предложи да си направиш собствен сайт.Такива, с които с удоволствие би споделил играчката си, са В.Трендафилов, Левчев, Огнян Минчев и т.н.Той, ако бе останал в България, би искал да е като тях.Ние с теб не сме му интересни.Сайта е заложен за горепосочените, тях чака Той, с тях иска да е равен, да си говори.И затова гони дребосъка който разваля примамката.

Така че,радвам се, че си схванал нещата по твой си начин.Ти си наречен Санчо Панса, но се оказа /поне за мен/ че не е имало Дон Кихот.А всъщност ако е имало, аз съм разменил ролите-свестния, благородния идеалист съм титуловал Санчо, а хитрия селяк, жадуващ да се издигне до светлите умове на нацията си, съм определил като Дон Кихот.

По отношение на теб самия оставам с най-добри чувства.Разпознавам в теб някои от исконните добродетели на народа ти, които хорат които познават турците им ги признават-като благородство и добро сърце, съхранен морал и способност за емпатия.Животът ти не е лек,но се надявам да съхраниш идеализма си.

Така.Либерален преглед е начинание,бизнес проект, който трябва да нареди името на създателя си наред с това на видните интелектулци на България.Може да е започнало като обикновен човешки призив за разговор, каквито често българите в чужбина отправят.Но сега вече е егоцентричен проект.

Ако това все пак остане неизтрито, изказвам искреното си уважение към Огнян Минчев за всичко, което е правил през последните 20 години.И го питам-какво все пак търси тук?

- 30-09-2010|Златко

Вижте сега, и двамата. Може и да греша, но всичко, което откривам в тези ви коментари, е лична обида и лични нападки. Серкан иска да пускам теми, които интересуват него – но точно същото искат и по-голямата част от хората, които четат това списание. Що се отнася до „про“, който ме ядосва много и отдавна (надявам се това да му даде най-после удовлетворението, което може би търси), то в неговите коментари друго освен обида и жлъч не откривам. Ок, тук моля и двама ви за извинение, толкова открито, колкото мога! А след това ви моля, ако можете, да започнете да пишете коментари, които имат поне някаква връзка със съдържанието на текстовете, а не само с личността на издателя. В противен случай – надявам се да ме разбирате – просто не ми оставяте избор. Нищо по-лесно от това да ритна някого, но не виждам никаква полза от това. Така че, моля ви, помогнете на всички ни да запазим някакво разумно поведение.

Надявам се да не последва реакция „на инат“.

Поздрави,

Златко

- 30-09-2010|Б.Павлов – за ябълката и гроздето

Ако някой бъде поканен да си похапне грозде в нечие лозе трябва ли да се сърди, че не е намерил там и ягоди? Изобщо, не мислите ли, че Адам сам си е обрал крушите от Рая, а по-късно Господ е съчинил оная история с ябълката за да си спаси авторитета? Може би наистина е по-сладко „с пот на челото“ и за наученото да се плаща?

От градината не си тръгват момчетата, отиват си мъжете – за да си насадят своя.

Аз бих „отарашил“ личния блог на Серкан Исмаил, ако само той реши да го създаде, със същото удоволствие с което днес нападам „едема“ на Златко.

Бих посещавал с благодарност и симпатия и двамата.

Не става въпрос за всеядност, вярвайте ми!

- 01-10-2010|Серкан

Имам много малко време тази вечер затова ще нахвърля само няколко мисли, след които посоката на раговора, при добро желание, би могла да тръгне в друга посока.

Сайт като този на Златко е пряка инвестиция за българското общество. За мен всяка година поне 40 хиляди евро дарява той на България с работата си. Това е само за да оцелява един създател на такъв сайт. С две деца. А за да е по-близко с тематиката на много от въпросите, по-които пише, както аз го упрекнах вчера, че не е, трябват още повече пари. И това не са никакви селски хитрости, особено на фона, че в момента той го прави сам и напълно даром за България.

Желанието ми да му помогна някак, да не му се изчерпи ентусиазма беше точно причината за повдигане на раговора, който повдигнах. Понеже такива като него са наистина само неколцина останали на България. Да твори за нея независимо от нечие влияние.

Аз лично далеч не мога да му помогна затова и след като дълго време мислех, наблюдавах как я кара, и той, и другите хора, които толкова ценя, мисълта ме отведе около спечелването на доверие от колкото може по-голям кръг хора, на дискусии и разговори, които някак да доведат до намиране на средства, които да стимулират, както Златко, така и останалите българи, които имат неговите качества да помогнат на България. Аз считам, че ние освен с интересни дискусии, които да предизвикат внимание на външни дарители, трудно можем да наберем суми от порядъка, който споменавам. Около това беше моята мисъл, когато имам време, ако има и интерес, много бих се радвал да поговорим по-тези въпроси.

Другото, което се получи е пряко следствие вече от взаимната недодяланост на домакин и гост/и. И по тази тема има много какво да се каже, но определено като гледам как се интерпретират от всеки различно нещата не ще продължа. А определено има какво да се каже, но щом като не е узрял момента няма да стане.

Едното обаче е пряко свързано с другото. Така виждам аз нещата и ако за едното момента не е узрял, то за съжаление явно не е и за другото.

На Про искам да му кажа, че много ще се радвам да си спомня тези свои думи, когато се сеща, че такива като мене, че и много по-милеещи за България имаше както между онези 350 хиляди български турци, които България не пожела, така и между тези, турци, помаци и цигани, които Про толкова му струва да види като един потенциал. Имам много по различно виждане за Златко от това, което си описал. За съжаление, поради ред причини, субективни или не, мнозина мислят като теб не само за него, а за всеки, който някога са обичали, а след това намразили. А така България единственото, което я сполетя е разрухата. Не е това пътя и аз както си забелязал не искам и не мисля да вървя по него. Ще се радвам, да пишеш, а не само да четеш, понеже връщането на хора като теб, и всички останали е част от инвестицията, която правите за България. Друго така или иначе не вярвам, че може да направите. Какво ще загубиш в края на краищата? Нерви? Е и?

- 02-10-2010|М

Втори път прочетох материала ти, преди да отида на работа и сега. Уж с две различни глави четях, а все ми харесва:)

Напълно сериозно, абсолютно съм съгласна с теб. Както и ми се ще да си по-строг, да причиняваш бодежи под хълбоците у несъгласните.

Аз например бих ти споделила, че списанието ти е от стъпалата към третата Интернет фаза – Web 3.0. Не че няма право всеки да влезе там. Пак е демокрация. Но не всеки има капацитета да е неин гражданин. Дали пропускът ще е CV, дипломи, експертен ценз, личен тезаурус от знания, IQ или пари, не е възможно равенство. Само в купчината боклук няма йерархия, казваше Бердяев.

И ако сляза на земята :), ще те подкрепя и с един виц.

Пена завършила Българска филология в Софийския университет. След 5-годишно отсъствие се завръща в Шоплука. На гарата я чака Вуте, прегрял от вълнение: – Пено, че си продължиме ли старата любов? – Може, Вуте, ама при неколко условия. Първо, искам да ме обичаш, както Ромео е обичал Жулиета. Второ, искам да ме ревнуваш, както Отело е ревнувал Дездемона. И трето, искам да ме любиш, както Казанова е любил любовниците си. Вуте се позамислил, почесъл, па рекъл: – Ти, ма, Пено! Я мойм да те заапим за гъзо, оти съм чел само „Баскервилското куче“...

Действай както вече си се наложил!

- 03-10-2010|Серкан

Тук ще нахвърля няколко мисли. Моля онези от вас, които считат, че това са химери или че това е откриване на топлата вода да пуснат линкове към теми където вече са се обсъждали въпроси, свързани с това, около което се въртя.

Линии на финансиране за развитие на демократично гражданското общество в България:

– Програми и помощи по линия на EU;

– Български държавни програми за развитие на гражданското общество;

– Национално отговорен частен капитал;

– USA, Rus, Tur, … (винаги ще остане спорна функцията на какъвто и да е подобен капитал отделян скрито. Легализирането му към фондации с ясно определен статут (мисля да ги разгледам по-надолу в текста) е единствения начин, по който те биха били приети в обществото като ПОДКРЕПЯЩИ демократичното развитие на гражданското общество) ;

Национално отговорен частен капитал би отделял средства за развитие на гражданското общество, тогава и само тогава, когато национално отговорен елит приеме, че прехода е приключил и спре да се кара помежду си (А.Р – О.М.) и да иска реванш и втори и трети шанс. Червения и виолетов капитал е взел около 75% от българската икономика. Останалия се поделя между син, оранжев и каквото там друго алтернативно има. Ще има ли промяна? Не мисля, че ще има. Това е положението и от тук нататък продължаването на тази история, на тази вечна конфронтация за това дали е завършил прехода и дали се осъществи това справедливо (съвсем не и точно там е конфликта за обикновения човек) ЗА МЕН е продължение на агонията на България като държава. Както и завличането и към изгубване на своя национален суверинитет в следващия век, ако тя не се окаже на нивото на конкурентната среда, която се очертава навсякъде около нея. Не „петите” и „десетите” колони, които сънуват и отляво и отдясно, а точно тази конфронтация влече България към нейното самоунищожение. Това показват анализите на хора, които се занимават с прогнози за развитие на следващите „няколко крачки напред” – XXI век.

Всички български интелектуални центрове, реални и виртуални, трябва да се насочат към идеята за националното помирение в името на България като отговорен член на EU, чието мнение има значение. Отговора, който трябва да последва от страна на „Национално отговорен частен капитал” е подпомагане на фондации с ясно определен статут, контролни органи и цели за демократично развитие на гражданското общество. Масирана кампания от всички медии за комуникация с цел едното (помирението) за да бъде задължително постигнато второто (легално финансирани фондации).

Легално финансирани фондации с цел демократично развитие на гражданското общество:

– Органи, които ги управляват – ... ;

– Условия за програми, стипендии, ..., които ще отпускат тези фондации за развитие на гражданското общество. Как може да се получи някаква класация, някаква форма за оценяване, която да определя кой заслужава да бъде субсидиран от съответната фондация? Принципи на равнопоставеност, възможни ли са те, и на невмешателство на политически и икономически интереси в разпределянето на средствата.

Това виждам аз като посока да речем за „Кой може да финансира” и „кой да бъде финансиран”.

„Кой да бъде финансиран” ми струва повече да го осмисля на тоя етап, но ако има дискусия може да просветнат малко нещата. :)

Та, затова ли иде реч или за „интернет и границите на демокрацията”. Още не съм сигурен, че тъпчем в една и съща тема. :) Все пак там от Росинанта се вижда по-добре – уеб 4.0 и прочие, а ние с про сме тук долу в ниското и ако не ни сритат няколко пъти в хълбоците не ни светва, както на други от сутрин до вечер.

Питам се, защо толкова ни ковства да говорим нещата малко по-ясно, а влачим с години и не се осмеляваме да повдигнем темите поне на ниво „НАЧЛО на дискусия”? Не е ли по добре там да насочим „смелост” и енергия, вместо да речем цензура и самоцензура, граници и прочие.

- 03-10-2010|Златко

Самият аз не се чувствам достатъчно компетентен, за да участвам в подобна дискусия. Думата „финансиране“ моментално поставя нещата на едно конкретно равнище, на което сигурно могат да говорят само хората, които имат поне някаква отдалечена връзка с тия неща. Аз нямам.

- 03-10-2010|Серкан

Добре, защо не обясниш ти как виждаш изход от ситуацията, която описваш тук:

„Демокрацията се нуждае не само от гаранции за свобода и информираност, но и от добре функциониращи, стабилно и професионално поддържани механизми за дебат и достигане на консенсус, каквито днешните форми на блогосферата не са. Налице са множество идеи за евентуални алтернативи или нови форми на класическата комерсиална преса (финансиране от частни фондации или донори; обществена система за финансиране по модела на телевизията и радиото; национални фондации за журналистика, чиято поддръжка да се определя от размера на адуиторията). Засега обаче всички те си остават музика от бъдещето. А класическата, базисна за функционирането на демокрацията преса си отива с всеки изминал ден, без на нейно място да се е появил някакъв достоен заместител.

Това би трябвало да разтревожи всички ни. Тук. И сега.“

Не знам дали съм те разбрал.

Там използваш думата „финансиране“.

Както и застрашено бъдеще и тревога.

Поради деликатноста на материята „как се финансира един индивидуален творец“, е интересно да се чуят тяхните виждания по тази тема. Директно от тях, преодолявайки страхове и неудобства, които има около нея.

Ако не съм те разбрал, моля те, уточни за каква „тревога“ става дума.

- 04-10-2010|Златко

Това, което описвам тук, са предложенията, които се правят по света, и преди всичко в Америка, Серкане. Не се съмнявам ни най-малко в това, че в дългосрочен план някое от тях (или нещо подобно) ще трябва да се приложи, за да се спаси пресата от смърт. Което съвсем не означава, че съм готов да дискутирам как тия или някои подобни решения могат да бъдат приложени в България, сега. Човек трябва да има усет за това кога може да стане смешен. Общо взето – и по този въпрос, както и изобщо – аз си оставам умерен исторически оптимист, който продължава да вярва в това, че България рано или късно ще достигне необходимите за реална европейскост предпоставки. Но по-скоро късно, отколкото рано, ако човек трябва да вярва на очите си.

Та така. Вместо да дискутирам неща, които са някъде по звездите, аз предпочитам да правя нещо реално. Просто давам на хората малко повече информация – и от време на време по някое предупреждение – отколкото може би те ги получават от собствената си околна среда. Останалото според мен е работа на времето, не моя работа.

- 04-10-2010|Огнян Минчев – Интернет и демокрацията

Здравей Златко,

Благодаря ти за този много концентриран и провокиращ размисъл текст. Аз не съм особено подходящ негов адресат ако целта е дебат и сблъсък на аргументи, защото споделям твоята теза. Приносът ми би могъл по-скоро да я разшири в няколко направления. Преди всичко – за разликата между „Либерален преглед” и интернет форум, между издание и блогосфера. Ние живеем в свят, в който комункацията е изключителна ценност сама по себе си – колкото повече и по-разнообразна комуникация, толкова по-добре. Това е почти пълна хегемония на формата над съдържанието. Ти колко истински приятели имаш? Аз имам двама. Но във Фейсбук наближавам 800. Чак да се възгордее му идва на човек. Но струва ли си – като си спомниш, че около 750 от тях не познаваш, а от останалите 50 познаваш що годе добре 20. Защо тогава се наричат „приятели”? За да те подкрепят по пътя на все по-задъханата комуникация, която има смисъл сама по себе си и все по-малко връзка със съдържанията зад комуникацонната мрежа. Имам един преподавател от Софийския университет, който преди десетина години ми сподели: „Като пишех на пишещата машинка, мисълта ми изглаждаше внимателно всяка фраза, за да намаля нуждата от преписване на текста. Сега на компютъра не си давам много зор – бързичко може да се редактира всичко...” Разбира се, това мнение днес е част от един полузабравен „Джурасик парк” от ерата преди Интернет. Но за мен то има стойност. Тогава все още пишехме на Word for DOS, Windows навлизаше като масов стандарт. Сега имаме i-Phone, i-Pad, Blackberry, Skype… да продължавам ли? Няма смисъл, защото докато пиша, новите тенологии на общуване в мрежата ме задминават. Има ли обаче промяна в съдържанието? Лавината информация нараства, но нараства ли оскъдният слой на идеите, които структурират информацията в значими послания?

Зная, че тези размисли са пределно консервативни. Нито желая, нито смятам за възможно озаптяването на комуникационната революция. Смятам обаче, че „Либерален преглед” трябва да остане издание, а не аморфна мъглявина от блогосферата. Защото блогосферата е пространство, а изданието е послание, устойчиво във времето. В блогосферата има място и за Златко Енев и за Биг Брадър. В „Либерален преглед” обаче не би следвало да има място за Биг Брадър – защото тогава просто няма да има „Либерален преглед”. Съжалявам, че огрубявам нещата, дано не засегна някого, но разликата е твърде очевидна за да се премълчи. Тук стигаме до твоето определение за демокрацията като консенсус на средното равнище.

Аз бих отишъл по-нататък – демокрацията е консенсус на средното равнище, но не за всичко, а само за правилата на частично съвместния живот. Подобно целенасочено споразумение би било без смисъл, ако зад него не стояха най-различни – най-неравни хора във всички прояви на човешкото съществуване. Това различие и неравенство прави неизбежен стремежа към непрекъсната ревизия на тези правила от страна на граждани и групи, които или са недоволни от постигнатия договор или по един или друг начин са го надраснали. Но при утвърдената демократична система и общност една подобна ревизия е много трудна. Колкото по-неустойчива е демокрацията, толкова по-лесна е ревизията – днес сме недоволни от парламентарната република, искаме президентска такава. Утре – защо не – обратното.

Демокрацията е сферата на равенството, където всички сме граждани. Затова кой ли не се изкушава да я използва като аргумент срещу всяко неравенство. Започвайки от Френската революция и достигайки до 1968 г. демокрацията триумфира в нови и нови сфери на равенство. Първо идва равенството на гражданите. После – на половете. Идва равенството на правата в най-широкото измерение – граждански, социални, културни. 200 години се води битка за икономическо равенство – засега неуспешна. Равенството помете класовите кодове на облеклото, любовта, езика. Поп-артът не винаги е различим от „високата” култура. Епохата на Интернет дава своя принос: „Защо ти, Златко Енев, не ме признаваш за равноправен съиздател на „Либерален преглед”? Логично – нали?

Едно от най-големите изкушения на демокрацията е нейната роля на легитимационна процедура на властта. Фактът, че всички избираме властта с равно право на гласоподаване прикрива неизбежните неравенства в процеса на управление. Всяко управление – традиционно (йерархично) или мрежово (хоризонтално) е процес на диференциация, специализация и интеграция на по-сложно ниво. Сложно в определен смисъл означава по-многообразно в неравенството. Самата демокрация, която за удобство признахме за „консенсус на средното ниво” става възможна на определена степен на сложност – на неравенство. Демократичната система е форма на социална координация между индивиди, поддържащи устойчив рационален мироглед и личен житейски проект, относително независим от общността. Колективната органичност на традиционното общество не може да произведе демокрация – тя произвежда овластена „монархия” от някакъв вид. Демокрацията е възможност за управление при разграничаване на легитимната комплексност и неравенство в частната сфера от необходимото равно участие в общите дела на групата – обществото. Управление на самоуправляващи се индивиди, достатъчно зрели за да признаят необходимостта от координация на своите усилия в условия на процъфтяващо разнообразие – или неравенство. Правилото е относително просто – всичко, което не могат да постигнат поотделно индивидите, се поема като отговорност от общността. Ех, колко спорове е имало и ще има по това просто правило – за границата, която то трябва да постави...

Ще завърша с кратък поглед върху днешната криза на демокрацията, която преживяваме в почти глобални мащаби. Свръхентусиазирани от равенството като възможност, ние побързахме да го разпространим върху сфери и отношения, които проблематизират най-важната съставна част на демократичния процес – възможността за нормативен консенсус, пък макар и на средно ниво. Тук разбира се стигаме до понятието за мултикултурализъм. Пост-националистическият патос приветства многообразието на културите, зачертавайки до основи културните йерархии на модерността. Всички култури се оказват равни – еднакво легитимни в своето проявление. Ето тук идва голямата демократична дилема – на каква основа изграждаме нормативния консенсус на демократичната общност? Нека се поясня с радикален пример. Представи си етаж от жилищна кооперация, на който в два съседни апартамента съжителстват следните семейства. Първо, многолюдното семейство на благочестиви мюсюлмани, където жените покорно излизат на улицата с покрити лица и при задължителен ескорт на съпруга и/или бащата. Второ, семейството на две радикални феминистки – лесбийки, за които всяко различие на половете е социално конструирано. (За да избегнем подозрението за натрапена пристрастност – замени в примерите моите предложения с други образци на фундаментализъм и радикализъм като културни полюси.) Ще те затрудня ли ако те помоля да ми предложиш проект – обществен договор за управлението на тази етажна собственост?

- 04-10-2010|Серкан

Не се кахъри Златко, що да ставаш ти смешен, ние все пак за какво друго сме тук.

Ти дръж юздите с едната ръка, свали шлема в другата и остави демократичния трансатлантически полъх да гали косите ти.

А аз притиснат между смеха ти и своята собствена жалкост ще си досипя още няколко чашки от топлата водица.

Никакво изчезване на пресата няма реално. Тя постепенно се реорганизира и намира нови среди, в които да се развива, както и линии на финансиране. Конкуренцията унищожава това, което не може да оцелее (да намери начини да се финансира). Така е в развитите общества. В криза са. Криза на доверието, криза на финансирането, но поради изградена основа – демократично гражданско общество, аз за тях не се безпокоя, ще намерят начин да се измъкнат.

Какво става в България.

Спекуланта играе суперкраткосрочно.

Банкера дава кредит краткосрочно и дългосрочно. Като дългосрочно е примерно до около 30 години.

Държава, която е в преход от тоталитарно в демократично гражданско общество инвестира в него супердългосрочно. Над 30 години.

Ние имаме „преход” вече 21 години. Преход от едно към друго. Какво е то, всеки видя от свой ъгъл, но около 98% казва статистиката, че са останали доста разочаровани от настоящата гледка. Та този преход се характеризира с конфронтация, натрупване на капитал, изграждане на нов управляващ елит и после пак 45 години към светли бъднини. Обаче в България се получи някаква доста неприятна аномалия. Изграждането на новия управляващ елит се оказа такъв, че всеки вика – дайте алтернатива, този не върши работа. А алтернатива реално няма. Няма защото през всичките тези години в България единствените демократични капитали, които формираха алтернативата бяха лобистичните. Едни повече, други доста по-малко успешни. И всички те се характеризират с КРЕЩЯЩА пристрастност към лобистичната теза.

Искаме алтернатива, но не сме инвестирали в такава. Затова и я няма. А защо не сме инвестирали. По ред причини, но най-важната е, че за съвсем кратък период от време България се оказа разграбена, хората обедняха до степен, която ни доведе глада и крайните лишения като форма на естествено съжителство. Култура, дух и сили за борба са блянове, които пазим все още в старото поколение, но се разминават тотално с разбиранията на новото. България в тази огромна бедност, която я сполетя нямаше капитал за тази дългосрочна инвестиция. Та в нея дори и най-търпеливите банкери не инвестират, а как да го направи един политически шмекер. При това в период на преход.

И тук идва моята теза. Ако искаме да започнем да търсим този така нужен, супердългосрочен капитал за да активизираме, както индивидуалния, така и ЕКИПНИЯ творец, трябва да приключим с прехода и да отидем да потърсим съдействие от тези, които успяха да натрупат капитал, да замажат следи след себе си и сега вече никой не ще може с пръст да ги пипне. Сега вече капитал има. И този капитал трябва да се информира за това, че една част от него е крайно време да отиде в супердългосрочната инвестиция „изграждане на демократично гражданско общество”.

Индивидуалния начин на финансиране, който се използва в момента в БГ и с който почти всички са на ръба да глътнат вода и да потънат окончателно не ме интересува.

Както и не ме интересува нелегалния лобистичен капитал.

Сега трябва да приключвам тук, но и да има и да няма реакции, по нататък пак ще се правя на смешен. :) Просто СЕГА му е времето. Много дълго време стана, от как казваме, че не е сега. И ето къде сме в момента.

- 04-10-2010|Златко

Здравейте всички,

(опитвам се да избегна обвиненията в елитизъм, макар че този текст си беше директно продължение на един разговор с Огнян. Оттук и малко аморфното обръщение – сакън, да не се обиди някой) :)

А сега, нещата, които ми хрумнаха след прочита на коментарите дотук.

Първо, за самия мен е изключително трудно да правя тук разлика междунапълно легитимното желание за изказване на собствено мнение инапълно нелегитимното желание за еднакво зачитане на всички мнения. Томас Ман много често използва една такава анти-егалитарна фраза, Adel des Geistes, аристокрация на духа – и всеки човек, който се чувства засегнат при нейното споменаване, вече е потенциален проблем при всяка дискусия, повече или по-малко отворена. Както всеки от нас може да забележи,колкото по-силно е желанието на един или друг участник в разговора да докаже правото си на участие, толкова по-спорно започва да изглежда това право, по самото естество на нещата. Никое право на този свят не може да се извоюва – ситуациите, в които изглежда, че някой е „извоювал“ едно или друго право, не са нищо друго освен узаконяване (de jure) на едно състояние на нещата,което преди това вече е съществувало (de facto). С други думи – правото или е налице (ако и може би не винаги на повърхността на нещата), или то липсва – и никакви усилия, индивидуални или колективни, не могат да променят това просто състояние на нещата.

С това – опазил ме Господ – съвсем не желая да налагам някакви ограничения върху започнатия тук разговор. Просто се обръщам към всички, които горят от желание да се чувстват обидени, каквото и да кажа: съжалявам, но не мога да помогна. Надявам се да го направи времето. Това е всичко, което мога да кажа.

А сега – за далеч по-важната тема за равенството и неравенството на културите. По този въпрос, страхувам се, трябва да замлъкна почти веднага след като съм отворил уста, тъй като го смятам за прекалено измамен, прекалено подвеждащ, за да мога да формулирам по него мнение, в чиято фундираност да не се съмнявам толкова много, че да не се безпокоя от публичното му изказване. Струва ми се факт, че темата за неравенството на културите по някаква прищявка на времето се оказа централна за десетилетието, което е зад гърба ни. Факт си остава и това, че нейната принципна релевантност не може да бъде отречена (инак, колко му е да ревна „Булгар, булгааар!“, и да тресна всите немци у земи – поне в мечтите си). Заедно с това обаче не може да се отрече и фактът, че тази тема е силно идеологизирана и че по-публичните ѝ форми до голяма степен са резултат не толкова от задълбочени анализи, колкото от маркетингови умения и ресурси (с извинение към покойния Хънтингтън – прочутата му книга и теза ми се струват просто еманация на този вид пазарен успех, който далеч не гарантира за някакво изключително качество). Собственият ми живот се сложи по такъв начин, че по някое време изгубих всякакво доверие към каквито и да било видове „анти“-мислене. Не вярвам в антикомунизма, не вярвам и в антиислямизма. Борбата на анти- и анти-анти-идеите, колкото и неизбежна да изглежда от гледна точка на участниците в тях, е за мен нещо, от което предпочитам да се държа настрана.

Това, разбира се, не е нищо повече от изказване на едно лично предпочитание, без каквато и да е претенция за валидност, надминаваща рамките на собствения ми живот и собствените ми убеждения. Равенство в неравенството и неравенство в равенството – изглежда това са онези видове парадокси, с чието съществуване всеки от нас трябва да се справи по някакъв начин. И конкретните решения, боя се, са също толкова много, колкото и конкретните човеци – именно защото човешкото неравенство не позволява достигането на някакви универсални решения по този може би най-фундаментален проблем на времето ни. Тук всеки се оправя сам – и така и трябва да бъде, струва ми се.

- 10-10-2010|Серкан

Притеснява ме нещо и не знам как да го формулирам, но ДА, пак е свързано все с това: ако „продаваш“ идеали по 100 различни теми, а сам тръгваш да защитаваш с философски анализи принципа на „мойто си е мойто и само мойто, а чуждото ще ви описвам до втръстване защо е общо“; ако казваш геополитическия уникат САЩ не постъпват добре, но аз съм на друго ниво, в друга сфера, моето е различно и имам право на моята уникалност (което се оказа, че за да съществува изисква авторитарност); ако казваш „а“, пак „а“, и пак „а“, защо не се престрашаваш да кажеш поне и „б“? Може би тогава някой ще се замисли, може би ще те подкрепи и той на свой ред ще каже „в“, а друг ще те оспори...

Ще се въздържиш ли да не му затриеш мнението, ще се въздържиш ли да не го квалифицираш еднолично за луд,...?

Пак стигаме до нашите собствени граници. Същите, които и определят в края на краищата възгледите ни за света. Може много да четеш, да разполагаш с всичко, което в момента позволява мрежата, а накрая да не излизаш от своето собствено клише. Клише, което може и да е уникалност, изградена и поливана с идеалите на западната либерал-демокрация, но все пак си е едно от милиарди други клишета. И нека не забравяме това дори тогава, когато се чувстваме „НАД”. Независимо на какво ниво сме – на масите, над масите или на индивидуалностите, когато тръгваш да „продаваш” идеали на масите, не може да сложиш това на страна. Тук индивидуалността е пряко свързана със съдбата на безброй останали, които може да виждат нещата по безброй различни начини. И ме може да не искаме да мълчат, както преди. И не може да искаме, ако решат да кажат нещо то непременно да е в обхвата на това, което ние имаме като свой естествен лимит. Всъщност, може и да го искаме, но няма как да стане. Това е един конфликт предразположен от самия зародиш на некоректно формулирана идея за това кои сме, къде сме и за какво правим всичко това. Ако не сме сами, значи е двупосочен процес. Едната среда докато иска да въздейства на другата, сама бива повлияна от въздействието на отсрещната. И се променя(т).

Мисля си, че формирането на представите на едно общество за демокрация плашейки го с врагове зад всеки ъгъл, НО НЕ И ЗАД ТОЗИ КЪДЕТО Е МОЯ СПОНСОР или просто този, в който аз вярвам, че е уникален, моя идеал, не е начина, по-който се стига да някакво качествено натрупване..

За да не съм голословен ще кажа, че прегледах анализи (още миналата събота и неделя) и от двата отбора юнаци, които ни учеха на демокрация и виждам хора, които принадлежат на едно отминаЛО поколение. И да, изпитвам тъга за това, което казвам, но... няма как. Поколение, което е израснало с недостиг на информация, а малкото която е получвало в повече от другите, заради облагодетелстваната среда, която си е заслужило, я е представяло единствено и изцяло в калъпчето на мирогледа, който той е имал. И най-тъжното от всичко е това, че дори и днес, когато обема от информация, който получваш е в такъв размер, че няма начин да не виждаш много повече и да направиш една преоценка на своите собствени разсъждения, да преориентираш своята „борба“ в посока „полза за моето общество, защото утре може и моите внуци да са далеч от мен”, то се получава или нямо мълчание, или защита на всичко направено до сега „само и в полза на обществото, при едни изключително тежки борчески условия“. И звучи като самооправдания, ако изобщо звучи.

Представете си, какво мога да почувствам, когато слушам тази нямота.

А има хора, които наистина са всеки ден в борчески условия и по самите тяхни думи, те сами избират тази своя съдба. Представете си сега, какви ги пиша, почувствайте какво мога да почувствам, когато един човек ми каже, че той за първи път от години се е почувствал сигурно там в Лайпциг или Виена, че не се е страхувал за живота си, но не би напуснал своята държава. Дори да го убият, приел своята съдба, той иска да се бори до край поне за каузата, която защитава. Да си готов да платиш за защитата на идеалите си с живота си. Тази съзнателна саможертва не е по силите на мнозина. Дори сигурно само на малцина. Това са и хората, които ме наведоха на мисълта, че дори измежду учителите за границите на демокрацията има и от едните и от другите и слава богу, все още има и от третите.

- 10-10-2010|Златко

Благодаря ти за този последен коментар, Серкане. Що се отнася до предния, остави го, няма да го пусна. А инак, опитвай се от време на време да виждаш действията си и без чак толкова много втораченост в собствения пъп, погледнати през по-простички очила. Например като нахалство. И липса на малко по-реален поглед към самия себе си. Хубаво е, че се вълнуваш от толкова много неща, разбира се. Нехубавото е, че си или прекалено млад, или по принцип незрял, за да можеш да разбереш, че разговарянето с хората не е нещо, което се получава просто така, като им кажеш „аз съм тука, гледайте“. И – ако не искат да гледат – като започнеш да млатиш с юмруци по вратите им. Общо взето, в момента имам търпение и се чувствам спокоен, но истината е, че всичко това ми е скучно. Ако можеше да ми кажеш нещо интересно – може би. Както едно време, когато си говорехме за спомените ти от преименуването. Тогава беше интересно. Сега обаче – не, поне за мен. Това всъщност е най-важната причина за разминаването ни. Не знам как изглеждат нещата от твоя страна, но от моята основното усещане е – скука. Не ми е интересно, рядко намирам енергия да прочета до края дългите и заплетени неща, които пишеш тук. Много мерак, малко можене. Това е причината да ти отнемам думата понякога, а не толкова някакви абстрактни принципи.

Така че, решавай сам. Искаш ли да се превърнеш в нарицателния вманиачен досадник, който е решил да живее напук, или най-после ще вземеш едно огледало, дето не е криво, и ще видиш, че май се опитваш да вършиш неща, дето не са за тебе. А инак демокрацията е хубаво нещо, разбира се. Но без можене от нея нищо не става.

(Искам само да знаеш, че няма да се поколебая нито за миг да изхвърлям оттук всичко, което възприемам като агресия – чак до пълно прогонване от форума. Имам чувството, че това не ти е съвсем ясно още.)

- 10-10-2010|Златко

И още нещо, Серкане. Понеже вече нещата отиват накъм логичния си край, да ти разкажа тук една кратка история. Преди двадесет и повече години, по време на един философски семинар в Дубровник, се запознах с един млад испанец – по някаква случайност също от Барселона, от тамошния университет. В ония времена, аз бях малко луд по идеята да се занимавам с философията като професия, да чопля теория, да правя теория, такива неща. Та този млад човек, след като достатъчно време му се катерих по нервите, най-после не издържа и ми каза: „виж какво, твоята дарба – ако я имаш – май не е в областта на теоретичната философия. Що не опиташ нещо друго, литература например?“ Прерязаха ме като с нож тия думи тогава, и много му се обидих на испанеца, но днес май съм му благодарен. Защото понякога само с добро не става, човек май трябва да получи и по някой друг удар по носа, когато упорито отказва да види какво всъщност може и какво не.

Та така, Серкане. Цончо едно време ти каза тук няколко приказки, дето много те разлютиха и дето още му гониш карез за тях – което е всичко друго, но не и случайно. Та, да те попитам и аз сега – как аджеба ти би възприел един евентуален мой опит, след като съм се начел, да речем, на разни технически списания, да дойда и да започна да ти обяснявам как трябва да си вършиш работата? Ще ли имаш търпението, което, надявам се, ти дарявам тук аз, да слушаш, и слушаш, и слушаш приказките на някой, който смята, че по обществените, политически и пр. въпроси, може да се настоява за авторитетно мнение и без образование, без дълги години на чиракуване и подготовка, без даже да се владее чак толкова добре правописа, само защото това са „обществени“ неща? Или, по-скоро, ще послушаш, ще послушаш, пък накрая ще му покажеш пътя?

Хайде, Серкане, лек ти ден. Не става вече със заобикалки, имаме май нужда от директни приказки. Сега, за да има справедливост в разговора, ще те оставя и теб да си кажеш каквото имаш, колкото и да е горчиво, но след това, драги – всеки по пътя си. Аз със списанието – ти със строежите и нещата, които умееш. Не че нямаш право на мнение, разбира се, това е нещо друго. Мнението ти е винаги свободно и никой не може да каже копче срещу него. Проблемът се появява тогава, когато започнеш да смяташ, че мненията ти имат някаква особена тежест или убедителност и извън границите на собствения ти хоризонт. Същото важи и за мен, същото важи и за всеки един от нас. Така че, Серкане, повтарям думите си от началото на тоя разговор: ако толкова много вярваш в компетентността си по обществено-политическите работи, направи си сайт и опитай да заинтересуваш хората. На мен, както вече казах, ми е скучно.

- 28-06-2011|Серкан

Днес попаднах из мрежата на информация, която след малко тършуване ме доведе до този линк:

http://osi.bg/? cy=10&lang=1&program=1&action=2&news_id=455

Тази програма „Повече плурализъм по време на криза“ на фондация „Отворено общество“, макар и лобистична (все някакви кусури трябва да има, нали), има пряка връзка с моите мисли от миналата година и писанията ми тогава за начини на финансиране. Напредък от тогава не виждам почти никакъв, така че дори и малкото, които протягат ръка за да има повече плурализъм и по-малко популизъм заслужават похвала. Ако ли пък са единствени, направо адмирация.

Единствени ли са?

Българската държава какво прави по време на криза за развитие на гражданското общество, или поне за запазването му, ако не на крака, поне на колене?

Емиграция в бащинството

Автор: Марин Бодаков

През април тази година бях със 7-годишната си дъщеря на кукленото представление „Писмото“ по пиесата „Меко казано“ на Валери Петров. Ането седеше на скута ми, за да следи по-добре перипетиите на въпросното писмо, в което Светлето лъже, че не е получило едно друго писмо. Изведнъж усетих как раменцата на детето потреперват, да, уверих я, че всичко ще бъде наред и тя поклати утвърдително брадичка. Не след дълго Ането обаче се разтърси в плач: „Аз те излъгах, тате. Казах ти, че нямаме никакви домашни упражнения през ваканцията, но имаме да допишем това и това за утре…“ Е, оставаше ни цял неделен следобед, за да разрешим внезапното затруднение – и се справихме. Когато на връщане от театър „199“ я попитах какво я е подтикнало към това много мило, ала малко смешно за мен признание, Анна заяви: „Ами представлението беше толкова красиво, че ме накара да кажа истината.“ Тук вече се стреснах.

Защото дъщеря ми далеч по-проницателно от мен обясни какво действително значи Аристотелевото понятие за катарзис – нещо, което ми е било трудно да направя пред студентите си: да опиша онова пречистване чрез съпреживяване и страх, пречистване тъкмо чрез изкуство.

И ако Ането не се срамува да признае за своя катарзис, то моите студенти се срамуват и страхуват от него, правят всички необходими ходове да го избягнат. Тази случка ме накара да се замисля кога дъщеря ми ще се промени и ще премине в „противниковия“ лагер.

Всяка година на два пъти проверявам кандидатстудентски работи по журналистика. Влизам в аудитория със 100 кандидати, за да обявя темата – и виждам 100 различни лица, от различни места, от различни училища, с различни финансови възможности… Впоследствие обаче чета, кажи-речи, един и същи скучен текст, лишен от всякакво любопитство; текст, който единствено иска да ми се хареса. Когато провалените кандидати идват да научат мотивите за своята оценка, те, разбира се, чуват, че работите им не притежават оригинална теза и последователна аргументация. Тези момчета и момичета са ужасени: „Ама това е моето собствено мнение…“ И въобще не подозират, че са възпроизвели несъзнателно и послушно всички онези прикриващи истината медийни стереотипи, в чиято риалити супа плуваме. Възпроизвели са не семейните разговори, а тъкмо телевизиите.

По-късно, в часовете по художествена критика, примерно, моите умни и объркани момчета и момичета смаяно откриват, че действителността не приключва с каноничния списък от творци, населяващи техните учебници по литература, музика, изобразително изкуство, че и отвъд него може да има смислени послания, които не се самообявяват шумно за смислени. Затова няма да забравя как един третокурсник прочете за пръв път цяла стихосбирка, при това от може би на един от най-големите живи днес световни поети: полската нобелистка Вислава Шимборска, за да напише по-късно в час опит за нейната вестникарска рецензия. Хикси, такъв е прякорът на това момче, обича да издевателства върху консерватизма на своите преподаватели – класическа илюстрация на тезите на Доналд Уиникът за антисоциалната тенденция, при която правиш всевъзможни безобразия, за да може овластеният човек най-после да ти обърне внимание, да се опита да те предпази от самия теб, да те научи да учиш.

И ето го Хикси, който чете на третата банка книжката на Шимборска – и изведнъж открива, че тази умна, хаплива и заядлива писателка, наша съвременничка, му помага, представете си, той самият да постигне по-плътно съгласие със самия себе си, да се почувства по-добре в самия себе си, да се заобича. Нещо, за което, сигурен съм, не са му помогнали българските певци на селската мъка и неволя, напъхани в учебниците му. Не му е помогнал и Христо Ботев, който му е представен достатъчно обеззаразен – като улично куче, напъхано в приют за бездомни животни от моите колеги-литератори. Открива, че светът няма за полюси Ивана, от една страна, а Недялко Йорданов, от другата.

Тук по дефиниция вече съм обвинил училищното образование, което отказва да се скачи със съвременността. Иде ми да обвиня и родителите на Хикси, но знам, че когато той се е раждал в зората на българския преход, майка му и баща му са били стъписани от изненадващата промяна и са се мъчили да свържат двата края, и не им е било много-много до изкуство, камо ли до съвременно изкуство. Не, няма да ги обвиня. Но знам, че и Ането, точно толкова, колкото и Хикси, се нуждае не от показалеца ми, не от юмрука ми, а от отворената длан на моята практическа мъдрост, която с нарочна сантименталност ще нарека „изповед“.

В тази зала всички ние си даваме сметка, че расте едно ново поколение родители. Една голяма част вече сме надвили на емоционалния и интелектуалния си масраф, успяваме да платим овреме всички свои сметки. До този момент сме участвали във всевъзможни проекти, често насърчавани отвън и несъобразени с нашите искрени потребности. Грижили сме се с вятърничаво благородство за чужди деца. Днес обаче самите ние имаме деца и се налага да вземем ситуацията в собствените си ръце, защото сме се убедили през своите първокласници и второкласници, и третокласници в задънената улица на българското образование и здравеопазване. Нямаме оправдание да не поемем инициативата. Край на едрите проекти – начало на мишите стъпчици. Още повече, че всеки ден прибавя нови аргументи към интуицията ми, че мнозина от нас емигрират в родителството, тъй както емигрираш в чужда държава, гонен от нетърпимите политически и социални, от нетърпимите полуполицейски обстоятелства.

Забелязвам през студентите си, че българското училище „скача“ своите ученици преди всичко с помпозните и компенсаторни официозни версии на историческото ни минало. Ако въобще го прави, разбира се. Литературата, музиката, изобразителното изкуство са пренаселени от патриотични внушения, които обезценяват реалността, в която съществуват нашите деца. Това се случва било по популистки политически причини, било от обикновено невежество. Училището отказва да обсъжда честно съвременността, в която са потопени нашите ученичета тъкмо с тях самите – и предотвратява осмислянето ѝ отвъд медийните стереотипи. Още по-малко е склонно да обсъжда нашето всекидневие през призмата на неясното, противоречиво и тревожно съвременно изкуство. Защото за повечето наши деца изкуството свършва до последния матуритетен писател или до края на митологизираното национално Възраждане. Нататък е дупка, пълна със страх, недоверие и търсена тъпота.

Мисия на семейството, струва ми се, е да компенсира този образователен недостиг – и да свърже нашите момчета и момичета със съвременността, решавана като уравнение в изкуството, за да не изпитват те страх от нея, за да усетят богатствата от изразност, която може да им помогне да се разберат и да бъдат по-разбрани. Съвременното изкуство може да бъде пълноценен посредник за едно ново приятелство между нас и децата ни – и чрез него да споделим с тях безпокойствата си, недоуменията си и надеждите си. В крайна сметка, да им разкажем себе си. Предпочитаните от мен Арво Пярт или Франсис Бейкън ще заявят повече на моето дете за мен от мен самия, ще ме изправят пред нуждата да направя тяхната сложност внятна, да му обясня защо те са важни за мен сега… И на мен ми се е налагало в Брюксел да обясня на Ането защо така смазан стоя пред прочутия портрет на Франсис Бейкън, на който папата нямо крещи, окован в невидима клетка. И тогава детето ми е виждало, че собственият му баща, собственият му крал е гол, гол в пресекулките на собствената си вяра. Но го обича.

Натъртвам ли, натъртвам: „съвременно изкуство“. Нека поясня: под съвременно изкуство имам предвид всяка художествена творба, която ни прави по-живи и по-общителни с другите около нас тъкмо чрез тревожните загадки, които ни предоставя. В този смисъл и „Падането на Икар“ на Брьогел, изложен няколко етажа над същия този Бейкън, за когото вече споменах, е съвременно изкуство, защото ме е карал да приказвам с детето си какво правим заедно сега.

Затова нека разкажем на децата си кои нови книги обичаме – и защо. Кои филми са ни помогнали да изградим себе си – и защо. На кои персонажи сме подражавали – и защо. Изкуството е мостът, по който можем да минем към брега на децата си. То е бинтът, с който да превържем собствените си рани от миналото, за да не ги боли тях самите днес. То е маската, която да си сложим, за да се разкрием по-добре пред своите деца.

Знам, че за един мъж е далеч по-трудно да споделя себе си. Знам го преди всичко чрез опита си на писател. Още повече, че комерсиализацията на обществото или на това, което по инерция продължаваме да наричаме общество, възстановява енергично всички мъжки и женски традиционни роли, срещу които в края на 80-те и в зората на 90-те сме се борили. Днес политиките на равнопоставеност между мъжете и жените са по-фалшиви от всякога. И ако се доверя на интуицията, че мъжът/бащата отново става страховит публичен авторитет, защо да не се пробвам и в крайна сметка да не изтърбуша отвътре ненужно приписваното ми социално господство.

Как да стане това?

Като споделя своята собствена чувствителност с дъщеря си, използвайки като посредник за трудноизразимото тъкмо изкуството. Мъжът трябва да се обезвласти, за да изпита щастие поне с децата си – а освобождението винаги започва на терена на творчеството.

А това освобождение носи даровете на обратната връзка с децата ни. Спомням си, бях завел Ането на поредната юбилейна изложба на Светлин Русев. И когато, неразбирайки смисъла на новите му картини, я попитах какви са тези прекатурени върху платната огромни лица, тя веднага ми каза: „Хора, които чакат да умрат.“ Не съм срещал по-завладяващо определение на неговото творчество. И, разбира се, по-неконвертируемо на обществената сцена определение.

Липсата на размишление какви сме като родители и какво ще ни осмисли чрез щастие, действително ни превръща в хора, които чакат да умрат. Затова вярвам, че да общуваме пречистващо с децата си чрез изкуството е един от нашите шансове.

Ще кажете, лесно е за един писател и за една преводачка да твърдят всичко това. В крайна сметка, аз и съпругата ми плуваме в тази художествена среда. Не, никак не е лесно, ако си се убедил, че твоето собствено изкуство не трябва да е единствената опорна точка за детето ти, а да стане една от възможните му отправни точки. Изкуството трябва да твори свобода, а не удобни за родителите-творци деца, които просто не им се пречкат.

Преди седмица в Чайната размених няколко думи по повод този форум с един непознат за мен баща, който ми каза: „Знаете ли колко повече бащи забелязвам с децата си в Южния парк, повече откогато и да било.“ И аз забелязвам всяка сутрин пред 38-мо училище „Васил Априлов“ повече от когато и да било бащи, отговорих му аз. Явно сме част от определена промяна. Може би емигрираме в бащинството, уплашени от ставащото около нас, напускайки привичните си социални роли. И, може би, ще преодолеем страха си от новия свят, напускайки, макар и недодялано, териториите на патриархата тъкмо с паспорта на изкуството.

А тази промяна е толкова красива, че ме накара да потърся на глас истината.

Марин Бодаков, изказване на форум „Родителство“

Източник

Марин Бодаков е български поет и журналист. Автор е на стихосбирките „Девство“ (1994), „Бисквити“ (1998) и „Обявяване на провала“ (2002). Литературен редактор на вестник „Култура“ (2000-). Преподавател в НБУ и СУ „Св. Климент Охридски“.

Коментари (3)

- 04-10-2010|сава – много е хубаво

- 04-10-2010|mira d. – чудесно е!

чудесно е!

- 23-01-2011|Д. Желязкова – Съвременна емиграция

Уважаеми г-н Бодаков,

Радвам се, че попаднах на Вашата статия, макар и доста след нейното обнародване. Допадна ми позицията Ви на родител, на гражданин и творец. Съчинителната връзка в синтаксиса понякога не може да изрази, че отделните елементи са всъщност неделимо цяло. Определям се като майка, филолог, учител по литература и гражданка, без да разделям тези ипостаси на личността. Но образователната система като функция на обществото не го иска. Тя иска да преподавам абстрактите, безнюансови ДОС (държавни образователни стандарти), не младежите за да бъдат, а да си вземат ДЗИ (държавен зрелостен изпит. Много лично и поверително Ви споделям,че останалите ми усилия в професията не получават положителна оценка, да не кажа нещо повече. Родителите са емигрирали ОТ родителство и се дразнят, че са обезпокоени за добре нахранените и облечени отрочета. А аз като детето от Вашата статия трябва да привлека вниманието на властващите и на най-ниско ниво в ситуация, когато те не желаят да бъдат безпокоени от нищо друго освен проверки – планове, проверки – протоколи, проверки – инструктажи. Както казва Волтер: „Опасно е да бъдеш прав, когато управляващите грешат“.Това е училището днес – административна институция. Не мислете, че ми харесва, иначе нямаше дa получите писмо от непознат.

Аз съм майка на един завършил и учещ в чужбина младеж, и на един абитуриент, който чака с нетърпение да напусне класната стая, защото е мислещ и оценяващ човек. И аз емигрирам – в родителството, в дома си, в хобито, а може би бих емигрирала и от училището, ако не живеех в малък град и ако не вярвах, че ще дойде време училището да използва моя потенциал, вместо да го принизява.

В тези редове има болка, тя е лична, но е и споделена от цялото ми поколение. Когато като студентка запомних думите на уважаемия професор Огнян Сапарев :“Готвим ви за балерини, а ви пускаме на дълго бягане“, предполагам, че и той не прозирал цялата интелектуална, социална и психологическа драма, което ще се стовари на неговите възпитаници пред следващите десетилетия. виждате ли как се изразявахме преди десетина години – а сега и малкото четящи методическа литература използват терминологията – „обучаеми“ и „ обект на учебния процес“.

И така в залите, в които работите има мои ученици и това е болно, но има и деца като моите, което е приятно. Значи стигнахме пак до въпроса не за първите седем, не за емиграцията ОТ родителство, а за емиграцията В родителство. Защото ако обществото е болно, да е здрав поне домът ни. Последното звучи пак някак си волтериански с думите на Кандид – „трябва да работим градината си“.

С поздрави и съпричастие – Д. Желязкова

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 1

Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

(Речево поведение и жизнени светове на българи мохамедани от гоцеделчевско и разложко)

На оне свет християните и мюсюлманите ги дели само една мрежа, като ципата на кромидо…

Руфие, род. 1916 г., земеделка, Разложко.

Казвам се Руфие и съм на 80 години. Бехме четири деца. Гледали ни са и по-голи и по-гладни, но имахме големо уважение на родителите, а не като сега. Бехме две сестри и два братя, но две починаха и останахме я и брат ми, който е по-малък от мене. Много уважавахме майка ми, баща ми и старите – нане и деде. Имаше уважение, ама и Аллах ни даваше убаво, а не е като сега. Сега старите хора по не ги уважават, да има кее да не са, но без них закъде са младите? Старите сичко знаят, а младите какво ле знаят. Знаят да идаа само на заведение, кафе и цигари, харчат много. Жените искат много пари от мажето, но и те откъде да ги найдат и се карат. Сега е голема скъпия. Невга беше евтино. Яли сме от десет стотинки халва и гладували сме, тежко е било, но нивга не сме отварали уста на майка ми и баща ми. А сега, ако майката не даде пари на детето, той зее с толкава уста и се кара с нея, а тогава не е имало такова нещо. Каквото кажеха бащата и майката беше закон. Нивга не се са карали пред нас. Наште родители беха простички люде. Моя баща е бил цел живот на тега, биволар беше и козар. Бехме послушни деца и много работливи, а сега децата са галени и разглезени. Бехме свикнали с мизерията, нивга не сме и яли, легахме си гладни, но бехме здрави и изпечени. Не помна нашия баща да се е карал пред нас на майка ни, да я псуе или да я пере (бие), добър човек беше, но ни беше страх от него.

Станах мома, убава и работна. Одехме на попрелки, валехме кус-кус на четири корита. А ергенето седаха до нас и си думахме. Сека мома имаше китка на главата и сека я даваше на ергенина, който тя иска. Бехме много скромни, не е като сега да се фанат за ръцете, а ние невга ергенино те помоли да си свалиш китката от главата и да му я дадеш, а той я тури в джобо на палтото. Сега ергенето не знаят дека живеяа момите. А ние невга се сме лагали (стояли) пред портата. Немаше тия пусти заведения като сега, тия опропастиа младежта. Бехме си невга по-скромни, одехме си честни на мъжето, а сега младите се оженаа и след два месеца вече си имаа бебе, какво е това чудо не знам. Лоша младеж. Невга не беше така. Я (аз) четери месеца бех оглавница (годеница), но си отидох у тех, както си е требувало, и ме беше срам от свекървата ми и тя ме милуваше. С това нещо невга се е леб яло, но сега младите не изпарковая (изтрайват). Сега вече снахите са свекърви, а свекървите снахи. Свекървата иска много да мълчи, но я не мога така.

… Имам два сина. Големият живее в София и има две близначета, а малкия ни син живее при нас, в една каща сме и не мога да се оплака от него. Има синове – бият майката и бащата, викат, но това у дома го нема, кротко ни е детето. И си го командвам и той нас си ни слуша, макар че вече е женен и си има две деца – момче и момиче, които също са женени и от тех си имаме правнуци, които ни са много мили и им се радуваме много. Синът ни нивга не е отворил голема уста към нас старите, уважава ни много, затова и Аллах му помага. И сега щее (което) му кажа, това става. Река хайде това да вършим и те със снахата го вършат, без да ми отговарат, може и да не са съгласни, но го свършат

От децата не мога да се оплака. Синът ни в София по-рано идваше по-често, но сега по-редко, скъп е бензине и не му се сръдим, една година не сме се виждали, а и ние сме стари и не можем да идем. Но да са живи и здрави. Добре, че малкият ни син живее при нас, та ни е напънил душата. От него имаме внуци и правнуци. От него не мога да се оплака. Ле знаеш, един Аллах по-убав от него.

… Я съм мюсюлманка и вервам в Аллах. Сега си строим джамия в града. Християните си имат цръква, а ние, мюсюлманите немаме дека да идем да се помолим. С християните тука, откак се помна се си живеем заедно, те са добри люде, не се караме, комшии сме с тех. Я си другарувам повече с християнки, отколкото с наште мю- сюлманки. Невга сме работили заедно и които са живи и сега си се имаме като сестри. С Васка сме като сестри. Сека година си сее лехи в мойта градина, защото тя си нема и я чекам до последно, тя да си насади, и накрая сада я. Сичко си споделям с нея, тя е хитра жена и акъл че ти даде. Одим си на гости, я на нея, тя на мене. Нивга тя не ме нарече на българското ми име, за нея си останах Руфие. Много се уважаваме. С Васка повече другарувам, отколкото с наште мюсюлманки

… Снахата я милювам като мойо дете. Я на нея не сам мила, защото съм свекърва. Каквото и да рече свекървата, се е зле. Който си нема момече (момиче) – тежко му и горко. Но да са живи и здрави, нали живеем с тех и ни се напънили кащата. Важното е, че сина и внучетата много ни уважават и така караме спокойни старини. Внучетата нивга не са отворили уста към нас, много ни слушаха, така възпитават сега и техните деца. У дома да се е повърнала дума (да се отговаря)- нема. Макар че не сме мили на снахата, едно сме доволни на нея, че е стабилна невеста и не ни отраша (клюкарства) по хората. До ден днешен не сме чули от нея думичка наванка да ни е отрасила и затова сме доволни от нея. Убаво, лошо, ще е (какво) си ѝ тежи, тя си го каже на мене, а по пъте нищо не казва за нас.

И верувам в Аллах и имам страх от него, неговата сила е голема. Той може и да ни накаже и много нещо да ни даде. Християните веруват в Христос, а Аллах и Христос е едно, само името е различно. Нашият ходжа ни е казвал, че на оне свет християните и мюсюлманите ги дели само една мрежа, като ципата на кромидо, толкова сме близо с тех. Ходжата вика така: Християните и мюсюлманите си имат вера и ве-руват, а цигането в никаква вера не веруват и че те излаже, и че те откраде. Цигането – днеска ако има, че яде, утре, ако нема, че гладува. Васка ми е разправала, че некога Исус Христос като е бил разпнат на кръсто, е бил закован с пироне, направани от цигане, затова и Бог ги е накажал. Па и ние, мюсюлманите, и християните не ги искаме. И крадат, и лажат. Най-лошите работи те ги вършат. Невга помна във фашиско време на площада имаше две бесилки и искаха да обесат две момчета и на, па цигане дърпаха въжето, затова не ги искаме, лоши люде са. Циганин, ако ти дойде в къщата -с дръвя и камене да го гониш, а не да му даваш, ама ле (нали) ме е грех и имаме мюсюлманско съръце и па им даваме нещо. Нивга не ги съм върнала празни без нищо.

… Се си мисла за децата. Не съм здрава и съм стара, но на, работа на полето да помогна на децата. Сега младежта е лоша. Невга, когато си гледах децата, ударих големия, а той кажа на баба му и тя ме удари по ръката, я си премълчех. Ако сега свекърва направи така, снахата че я изпади от кащата, ако е от нея. Сега е яка. Старите да не са пред очите на младите. Да те нема в кащи – много че е убаво, ама нема дека да идеме.

А па германците, те бяха много хубави и никому не взеха нищо…

Ибрахим, род. 1911 г., земеделец, Гоцеделчевско

Еднож се ожених трийсе и шеста година, еднож са ожених четирийсея и втора година. Хубаво прекарахме. Имахме жито много, брави (добитък) много, ядехме масло, мьосо, всичко – карахме… Стана ТКЗС, зьоха ги. Въз ТКЗС-то карахме много хубаво и така нататък, вървехме… Еми по-хубав бе живота, ачик си по-хубав бе, ако ще да ме обесят… ама беше на народа улеснения – и му се ора (ореше), и му се купаваше и всичко. Ся дорде найдеш – един не рачи (иска) да ти изоре нивята, десет деня ше одиш, ше чакаш… бе добре, за мен бе добре тогава, ама ся за младите… не знам. И ся и тук ми я добре. Дават ми пенсия – яж, пий, легни спи, хич не ходай на работа…; седя, яденето ми донасат тайфата, ям, пиям, кат са попикам обрисват ма, опират ма… Ся са разтури ТКЗС-то, па е хубаво, па караме добре, нема нещо да са оплака, има всичко… ако имаш пари – има всичко ша си купиш, нема нещо да не си. Щом имаш пари, има много всичко, каквото искаш, такова ша си купиш.

Единайста година се годих, на пети март. Еми там към Гърция надолу ма зьоха запас, сядях девет мясяца. Уволних се, оттам си дойдох, оттам ма зьоха па (пък) каму-нистите и в Русия. Там сядях четирийсе и пет деня, уволних са, оти бях служил много по-напреж, уволниха ме…

Еми случки, ако питаш овчар бяха много. Частен (честен)си, и много ма крадоха, брави ми крадяха, волове ма крадяха – всичко, ама един вълк удушихмя и вълчьотата ги донесоха, найдоха ги. Сетния ден хвърли се там в бравите вълк, удави седям-осям овце… абе много, много вълкове имаше. Крадяха вълковяте, ядяха… Със няког не со сом сбавтавал (бъхтал, сбивал съм се), ни со сом…

На турско училище ходих, седям години на ходжа бях, точно седям години и една година ма закачи даскала и на даскала ходих една година. Сетне па през едно време държавно учехме вечер, една година… коя година бе – не помня, такива, учеше като нас, стари дядя учаха… Като дете… тогаж имахмя много крави, пасехме, лежехме, ниви турехме, орехме, наодахме (намирахме) много жито… имаше и за бравите, имахме зайрьо (зърно) много, жьолъд сбирахме, круши имахме много, ушаф, круши са раждаха, ушаф цепехме, ранехме бравите, раняхме воловете, мулетата, крави имахме… имаше сичко. Лежехме зимно время, лежехме по кашлоците. Ей на Баетивая рид, на Врис там имахме кашлоци, там си лежахме с бравите, там си спехме… Докарваха кога зараждаше жито там, ранехме ги и шилятата, ранехме ги… близко има много дабики, раняхме ги… всичко имаше. Имаше големи дъбя ей, по сто паници жьолад. С жьолад ги храняхме, па кога зараждаха и с мисир (царевица) ги раняхме. Една година е това отдолу в нашта къща двеста паници мисирь имахме, двеста паници мисир, където има друго-друго, ръжта си бя башка, пшеницата си бя башка, лещ има, ръж сеяхме, всичку сеяхме… имахме тогава. Имахме брави много, турахме тор, торни бяха нивите – раждаха, мандри клавахмя (слагам), там на наштя ниви, а на Баетив рид имахме мандра, Жижевци бяха на мандра там, хубаво бехме тогава.

… Два пъти са ожених… Еми прави му сметка, единайста година като съм роден, на трийся и шеста и седма, колко години съм бил… ем млад съм бил, ни съм бил стар. Едното беше през казармата, едното беше след казарма, ама…

Малко са впинахме, ама бяха влезли Абланица, бяха влезли в ТКЗС, други нагоре-надолу, малко ни бя мъка, ама сетня ни стана хубаво, бая покършихме, бая побягахме, впинахме се за имото, имота, е какво – бягахме, крихме са. Впинахме се… много бягахме, заривахме са под снего, крияхме са да не ни найдат, ни помня коя година бе… децата писуваха на български имята… Гониха ни войниците, капите ни деряха… Новото время, оти в ТКЗС-то влязохмя, от там фереджета хвърлиха, всичко хвърлиха, какво направиха… барбатясаха я. Я не подписах хич, мен така си ме писаха, я бягах, криях са, ама двайсет и един чивяк бяхмя там отгоре, ала я останах, ония врет (всички) избегаха. .. Уж избягахме заедно да са криеме, ония врет дойдоха, подписаха, ала я останах. Я рекох: Ни ща се подпиша и ни ща ида, ага ма хватят да ме закарат, да ме арестуват тога ща, тогаш може, така доброволно не ща ида да са подпиша… Ама да бях отишъл да подпиша доброволно по-хубаво шя бя. Те са знаяли големите хора каква я работота. Те (ето), има един директор от Благоевград, учеше наш Медю, дошли тук да я молят да си подпише името. Те (за)черкнали книгите на Фатма, те рекли, някой си там от Тувища, я почукал по гърбо: „Браво“- казва. Те са си знаяли за какво сменят имената, па ние не разбираме, те са знаяли, че ша дойде това время… те дорде откачат арабския свят, откачиха арабския свят – хайде ся. На Демирел (Сюлейман) рекоха: – Дорж сега! Тодор Живков почна тогаж да ги гони…

Апа германците, те бяха много хубави, никому не взьоха нищо, къде си наодаха (намираха), де си наодаха хляб, пари, коня, волове, коли, караа си ги, па Съветския съаюз като дойде – забраха много, сбраха говьодата, сбраа … ей, влаковете зьоха на България, друго, изгони ни от главните места… малко бяха по-гладни руските войски.

Живота ни бе сякъде хубав. Живота, ако работиш, ако се мъчиш щя имаш, много премного щя имаш. Ако па не работиш – нема, ама въз онва время кога си бе жив бубайку (татко), кога имахме брави много, това, онова, тогаш бя хубав животя. Гувеях на колибата… Рамазан, ше объркам качамака или една тава, масло ше си изпържя, ше си сипя или една тава създарма, хапни дваж – сипи го на кучетата, па немой да цървейш (червенееш). Бубайко доде бя жив имаше, умря бубайко, всичко си отиде. Стана ТКЗС, пак беше добре, стана ТКЗС зьоха нивите, зьоха воловете. И умря бобайко… десят декара ниви, имах. Като стана ТКЗС малко поумотахмя са, онодахмя са, едно время. Сетне, дорде не стана това ТКЗС, едно хубаво, ма хубаво, даваха къща да си градиш, парцеле давааше, ниви давааше, къде идиш – да идиш – в Боголин идиш, в Абланица иди 4-5 декара ти даваха, ако се мъчиш, ще имаш, ако си посяеш да изработиш, ако и суша да йе, па ша има нещичко, апа ако не работиш – нема, хвати тоягата от порта на порта шя просиш…

Трима братя бехме, работехме, бравите пасяхме, имахмe овце, кози. Единия одeше с овцете, другия с козите, пасехме ги, хубаво беше, че като умря бубайко поразделихме са, па купих няква нива, волове си купих, магаре си купих, муле си купих и крави си урдурдисах (нагласих си) две. Хубави ама, когато бяха дошли бригадата (ТКЗС) тук, яз впрьогнах воловете и я има една слама полегнах и ич не станах ни да ги изпрата воловете Те са – кликам (казвам)- чужди, како Ама па хубаво прекарахме в ТКЗС-то, много бя хубаво, оти да думам, апа сега е за това – ако имаш пари, имаш всичко, ако немаш пари нема нищо, ша са мъчиш много да имаш, много пари. Я дето ходят в Израел, ходят, взимат пари, куповат, коли куповат, я за двеста и петдесе хиляди нашия комшия, купи. Това я, ама мъчиш, работа – на работа, мъчене, теране (търсене), риене, терай където има по-много, а там натискай да вземиш, и да имаш пари… не ти да ходиш на гинлук, ами ти да плащаш гинлук (гурбет). Те да изкарват, да изкарваш по-много. Посял си 45, а можи 22 декара. Няма да идеш в Израел да работиш или Чехия, ами да вземеш да изкараш, ти да платиш да ти оберат тютюня, да изкараш там 4-5 тона тютюн, шя вземиш двя-триста-четиристотин-петстотин хиляди… добре си. Всичко ша купиш, всичко – сва-онова. И на един син, от бубайко му, не остане ли му нещо, той си е авая, той ша са мъчи доде найде, косата ша му стане бяла, ша са черви, ша са срами. Оти бубайко кога му остане – хубаво, бърже се завъртява, държи капата настранена, гордее се, не го е срам от хората. От бубайкото не остане ли, останеш ли ей така – малко е зор…

Помня я, майка я помня, на скута ми умря… на коляното даде душа, бе у мен, държах я в раките (ръцете) – майка ми. Я бях голям бях, я съм 85-86 години вейке. По сетня, па бубайко умря… Бубайко умря по-напреж… и той изкара хубаво животе, като станахме ние – заработихме, имаше всичко, не ходеше той на работа.

Ми ся, ся съм я на тежко положение, хубаво че имам тайфа, па донисат нещо, ляб куповат, вечеря сваряват, обяд нагадат да ядем, ами ако немах – тогас какво щях да правя, на старски дом, а? По градовете има, така е да йеба майка му, онова бя много хубаво. Из една страна е по-хубаво стар да си седиш, оти доде млад, чивяк се изслогува. Ше дойде някакво женско, нещо ше откраде, нещо ше направи. Остарейш ли, хич ти ни 12 духода на ум да открадеш нещо, да направиш нещо. Първата жена роди и при раждането и тя, и детето барабар умряха…

Ем зная, ка да не зная, ами в корема тия деца знаят. Сталин го молеха толкова Англия, Америка и Германия, три вечера и три деня го държаха в Иран да се обърне, да спаси Германия, а той излезе против. Че какво стана – ония си се изтеглиха французите, англичаните, американците, изтеглиха Труман, американския цар, кога почна първо войната с Хитлер. Сталин излезе щурав, той излезе Сталин щурав чивяк – 25 милиона жертва да даде – това за какво става?! Че сетне му рекоха: Бе изтегли се, остави това място на Германия. Китай бе със Сталин, друго како беше още? Изгоряха му кокале-те. Брежнев започна да сменя имената, ами той защо ги сменяше имената? Той, директора от Благоевград, що почукал по рамо нашта жена, знае, че който не рачи (иска) да си смени имято, той иска да си живее Русия, а тоя, който са подпише, той иска да мачка Русия, да я съсипе. Затова директора, той е директор и я знаел какви са далаверите на тия по-големите люде, ама нема ка, командва Брежнев. Кои не щат да го послушат, ше ги треби. Че Брежнев що, той клика да вземе Персийския залив, Турция ше вземе Иран, Ирак надолу, ама той така нарочно е приказвал. Я какво стори… Арабския свят врет с Русия, ама след смяната на имената и те са отцепиха от Русия… Та белки Турция не знаеше каква е работата? То Турция, ако му не кажаха каква е работата, то ше го стори България на пепел бе, ами как… така ли ше го остави… Ама те ѝ казаха: Трай! Как сега така – в Турция ше живее, тука ше взима пенсия. Ако Русия бе така си цяла, и България си бе с нея, ше вземат ли? На магарето кур… Ама сега нема как, нема как ше дават – така стават работите … Брежнев така направи… Горбачов освободи нас и Германия, уж хубаво направи, и те са с него. Подцениха Русия, американеца и англичанина, а сега … който желае да си върне името, беки така става тая работа – със страх. Като се отцепи арабския свят от Русия какво, нема вейке сила, какво ше прави, арабския свят е богат, най-много в Световната банка има пари Суадитска Арабия, злато най-много, ами па в богато са място.

…Четях едно време, видяхме всичко, четяхме. Ми ся политиката хубава бе… Сега, каквото знайш-такова си правиш, мъчиш се да си имаш – брави, гувьода, воловя, кози, сей си титюн, сей си мисир, хубаво, ако се мъчиш, ако се не мъчиш – не дават. Държавата не ще ти го докара вейке като в ТКЗС-то… тая умря… мъчане му е майката, да се мъчиш. Което тера държавата и ти това терай и който е против държавата, тоя човяк никога не може да види хубаве… никога. Ем я така в турската религия го има, в китапа: Един чивяк не слуша ли царя, той не може да види хубаво. Трябва на царя да си подчинен, каквото каже командата – изпълнявай! То е като един Аллах бе на народа, нали трябва да изпълняваш всичко… ами царя – то е Аллах. Демек държавата и царя са едно? – Аллах и царя, едно са, той е Аллах. Ся да кажем Желю Желев да го нападаш, нема как да го нападаш… Той дава хляба, ем ходи, ходи по държавите пари взаема, друго, сбира, докарва, това брашно го докарва той. Ако не подпише кой ще докара на фурната брашно…? Царят трябва да го слушаш, да му изпълняваш заповедето, каквото каже да се изпълнява… Ама да си смениш имято – си сменяш  Ся Брежнев като каза да се сменьот имената, трябваше веднага да се сменяха. Ся и Желю Желев като кажи, така ше го слушам: Войник – ше идеш, ма ти не рачиш – не може – „Слушам, ше ида, отивам, Слушам, господин началник! Това я….

… Ожениш ли се, ти си имаш дертове и ти си на дерт, ако на майка ти се затъжиш, жената ти клика: да се делим, това да направим, па на теб се не рачи на бубайко ти да кажеш, на майка ти. Оти да е така, а па ся бубайко ти от злото да и е, той не може да и стане хубав. Я имам три снахи, я си признавам, я не мога да им стана хубав, ма берекет – хич ме не карат, хич ме не гирясват, попитоват ме гладен ли си, покриян ли си, доадат. Ама не е като тебе, кат ти миловаш бубайко ти, нейн бубайко и нейна майка милова. Ама па найдеш ли си, не мой седя без жена, ожени се. Както да е, па ше родите децата, тогаш па ваште деца ше се женят и така върви. Ама то немой приказва – не може тая снаха, дето ше я земеш, да замилова твоя бобайко и твойта майка като нейни, никога, тя ша ги милова… тя с уста: О-о, сва-нва (това-онова), сва-нва ше ти постели, шо те покрие, ше ги онодя, ама па – не е кат корема, дет се е родила. А па теб се не рачи бубайко ти да докачиш, да го не разядиш, майка да те не кълне. То я тако едно ме ожени.. сега па титюнче, утре другия ден, ше умре майка ти. Апа като са ожениш, жената прибира, опина (опъва), гльода нещо да има по-много, оттук земи, оттам и от техните изкарва и от техните тегли, взима, кара, ше те снабди, тя ше снабди, не ще те остави така. Ей така да си седиш, хич да се не жениш, ей така ше си… Като вземеш жена, се ше имаш нещо по-много, се ше има неще по-друго, радио, телевизия, креват, найлон, къща ша си оградиш. Жената – помагат, мъчат са, тютюн изкарват, калъпят, берат, сеят го, работят. Дойде ли ти малко горе-долу на сметка – дръж! Немой пита никой, ти да имаш сметка не други. Ти немой слуша… те много хора дават акъл, че сетне ти са смеят.

Умериш ли си, дойде ли ти горе-долу така на сметка – немой се чуди, опинай! Отвлечи я! Немой седя без жена! Я едно время не рачех да са женя, па брата – тера да са жени, я не рачам. Бубайко ми вика: „Ожени са бе!“ Моя брат клика: „Кажи му или да са жени, или я са женя!“ Я послушах бубайко, ожених са, колко години – 2-3 години ли беше, тая жена умря. Па се отказах, хич барем не дойдох да я видя, кога я погребваха. Дойде моя брат да ме отпрати: „Иди бе, умряла ти я жената !“ – „Какво ше ида… да е жива, да ида да я видя, умряла защо ми е – марциня (напразно)? Какво ше терам?“ „Върви – викам – вър – каквото знаете, това праветя“. Сетне бубайко па ми клика: „Ожени се!“ – „Слушай, кликам, бе не ща се женя!“ – Брат ни гльода! „Нищо, искат ма некви, ма не рачам да зъома такива“. – „Абе, рачиш не рачиш, виж кажи коя, каде, какво? Ша я хватим, пари ли ше давамя, ша са молим ли“.

Отидохме там в Абланица и я не рачам, не ми дава корема, искам да зьома мома. Я бекяр, като стар даже бях. Мойта жена, там в Абланица, гледам я там във вършилото е, и така взела търнокопа и върви. И я рекох на бубайко, така и така, кликам: „Да еба майка му, там в Абланица едно женско, казах му, за нея ша са оженя“. Па бяха донесли с нас багаже, го бяха донели. И той отиде, къде ходи, къде ходи, найде хора, найде всичко… Хватиха я… седя някой ден – побягна си, мома си отиде и тогава захватиха я яко. Я си спях, слушам те ми я докараха, нема вейке да бяга, тук ше умира. Ама, че от чуждо село, тя да я умна, хубава, от чуждите села какви има хубави жени… Моми ги искаха, ама от чужди села взеха. Виж по напреж взьоха моми де, тия – Кемал, Медю -те са дваж женяти. Па на мен ми рече акъла: „Не ща взема вдовица, друг да я лягал с нея, ей така, да еба майка му!“ А па има хора ходят на чужди жени, ама я не съм видял де, слушам от хората, не съм видял… Хубаво бя, всичко хубаво, не изтеглих много, бос не ходих въз снего. Апа пенсия дават, хубаво ся дават, яж пий, легни спи. Я откога имам дърва, ей там отгоре, не мога да си ги докарам. Терам и я камион, един клика „ не ща“, един клика „каляво я“ …

Живота е хубав, аз по-право да ти кажа, дорде си млад, дорде те слушат раките (ръцете), дорде работиш. Искаш нещо да направиш, да еба майка му, ше посяем още един декар тютюнь, а още два декара ше посяем тая година, шя посяем, да еба майка му. Я ше земем 100 бона, ше земем 200 бона, е това е – като работиш има. Болен съм лежал, по болници съм ходил, войник съм ходил, де съм скитал, какво съм правил – ми то е много. Ама ти казвам, доде бубайко бя жив хич не потеглих, триж ходих на войната, като войник де, ама с бубайко си бях, пари ми дава там в Гърция.

Таир… помня… той с една количка (смее се) с едно конче караше кокучките (изпражнения) на кравата на ротния, една крава имаше, фасул му откарахме, всичко му откарахме. Па я въртех бубак (памук), четирийсе кила извъртян бубак я докарах тук, извъртян без кукулци (боклуци), ама един месец ме освободи. И на други въртяхме. Имаше там един подофицер от Белица и той ми каза „Шя ми извъртиш 2-3 кила памук и на меня“. Той са уволни, тогава уволняваха, който има три деца. Дадох му 5 кила, даде ми 5 бона пари. И един бон, я си там вземах и я ги запазих тея пари. Ей тукана, имаме при Медю една нива, бяхме я вземали… има един Яни, Яни от нег я бехме вземали, че нали отидоха си надолу, дет са в Гърция. Тая нива тераше си я да я земе, че бобайко клика: „Бе, да еба майка му, тоя каурин (гяурин) тера 6 бона“. И я изкарах: „На ти тея пари дай му ги!“ И остана… сега си е наша. Хубаво да са мъчиш, мъчене му я майката, къде идеш- мъчене, терай работа. Ся наождат (намират) кусур, тея люде дет се връщат от Турция, ам то и ти ша се върнеш. Как, те ходат там, искат да станат турци… Турците, там дето живеят – къща му не дават, нива му не дават, а па какво ше 14 прави ся той там? Къща нема, нива нема, и пари надали има да си купи… пуавия са (помотаха се), пуавия се и хайде тук.

Те като отидоха в Турция, трябваше да им дадат ниви, трябваше да им дадяха място нещо да почнат да работят… Ами ся какво там? Ся като отидоха в Турция освен да вземат тоягите да просят. Ам как ше му седиш там, не ща му седя… Тук в България като дойде, па си има някава нивичка, къща си има, па си захвати да посее титюн, мисир нещо, крава ше си има, има какво да си я храни. Ами то нищо – ше седя… какво ше седя, защо ше седя, а седи де. Трябваше те като отидоха оттук да им дадат по 2-3 декара, немой много, по 2-3 декара Нашта жена има един брат там. Четирисе години я (е) вейке (вече) там, нищо му не дават и не може си купи една нива…Тука, за тука ние сме си.

Петнайсет години бях държавен контрол в ТКЗС-то, та по тая заслуга отидохме в Москва…

Сабри, род. 1917 г., земеделец, Гоцеделчевско

Аз като малък първо изучавах Корана, на джамията; тогава нямаше пуснати още да има да изучават на български. Това 1925 година, та дойде един учител от Кюстендил. Тогава се прехвърлихме да изучавам български език, а Корана я го бех изучил тогава по 7-8 години. Понеже дедо ми ходжа е бил, завършил в Солун за ходжа – турско време, а и баща ми също завършил в Солун ходжа. И аз се опитах да стана ходжа, ама тва не ми хареса много и аз са префърлих към българското, а Корана си ми остана изучен. Понеже Коран, думата Коран е 'хигиена'. Тва ша го знайте младите, една чиста хигиена по човешкото тяло. Това изучава Корана, на арабски е написано, обаче учените го превеждаа, значи една чиста хигиена. Тва се казва хигиена – да се къпе човек, да се мие, да се подмива, да оди в тоалетната винаги с вода. Там се явяват зарази, там в Корана пише да се мият. Убаво е да се яде чист, иначе от там се появява човешката зараза. Господ е дал две ръки, едната е за хранене, а другата е да се чистиш. С двете пък да си миеш лицето, образа, навсякъде да се умиеш като човек, да си чист, да се бръснеш. Това се казва по арабски… Тва ви го предавам на арабски. Така преживех нашия живот. Увлякох се по българското училище и там напълних годините, сетне пак задочно учих 7-8 клас и завърших задочно.

Ама, дай сега да видим ергенския живот, какъв ни беше на нас през това време. Ние тогава не ни приемаа при жени. Жените, нали ви казах, че малко булят се кат маймуни. Не можеш да я срещнеш, да ѝ приказваш, защото ако правиш моабет с нея, татко ѝ ша те преследва и не дава никак. На седенките сме се качили на стълбите на по 4-5 метра. Клават (обличат) те едни дрипи и парцали – фереджи да се закриват, ама стоиш само да зърниш. Деня не можеш да я срещнеш да ѝ кажеш два лафа, затова ви казвам, поживейте си сега, ся ви е времето, ся ви са е паднало. Ние ги изживяхме ей така, мудно, дето се казва тъмно. Така прекара нашия ергенски живот.

Дойде до време, аз са ожених с първата любов. Водихме се 12 години. Роди са тя, първото ми дете. Второто живее тук на долния край на селото, а третото ми е на кръчмаря жената. Тия са ми от първата жена. Ама сви се злото, та на дванайсе години я почна апандесит. Тя (жената) казва, че ногата ѝ изтръпва така и яз я карам по баби, незапознати още с лекарско опознаване. Викат корема и е паднал тук, там и плащай там по бабите. Дойде време тоя пандесит се спука. По спешност я товарихме и я карахме в болницата. Имаше една лекарка Камиларова казва: „Ше седите, казва, ако имат децата късмет ше стане. Операцията понеже там загноела, апандесита го събираме, значи трудна е работата“. Ами за 24 часа почина. Водихме се дванайсе години, това беше към 32-а година и почина. От 20-а година са взехме, тя почина 32-а година. Останаха ми трите деца сираци. Просто, на мен не ми идваше на главата, как ша ги гледам тия сираци. Нямат майка, мащеха да им е майка. Беше ми тежко много, ама аз благодарение на моя коцкарлък, запознах са пак с моми и също момиче си вземах. И верно, понеже бехме малко род с предната жена и тва нещастие, така предполагам, че от тва ми дойде. Така е станало, че сме малко като роднини, да, трети братовчеди.

Втората ми жена, която си взех пак момиче, те беха род също с първата ми жена, ама и я си попаднах в тоя род. И с нея се водехме, понеже нали децата останаха сираци, техните близки я накараа: „Ем ше си земеш, ем той е добър човек, ем ше му гледаш децата“. Тя се съгласи. Добре ама карахме и с ней 12 години, определено време и тя се разболе, бързо, не знам от какво. По докторето я разкарвахме, нервно заболяване, нервна болест и т.н. Дойде време и тя почина, ама и от нея останаха две деца. Станаха ми 5 сирачета. Добре ама това израсте от едната майка, израсте и другото и те почнаха да ми намаляват. Другите ми останха. Това беше 42-а година. Почина и втората ми жена след 10 години. Почина на 44 години. Колко години съм бил я? Останаха и тия сираци. Каквото да беше, изгледахме ги. Ся едното, най-малкото, което остана от тая, от втората жена, го пратихме в Добринище в „Дом майка и дете“понеже остана на 3 месеца. Там го откарахме, там го изгледаха детето, а я се ожених. Тоя ми брак па е от Дряново. Там са се развели, понеже била безродна. Тя искала да се осемени, не давали, тя искала да си купи дете, мъжо ѝ също не давал. Не щат, в чудо се видяла, товати-оновати, а той бил безроден. Доада време, развеждат се с него, па мойта майка има там роднини в Дряново и веднага я натискат за мене и разгеле тя дойде. Дванадесет години са се водили, тя не е раждала, изкарали я какабетлия (ялова), че тя е виновна. Господ на нас даде две деца и едно женско и сега е домакин на училището. Мъжкото едното е оженато, има си 2 дечица, едното още ергенува… То ми е род от третата, която имам сега. Взехме се с нея, а оня, който я е напусна, той си така скита още неоженен. Така приключи моят живот с три пъти оженване. Ходя на някви врачки: „Познай колко пъти съм се оженил, та да ти платя!“ – „Един път, два пътя… – „Нещо, викам, лъжеш, 4 пътя съм се женил“. Това заборавих да ви го кажа, най- първата си е жива още в Дъбница. Нещо се не погодихме, яз не бех отишъл в казармата още, водихме се година и половина, роди ни се дете, тя като спала задушила детето, с некаква цел ли беше, какво беше, напъдих я. Това, го съм прекарал като на сън тая работа С тия трите брака после, дето съм преживел – така преживех, ама живота беше по тежък през това време…

Най-вече ми хареса през време на ТКЗС-то дето беше. То се измени семейството, едни се ожениха, други се изродиха, а беше хубаво, не като сега да се чудиш на живота – как да идеш на нивата, колко да платиш за машината. Това, което ше дадеш по торове, го плащаш все едно, че си го купуваш. Живота до тук, така протече…

Помна и войната. Бях в Сърбия. В Сърбия ме мобилизираха тогава 43-а година, отидохме в Гюешево, там спахме. До Крива Паланка пеша около 8-9 часа та до Страцин, бутнаха ни отдолу по некаква река. Оттам да видиш какво е нещо в чужда държава. Нашите отишли да правят план, като че да речеш, че вечно ще стоят там. От там, от Суровица река, между Крушево и Куманово, оттам да се мушнат под планината, да излязат в Гюешево. Въшлясахме по тая река, та ти казвам, че останахме 2-3 дена без ядене, та благодарение Одуше (Задушница), беха носили по гробищата, та с това се съживихме, дето се казва. Дойдохме си тука… шест-седем месеца изкарахме там – от февруари, януари малко по-късно като че ли беше. Живеехме в такива… сламени бараки. Ние бехме там като роби, държавата да защитаваме. Тогава през това време царя си беше жив и тогава, та монархия ли командваше, не мога да ти кажа нищо. Изпокъцахме (изпотрепахме) са. Я имах тогава една риза такава, малко модерна с басти. Понеже ми се сдра тук на рамото, отпорил съм бастите да си зашия рамото, та ходех с кръпката. Така са прекара там.

След това оттук ни мобилизирха в Гърция. Отидохме в Гърция, а там се паднаха много от интенданската дружина. Ние отидохме една част от около 100 войника и живеехме в едно еврейско училище, което ни беше и помещение и работехме все по складовете. Ние, целия български корпус, който беше в Беломорието, там служехме. Влаковете, които от България през Турция минават там, изсипваха захар. Ходехме като хамали, работехме на автогарата, пълноваме чувалето и ги караме по складовете. Имаше там ядене, не бехме като в Сърбия гладни, не чакахме от мъртвите да вземем хляб. Имаше ядене много. Нощно време, понеже бехме трима от Вълкосел и 4-5 човека 16 имаше от Корница и си помагахме. И веднага ще дойде тоя, ще ни посбута от леглата: „Кола е дошла, казва, да идем да товарим“. По среднощ ли е, кога е, ще идем да товариме. Кашкавал ли е, какво е – военно време и ще има по една пита кашкавал за нас в торбичките. Войниците ядат със сирене, а ние отделно кашкавал. „ Кой ви даде кашакавал, от де го? Вие сте го открали от некъде!“. И ние се смеем и мълчим и така прекарахме в Гърция.

Оттам си дойдох, тук се хватих по ТКЗС-то. Видяха, че аз съм честен, нито крада, нито издавам нищо, абсолютно нищо. Това, което е начартал Корана, аз са движа по това. Нито да издам на някой, че крал бил, откарал дърва, да ида да го кажа на горския. Е, какво ше направя кат ще го кажа на горския? Горският ще го глоби, ами тоя човек има дечинка, ами дечинката да ходят боси, ама аз какво ше спечеля от тая работа, където ще и да ида да кажа. Та станаха бая години – около 15 години бях държавен контрол в ТКЗС-то, та по тая заслуга отидохме в Москва, в Киев, от Киев със самолет в Ленинград, от там в Москва. Отидохме, прекарахме 3 дена в Москва, видехме я, от там си ни върнаха и така протече до това време.

Друго, какво мога да ви кажа в живота. Мога да ти кажа, че през времето на ТКЗС -то живота беше хубав. Кое му беше хубавото? Там притискаха по вярата. Нали тогава се мъчеха, притискаха от едни на други да ни направят. Абе ставаше, може да ставаше, ама не беше човечно…

Ние си работехме много хубаво тогава. Произвеждахме тютюн в ТКЗС-то. Машините ще ти изорат, ще ти набраздат, браздите ти са готови, „На, оди!“, ша та откарат там, ше ти определят колко декара искаш, колко бразди тука, колко там, колко онам. Набират ти се 5-6 декара, колкото може, според силата на семейството ти определят тютюна и ти ше го засееш, ше го окопаеш, ше го прибереш, ше го калъпесаш. До края на годината, до януари тютюна ние го издаваме. А не като сега, колко агнета издадоха напролет, доде се снабдиме да прекараме тютюна. Я го издадох. Едни го даваха в Пловдив за цигари, други го дадоха по Банско, трети по Дупница и я така. Я съм бил един път в Дупница и то без договор, ако искаа ше ни го платат, ако не – не. Няма документи, все едно че сме го подарили. А през времето на ТКЗС-то беше лесно -приемат ти тютюна, с чулове те снабдят, канап, всичко ти дадат. Канапът, накрая го удържат, а сега няма такова нещо. Четем вестници и казват, че до края на годината ше се изкупи. А какво стана с миналогодишния тютюн дето го издадохме? Благодарение, че излезоха съвестни, та изплатия.

И се наложи аз да градя къща на тия скъпи времена на единия син, понеже двама сина имам, а имам стара къща, не е много стара, защото 58-а съм я строил, а 58 година станахме кооператив. ТКЗС-то ни помогна тогава и на трудови начала ни изпратиха майстори, та от производството на тютюна платих и на майсторето и на мен дадоха пари. Тогава така беше… Тогава беше, мога да ти се похваля – с 5 лева ша идеш в града на ядене и наситен ша си дойдеш. Идеш в града, ядеш една печена кокошка – два лева и половина или един лев. А, иди сега за 250 лева не можеш да видиш. Оскъден живот е много, ама дори когато 70, 75 година ме пенсионираха, първо ми дадоха 100 лева, ама гледай сега ми дават 2000 лева. Ся ни увеличиха пенсиите, ама като са увеличи па всичко. Ето тогава беше за 1 лев – 100 бомбона, а сега за 1 лев – 1 бомбон.

… Ма лошо – от религията искаха да ни откажат. Кой какъв е – така ше си умре, ама само се създаваше омраза. И така, май пак успеха. Гледам тук нагоре па са си върнали имената, българските. Бех си избрал име Адам, ами да ми го върнат, пак ше съм съгласен – Адам Моллов са казвам

… А за казармата какво да ти кажа? В казармата нито можеш да реагираш, нищо… изпълняваш и това е. Там се не случва нищо. В казармата най-тежко е това да идеш 2 часа да седиш часови и след това 2 часа да останеш подчеси. В казармата винаги си е тежък живота, там си под команда. Първо бях в действащата служба, там беше рай, бях в Самоков в държавното депо. И ядене колко ти сбере корема, към кило и половина хляб на това време, а по Кориново, които са били, измрели от глад. Па я бях в държавното депо… там имаше краварник, муларник, пчелник… я там преживех.Ся да ме терат, ша ида и на тия години там. Беше много хубаво. Точно една година, ама идеално беше. Тогава си кореспондирахме с мойто първо гадже, с мойта първа жена, като мома. Аз оттам и изпращах писма, уж на друга, да не ни разузнаят, понеже и моя баща не беше много съгласен, имахме малко връзка роднинска. Ами Корана не разрешава… абсолютно. Корана разрешава след 7 кошака (поколения). Я чакай малко, имам грешка – до 3-4 кошака да се изминат. Как му викат на кошак? – Родове значи – да изминеш 4 кошака, ако нямат млечнина (кръвно родство), а ако имат млечнина – не може. На времето, когато са се женили, излизал някакъв тапънджия с тъпан по село и казва: „Еди кой си с еди кой си, се жени. Знае ли някой да има млечнина?“ За родителите не са питали тогава, но имало ли някои да имат млечнина, веднага са ги разделяли. Тогава мюфтийството е командвало…

Сега за ловджилъка да кажа. Царят ми е дал пушката и още си е у мене. Аз съм законен ловджия – цар Борис беше. Четиридесет и трета година станах член на ловджийското дружество. До сега съм си още законен ловджия. Взех си хубава пушка -съветска с цевка, хубава, 16 калибъра, много хубава пушка ми се падна. Сега имам пушка – злато, ама годините къде отидоха? Сега имам пушка – автоматична, пушка, още като отвориш да сложиш патронето, тя веднага си зарежда, затваряш и гърмиш. За някой си 20-25 секунди изгърмява на прасето, празни гилзите хвърля, слагам други и гърми веднага. Знаеш ли колко прасета съм утрепал, големи прасета, ама по два пъти му гърмя и това автоматично. Я ако беше с оная, първо се мъчи с парцала, с черен барут, това нищо не става и си жертва… готов си жертва. Прасета имаше, засегнеш ги, минат 2-4-5 години, то се озверява и не можеш да му гърмиш и сега ме е страх на такива. По-миналата година в Якоруда убиха един човек. Разкъцаха (разкъсаха) го и на болницата са го завели. Гърми му и щом го ранява, то като лудо върви на човека… налита. Ся си е пушката у мене, ше я предам на сина, понеже яз не мога да гледам, оперирано ми е едното око и само с едното. Аз съм ловджия от тука и бяхме към друга дружина. Там не даваха във Вълкосел да се раждат други ловджии, кандидати да стават и мене ме държаха сам ловджия. Кой знае как не ми са взели пушката, как не ме са лишили ? Говориха, че съм бракониерствал и т.н., обаче я съм такъв приятел благодушен, че с никой не се скарахме, претрепахме толкова години. Та бившия ни кмет, помогна и той, станахме двама колеги. Имаше един учител Якупов, той отиде към Гърмен и стана по-голям човек там в профсъюзите и той стана член. Станахме трима и така се наредихме – сега са 7-8 човека ловджии. На мене ми беше приятно сабаале рано да станем с дружината над селото отгоре, да накладем огън доде е още тъмно, да се поразвиди времето, пържим салам, ядем, приказваме приказки. И тогава ще пуснеме кучетата, ще се сберем, понеже тогава не даваха ние сами да ходиме, тия ни немаха вера и трябва и други да дойдат тука по нашата гора заедно да вървим. И напалехме огън там, приказвахме си, праехме си моабет и като дойдат и те набърквахме се тогава. И така като ударим прасе, делим го на парчета, равни купчета, колкото сме човека – 10 или 15 човека, делим го. Направат двойни бележки, на парче по една бележка клават (слагат) и сложат в една шапка Ще си вземеш бележка от шапката, ше видиш там кой номер и си знаеш делчето и си го вземеш в чантатата, некой наблюдава там ка е (как е)… Приятно е да са те оставили на месо и да слушаш, че кучетата карат, лаят, нещо гонят и ти се готвиш… тогава седиш в напрежение и се изтърси прасето… Така протече ловджийския живот.

Сега сина само си трупа капитал, а яз ше му гледам децата. От пенсията ше харча за тях, ми те : Дедо, дедо! Е как да не го обичаш. Ами нали има место в Коране да ти каже: „ Обичай внучето, оти той ще ти отмъсти. Бащата ако те мрази, ше дойде време, той ше стане на твойте години, същото ше му се отмъсти, върне, което е действал с бащата“. Кой, какво си направи, да си го чека, ше му се сервира. това вече мога да ти кажа нещо от Корана, което го съм учил. „Каквото загубиш ше те убият. Рано или късно ти ше дадеш жертвата. Ше издадеш и ша те издадат“. Самата природа, самата Господева сила ше те накара да се наплатиш доде си жив. Па като умреш, вече не знам за нататък, там вече не съм бил и не желая да ида понеже там е пак по заслугите. Корана е, пак ше ти повторя, Коран е една чиста хигиена. Ноктите да ти са изрезани тялото да ти е умиено, половата система да се почисти. Ама това чете Библията. Библията не те кара да идеш да крадеш, да изкараш кравата на един човек, да оставиш дечицата му да страдат. Българето вярват в Исус Христос, а и ние сме си 18 вярвали навремето в него, доде дойде Мохамед и ние сме вярвали в Исус Христос. Той е от мома роден. Неговата майка – Миерема – Света Богородица, вие рукате, тя е мома, забременява и това ше допълня – тогава са били на власт евреето. Тогава са били по-много на тогавъшното време. Мелекета (ангели) знаят „ На корема съм чиста и това става кръстено! – тя казва – тук е писано от кого съм забременела“. А е бременна… Това мелеке се представил най-красив ерген пред нея и носил една китка в ръката. И се срещат с Богородица и ѝ дава да помириса от тая китка, от същата китка, понеже тя я много харесала, прехвърлява си корема на тоя ерген и веднага забременява. Исус Христос е роден от помирисването на китката. И ето тя го е родила… и българето, християнето и по Библията и по Корана, роден е без татко. Зачитаме го и ние – турската вера, мохамеданската вера по-точно. Турците са много далече от нас, я съм си по-първо мюсюлманин, ние не сме с Турция, те са си от друг джинс, ма и те използват Корана. Никой ти не пречи, че си мохамеданин, ама си в България, говориш български в края на краищата … Така е станало с родеването на Исус Христос… Те са 4 мелекета -Джебраил, Серафим, Мекаил и Израил – тоя дето води душите, така се водят по Коране.

Сега за Адам и Ева… Когато са били в джането (рая) тогава тия ангели по заповед на Аллах са решили да създадат човек. Отишъл един ангел да търси земя, да изработят от земята човек, но той не е дал. „Не мога да дам – казва – че ше се наплодят много и ше прявят мръсотии въз мене, не съм съгласен“. Израил отишъл и насила взел. Колко земя е взел, не знам, ама 70 метра бил направен Адам дълъг. Може да е взел половин декар земя и ѝ казал на земята: „Ти не губиш нищо! Вземам земя и заработвам човек от теб, а той, че взема леб от теб, че пие вода и когато умре ше си стане пръст. Губиш ли? Не губиш“. Понеже Израел си е джендърмазин, силен милиционер на тогавашното време и взел земя и си направил Адам. Създали са го в рая и няколко години бил е мъртвец. По едно време, дошла му душата на дясната нога – пръста. Големият пръст се размърдал по-пешин (първо) и тогава са се сетили, че душата му е кацнала на него. С течение на времето дявол не се е съгласил да оживей. А те са се молили мелекетата, да оживей, вдигнали са ръките да оживей. Дяволът е бил най-големия учен на тогавашното време на Аллах, Господ Бог. Него силата на Аллах го изгонила от рая.

И Адам оживел, станал човек и живел неколко години и по едно време от лявата бизка (гръд) му излиза както си спал една жена и той се зачудил: „Откъде е дошла тая жена?“ Мъжката скеля, може да сте проверили – от тук са 7 ребра, от другата страна са 6. Женската скеля – и от тук са 7 и оттук 7. От едното му ребро се е явила Ава – Ева. По едно време идва жена и той се зачудил: „Отгде е тая жена?“ И почнали да живеят вече… Имало над тях едно дърво, което се казвало Буйдааджи, нещо като джанка, ама много сладко било. И им казали: „От това дърво няма да ядете, понеже ше ви изгонят от рая“. И те продължили да не ядат. Ама па нали дявола воюва сега да ги подмами, те да ядат и да ги изгонат, понеже него са го изгонили и започнал – война водил тях да ги изгонят. Женското се съгласило да хапва от време на време. Дяволът се явява като една змия и казва: „Ако ядете, няма да ви изгонят“. И женската хапва и си поглъща. Сега почнала да кара Адам и той да яде: „Яж, бе, я ям и нищо ми не става, яж!“ Е, ама нали мъжа е прекия началник, а тя, колко да е, жената е по-нисък чин. И така той се почудил да яде ли. Опитал се едно време и той да хапне и веднага тия дрехи, дето са били облечени, падат. Видоват се голи и те се подготвили за изгонване оттам. Адам се опитал да изплюе това, дето го хапнал. Опитал се и да повърне и затова мъжките имат кокал на гърлото, от това останал. Изгонват ги и по силата на Аллах ги разделят. Него го дават на изгрев (изток), а тая я пращат на запад. Защо казват, че слънцето влиза в майката вечер? Понеже майката била там – на запад. И колко години вече искали да се съберат… И по едно време се събират, тогава се ръкуват, любуват, целуват за една нощ и дотогава не е имало нито едно живо човече. И оттогава са се зараждали по 10 деца на годината, 15 и т.н. От Ева остава заплодена първата ера и тогава света бил много разложен и по женска и по мъжка линия, без разлика. Тогава Адам е имал няколко сина, ама Анюх е взел да се моли на Аллах: „ Какво да права, не мога да го гледам тоя резил? По улиците и мъжки и женски“. Тогава му казали: „Направи параход!“ и той направил параход на една бърчина. А Нюх направи гемия, а няма ни вода… ни нищо. Направил парахода и едно време безверващите от християните и римляните, ходели там и мърсували в парахода. И по едно време като се появила една краста, болест, един ходил да замърсява и пада в парахода и оздравява. Други го питали: „От какво бе ти оздравя?“ И той им казва и всичките отишли, измили го като огледало. Тогава Нюх се помолил: „ Парахода е чист“. И се почнало – около 40 дена отгоре се стичала водата и морето се подуло и покрило целата земя, нищо не останало. Тогава Нюх прибрал няколко рода в тоя параход. Втората ера е от Нюа до сега. Водата спаднала и около седемдесет човека са в парахода останали.

Тогава един отишъл да потеря дъщеря му за неговия син. Той му я обещал. Тогава са били учтиви людето… И друг отишъл и се събрали трима за една дъщеря. Тогава Нюх се уплашил „ Бе яз какво напраих, обещах я на трима? Как ше се отсрамя?“ Тогава дохожда един ангел и му казва: „Затвори магарицата, кучката и момата в една стая!“ Сабале, когато се усетил – три моми, не може да познае дъщерята му коя е. Идеални моми. Как ше се познае коя от кое е? Много ясно… Ако на жена ти ѝ кажеш: „ Иди да свършиш това!“, а тя по-сетне що да си бърза и си прави моабет с другите жени – това е магарешката жена. Друга жена има: „Иди там!“ а па тя: „Е, ти не можеш ли да идеш? Само я ли ше върша работата?“. Тя е от кучка. Третата жена, като ѝ кажеш: „ Сега, веднага!“, слуша мъжа какво ше командва. Това са трите джинса (вида) жени – магарица, кучка и човек и са от един род. Кое си е човечно си е такова… По Коране се казва : „Жена, която си слуша мъжа, нея не ѝ трябва на текето да се моли, тя си и е текето в мъжа. Той може да е пияница, ама тя си го уважава, мие, чисти и тя от там печели“. Я съм прекарал 3 – 4 жени и с всичките характери и така се делят и сега. Жената печели от мъжа. Едно време на една жена бил мъжа много такъв – пияница, ама тя го е чистила, прала и печелила и си работи, и си ходи. Това е вече сила Гос-подева… Аллахова сила, ама никой я не знае. В 5 и половина довада тая жена на текето, два пъти се кланя и застава сред другите хора. И излиза после жената и един закъсал, нема средства да се прибере в неговото си село: „Да ми помогнеш, как да си ида?“ Тя му казала: „Стисни очите!“ Стиснал той очите и му казала: „Погледни сега!“ и га погледнал в тяхното си село. Това е силата Господева. И са разпитвали тогава как е спечелила тая жена. Печелила е, че си е уважавала много мъжа, той бил прекалена пияница, а тя го миела и неговото молене, каквото е било – тя го е печелила. И по нашенско си казваме ние: „Сега, рая на жената е на мъжа в папуците“ – ама те не го знаят. Най е хубаво да го изживееш във вид на любов. И българите, християните, вярват повече от нас, ние нали слушаме поповете в неделя, значи и тях ги е страх от Бога. Едните от Аллах, другите от Бог, това са верите, на две вери се делят, ама в една посока вървят – всичките ги е страх от дженема (ада). Тоя огън кой го е клал под земята? Минералната вода, кой я стопля? Кладат дървета да я стоплят тая вода и тя излиза от там. В Корана защо пише рая е отгоре, ада отдолу?

… Ние старите все бързаме да си хватим новините по телевизията, сега във всека къща има телевизия. И ние се караме с тия дето ходат на джамията, а изпокрадоха земята. Я им казвам: „ На никой нищо не му се признава, щом си отишъл и на едни деца си взел нафаката (хляба), взел си половин декар от чуждата земя, как ше я носиш на другия свят? Защо ходиш да се молиш ти? Кой ше ти приеме молбата, като ти си землюядец?“ Много се караме, не мога да ги трая тия моабети по кръчмите дето ги прават. Най-вече за мачовете… В Америка играят, победили там, оня там Стойчков – те се радват, реват… Защо като луди реват? Там си взимат милионите, плащат им, а тука… нашите играят мач, побеждават ги в някое чуждо село и се сбъхтат. Миналата година в Долен ги изтрепаха от бой. Та това приказват в кръчмата – повече по линията на мача. Мен това не ме влече, мен ме влече да вярвам в Бог. Всички сме от Адем. Ще дойде време, ще се събереме и ще видим – кой е за ада, кой е за отгоре. Аллах, Бог ше седне в средата, сетне Мохамед, сетне Исус Христос и ше кажат кой за къде е. Човек като се е родил на земята, от една капчинка сперма в корема на майката, след шест месеца оживява и там ходят мелекета (ангели). В корема на майката, те го гледат до родяването на детето, оформят го – ръчички, ножички (крачета) и т.н. Махани там – бащата го е направил! А да направи тая капка сперма в едно шише и да чака човек -никога. Детето става на майката в корема. И като се роди вече, тия мелекета изчезват, 20 те ходят на почивка, а детето остава и майката си го гледа. Като стане женското на 8 години, мелекетата му идват и едното пише хубавите работи, а другото пише лошите. А мъжкото трябва да стане на 12, тогава му кацноват мелекетата и така до края…

Благоевград, 1998

Събирането на автобиографиите и изследванията бяха подкрепени от

Research Support Scheme of the OSI/ HESP, грант N 722/1996.

Петър Воденичаров е доцент по социолингвистика в Югозападния университет „Неофит Рилски“, Благоевград. Специализирал е социална диалектология в Бергенския университет (Норвегия, 1991), масови комуникации и общества в Копенхагенския университет (Дания, 1994-95), език и национализъм в Института за Югоизточна Европа (Грац, Австрия, 2004). Чел е лекции в НБУ, АУБ и ПУ „Паисий Хилендарски“. Член на Управителния съвет на Международния университетски семинар за балканистични проучвания и специализации (от 1991), на УС на Балканското общество за автобиографистика и социално общуване (от 1996), зам.-декан на Филологическия факултет при ЮЗУ „Н. Рилски“ (от 2001). Редактор в сп. „Балканистичен форум“. Петър Воденичаров е автор на книгите: „Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет“, „Език, пол и власт“ (1999), „Девиантни автобиографии – дискурси на престъпността“ (2002), „Социолингвистика. Критика на езиковите идеологии и идентичности“ (2003) и на редица студии и статии, публикувани в български и международни издания.

Коментари (6)

- 03-10-2010|vla dunev – Супер!

Страхотно! Великолепно разказано, великолепно записано.

Дано повече такива текстове останат, че само по продукцията на нашите журналисти и историци едва ли някой ще може да разбере какво е представлявал 20-ти век в България.

- 03-10-2010|В. Трендафилов – Браво

Браво, Петре, впечатлен съм! Тук има детайли, които в други подобни спомени липсват или са изрязани.

- 17-10-2010|Iglika Mishkova

Фантастични лични истории и разкази за минало и настояще....ето това липсва на българските музеи....Поздравявам Ви!

- 24-11-2010|Й. Божинова

Чудесно е, че най-после имаме такива текстове, които ни разкриват част от света на този етнос. Много малко знаем за тях, много малко ги познаваме, мисля, че има какво да научим от тях. Отлично четиво!

- 08-07-2011|Серкан

„Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет ... „

За съжаление, има ситуации, когато влизаш в стая, където хората още са с подпухнали от плач очи, а ти си дошъл с едно такова по-различно настроение, малко като да продължиш да търсиш моабет. И се получава нещо като пропадане. Пропадане в неадекватноста.

При хората, които имат ценност, които са човеци, това е само момент. И те рано или късно, ще се доближат и ще те прегърнат. Това не е лицемерие. Това е съпричастност.

Когато преди месеци четох тези текстове, останах много благодарен...

Трябва да се продължи напред, но ценностите, които носим не винаги са това, което си мислим, че са. Понякога има нещо отвъд нас, което ни притегля и едва тогава осъзнаваме, колко гореща е сълзата на човека, когото прегръщаме.

- 12-09-2012|Дракуса – За ПОМАЦИТЕ и техните неволи

Поздравления към автора за така събраните спомени от Помаците, които са предадени в почти автентичен вид, както е било преди време в помашките села.

БРАВО !!!!!!

Не опитвай

Автор: Антон Терзиев

Вечерта е пълна с горчиви сънища и киселини – обичайното гнусно предателство на тялото и подсъзнанието преди да ги срещна със следващия си работодател. В седем се будя половин час преди рингтона на Горилаз. Пресягам се към моторолата и изключвам алармата. Коремът на жена ми равномерно повдига чаршафа. В шести месец е. Напускам топлото убежище с неохота, като внимавам да не ударя колената си в топките на матрака. Ненужен навик. Разкарах топките с ножовката преди година. В огледалото на банята виждам израз на затруднение и мъка. Още един ден в ролята на Давид срещу Голиат. С тази разлика, че ластика в прашката в някакъв момент съм заменил с неотстъпчив инат. С Давид иначе всичко е наред. Урината му е със здравословен цвят, а зъбният му профил е едва на 33. Пускам компа, сварявам набързо горчиво кафе и зачитам заредения интерфейс на известен новинарски сайт. Опитите на Бритиш петролиъм в Мексиканския залив да „затапят“ нефтения разлив търпят провал. Слаб трус в Пазарджишко. Линдзи Лоън хваната за пореден път да шофира пияна. Папарашката снимка показва разпилени руси коси и зачервени от плач очи, върху кукленски розова основа. Вкарвам курсора между полуотворените устни и кликам. След като прочитам внимателно статията, отварям всички хиперлинкове, препращащи към други новини свързани с Линдзи Лоън. Бъркам си двете лъжички захар, без да отделям поглед от монитора. Старая се да вникна във всеки един детайл от таблоидния живот на Линдзи Лоън. Наливам си повторно кафе и бързам да препрочета отново някои от клюките за Линдзи Лоън, за да се уверя, че не съм пропуснал нищо. Докато стигна дъното на чаената си чаша вече съм научил за Линдзи Лоън толкова, колкото не знам за майка си. В крайна сметка целта е постигната. Достъпът на притесненията ми към разума временно е блокиран. Вече мога да отида спокойно на интервюто.

Сладкарският цех се намира в подземие на блок в Дианабад. Фирмата е с реноме на най-големия производител в бранша. Преди да извадя байка в пролетарската септемврийка утрин, отварям бегемапс за да съм сигурен, че ще отида на точната локация. Това ме забавя с час и половина – въведената номерация на блоковете в сайта, както разбирам на място, е неактуална. Натискам звънеца и още преди параболата на фаса ми да е стигнала земята, разтваря широко вратата се разтваря и мургав тип в бели дрехи вдига въпросително тлъстата си брадичка. Зад гърба му напират весели вълма от пара. Казвам че идвам по обявата, която са пуснали в jobs.bg, за сладкар декоратор. Мургавият плъзга погледа си покрай слепоочията ми и кима незабележимо, което аз тълкувам като покана да вляза. Прекосявам вълмата от пара и озовавам в задушното преддверие на оборудвана с различни по калибър машини зала. В носа ме удря горчив букет от прекалено сладки миризми. Няколко работнички с прибрани зад найлонови шапчици коси ми показват бялото на очите си за секунда, след което се връщат към рутинните си операции. Мургавият все така мълчаливо ми кима отново, този път към стълбище, водещо някъде надолу. Слизам един етаж и се озовавам сред няколко свързани с тесен прав коридор помещения, без врати и с нисък таван.

– Работили ли си това преди? – въпросът идва зад гърба ми от седнала на висок стол едра и ниска жена. Стъпалата ѝ – обути в шарени хавлиени чорапи и розови джапанки, се мандахерцат вяло на педя от земята. Докато късогледите ѝ очи ме фиксират кротко, пухкавите ѝ пръстчета попипват ръба на проскърцваща от движенията метална шайба. Върху ѝ лежи огромна торта с многоцветна фигурална композиция по етажите й, всичките фигурки са копия на анимационните герои на известно детско филмче. Приличат на пластмасови, но знам че не са.

– Не, но съм работил с глина. Завършил съм керамика. Имам магистърска степен. Последното, разбира се, казвам наум.

– Преобличай се.

Оглеждам се наляво и надясно. Оглеждам се повторно. Розовата цепка между ябълките на бузите на жената се разтегля оптимално, тоест със сантиметър. Разбирам че трябва да го направя пред нея и разкривявам устни на свой ред. Вадя телефона си от десния джоб и го слагам до десетина други на постлан с лист фазер кашон. Забелязах че тук няма обхват. Импровизираната масичка е отрупана с десетлитрова минерална вода, чашки, отворени дамски чанти и раници. Съблекалнята. Когато свалям дънките металната шайба спира да скърца. Побързвам да обуя донесените за целта шорти– по телефона ме предупредиха да си взема работни дрехи – преди жената да ги е прогорила през диоптрите си. Карираната риза сменям с износена хиксел бяла тениска, с щампа на лицето на Чарлс Буковски и надпис под него – DON’T TRY. Фразата, която е и епитафия на надгробната плоча на Ханк.

– Вземи тези каталози и отиди при момичетата. Те ще ти кажат какво да правиш. – жената разтриса козунака около десния си лакът в посока десния ръкав на коридора. Оттам идва микс от машинно боботене, чалга радио и надвикващи всичко това женски гласове. Минавам през междинно помещение с наредени на рафтове отворени метални кутии. Пълни са до ръба със силно уханни млечни смеси. Помещението на момичетата е бункер три на три метра, снабдено с мивка, шублери и много инструменти – четки, шпакли, бурканчета с брокат, шприцове, аеробръши, компресори. Над плотовете – безврати шкафове, от които се подават краищата на прозрачни и различни по калибър пликчета с шарено съдържание и различна плътност. Заради липсата на вентилатор, климатик или абсорбатор, кислород няма. Когато ме виждат в касата на липсващата врата момичетата млъкват и ме оставят да направя самотна разходка с глуповатата си усмивка по жълтеникавите им лица. Барабанните машини, сега виждам, разбиват сметана. Готовата смес се складира в баки от латекс. Четирите жени, с изключение на една, са на около двайсе и пет. Слаби, жилави. Боси в гумените си сандали на едри дупки. През вързаните отстрани на полупрозрачните безцветни пончо-престилки фльонги се белеят гърдите им. Косите им са хванати с ластик. На монтирана под тавана закачалка висят преметнати два сутиена, розов и лилав, с чашки с бели дантели и един златист ръчен дамски часовник.

– Добра тениска като за начало – посреща ме най-малката от четирите, като си припява чалга песента от радиото. По ръцете и гръбначния ѝ стълб има по детски дълги косми, тънки, меки и прозрачни. Върху устните си има очертана калинка; около очите – едри, нарисувани като на вокала на Кис мигли. Виждам, че и други две са използвали червилата си по този начин.

– К’во пишеше в обявата, че търсят с художествено образование ли? – извиква най-възрастната – очевидно тарторката, около 36-7 годишна, със златна коса на дълги къдрици, със захабено лице зад „калинката“ и възлести китки. Казва го и избухва в смях, наподобяващ индиански боен крясък Останалите го подемат в ехо.

– Точно така пишеше – отговарям аз, когато истерията отшумява. – Какво да правя с тези – питам аз и размятам вяло набъбналите от влага каталози в ръката ми. Русата взима един хвърчащ лист и започва да търси с пръст. На този лист са поръчките за деня. Повечето вече са отметнати със зелен маркер.

– Като за начало почваш с 312.

Срещу номер312 в каталога гледам три русалки с дебели опашки и задници, забодени на самотен остров. Телата от кръста нагоре са на кукли Барби. Два килограма и осемстотин грама; 16 порции – гласят техническите данни.

– Ела да вземеш заготовката. Тарторката ме хваща за ръката и ме завърта с истеричния си смях към една от стените на женския затвор. Там различавам метална врата с колело вместо обикновена брава. Тя я хваща, завърта я два оборота вдясно и я дръпва към себе си. Електронно устройство над главите ни показва температурата – 8 градуса. Облицовано със стилажи, хладилното помещение е пълно с напомпани с пълнеж блатове. Размерите им са на кутии за обувки, от 30 до 48-ми номер. Под всяка стои защипано листче с надраскано инфо за клиента. Русата ми посочва една. Клякам и внимателно и издърпвам от един от долните рафтове. Когато се обръщам главата ми се отърква в мека преграда. Вече изправен, усещам горещ дъх върху лицето си. Жената разтваря уста, навлажнява ръбчетата ѝ с език, навежда се и го прокарва по горния сметанов слой на заготовката в ръцете ми. През това време не ме изпуска от поглед. Строени зад гърба й, другите надават познатия вик. Русата се изправя и навира в лицето ми изплезения си, омазан в сметана език. Дърпам се, но тя обира с ръка сметаната и я размазва бавно върху устата ми. Излизаме в шпалир от напушен кикот. Поглеждам ги умолително, правя неопределен жест, който трябва да означава „ще ме пуснете ли, ако обичате до тоалетна, преди да продължим забавата?“ и се завъртам към посоката от която дойдох. Срещу кашона с минералната вода и телефоните откривам врата на баня, а в нея и друга, на тоалетната. Мия се внимателно в огледалото и решавам, че преди да се омета все пак ще се изпикая. Чукам по навик на вратата и натискам да отворя, когато за моя почуда чувам заповедното „Влез!“ Пухкавата с диоптрите! Излизам заднишком от банята и бързо намъквам дрехите в раницата си. Откъм момичетата иде обичайния музикален фон, обвит в целофан от възбудени вибрации. Готов съм да направя първата крачка по стълбището нагоре, когато без да искам изпускам телефона си. Моторолата ми рикошира от тубата с минерална вода в тенекиен цилиндър с невтвърдило желе. Потъва безшумно, от раз. В тоалетната чувам, че се пуска водата на казанчето. Колебая се за част от секундата, после зарязвам телефона и препускам по стълбището. Сякаш ме е дебнал през цялото време, мургавият тип горе се пресегна и закачи задния джоб на раницата ми, но инерцията и гумените му сандали на едри дупки го подхлъзнаха и той ме пусна за да възстанови баланса си. Достатъчно за да се изстрелям на паркинга пред цеха. Там тъкмо пристигаше шефът им, който разпознах от снимка в нета. Висок, розовобузест шопар, с тридневна брада и впити в дебелите си бедра кавали-дънки. Слиза от тунингования си мерцедес и пъчи тумбак Малолетната му гърла с прическа на 14 инчов телевизор напразно чака някой да ѝ отвори вратата. Аз вдигам отривисто показалец и привличам вниманието му, но скоро разбирам, че нищо смислено няма да излезе и ентусиазмът ми увяхва. Продължавам разконцетрования си ход и озадачената мутра ме губи в чупките на панелака.

Осем без десет. Около Операта, тумби силно парфюмирани софийски културтрегери жужат превъзбудено. След десет минути почва френския модерен танцов спектакъл „За любовта“. Повечето тук са с осигурени от медиите за които работят безплатни билети. Аз също. Чакам жена ми. Уговорката ни е за среща пред статуята на Стамболийски. Милата, цял ден се е притеснявала защо не вдигам телефона. Ноздрите ми са като карамелизирани. Постоянно духам въображаемо нишесте в салфетката.

– Нямаше обхват, после го забравих в работните дрехи – изпреварвам жена ми, отворила отдалече уста.

– А как беше?

– Колективът ме хареса.

– Супер. Значи?

– ... шефът обаче ще назначи друг. Знаеш. Връзки.

– Еее...Целувам я и я подканям енергично да влизаме, преди да се е сетила, пак за телефона.

Спектакълът е скучен. Обсъждаме го на тулумби с петифури в сладкарница до операта.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

Съветската армия и българската модерност

Автор: Любен Дилов – син

Темата ме занимава от 1992 година. Близо 10 години по-късно намерих кураж да я поставя на публично обсъждане – по време на втория ми мандат като общински съветник от Движение Гергьовден в София. Да кажем, че беше посрещната от моите колеги-политици с разбирането, с което людоеди биха посрещнали вегетерианско меню. Нямах с тях по-голям проблем от този, който е имал Кортес с Монтесума – пълно езиково разминаване. За жалост нямах и нито шанса, нито мускетите на Кортес.

Музей на модерното изкуство в София – Съветската армия и българската модерност

В много европейски градове има паметници на съветската армия. В много малко европейски градове няма музей на модерното изкуство. София е един от тези градове.

Защо имаме Паметник на съветската армия се учи по история в училище и причините – общо взето – са известни. Най-накратко: коренят се в онази особеност на националния ни характер, благодарение на която за повече от 500 години столица на България е бил красивият град Истанбул...

Защо нямаме музей на модерното изкуство е по-сложна и по-нова тема. Вероятно това се дължи на обърканата, доста политизирана и провинциално плаха наша представа за модерността. Българската модерност е винаги нещо, което ни се случва отвън, а не нещо, което правим сами за себе си. Българската модерност е внос на артистични и политически модели, което честно навличаме с възторга на Алафрангата, без изобщо да ги осмислим или поставим в някаква естесвена традиционна среда.

От паметник – в носеща колона

Предложението ни беше Паметникът на съветската армия да не се разрушава, да не се демонтира, да не се мести в някакъв резерват за социзкуство. Предлагаме от символ на победоносното съветско оръжие да го превърнем в носеща колона на един, много нужен на София музей на модерното изкуство. Целият паметник се описва в една стъклена, полифункционална пирамида, с поставени на различни височини изложбени зали, закрити и открити пространства, в които да се помещават постоянни и специални експозиции, инсталации и нарочни спектакли на модерното изкуство. Постройката е от метал и стъкло в надземната си част. Под земята слиза на два или три етажа, в които се помещава паркинг, археологическа част и не много административни помещения. Булевардът предлага удобни влизания и излизания в комплекса. Паркът наоколо запазва целостта си. Сградата е „въздушна“, не затиска града, приятна за окото – в една хармонична линия със стадиона и университета

Символът – закритият паметник

Закриването на паметника, превръщането му от екстериорен символ в артистично и същевременно практично интериорно решение решава следните въпроси: сваля от дневен ред проблематизирането на историческото наследство. Не накърнява ничии чувства, подчертава монументалността и слепия ни възторг от един инцидент в българската история, превръщайки го в музеен експонат. От исторически символ той се превъплъщава в образец на монументалното пластично изкуство – просто един експонат – огромен, редом с другите, но в никакъв случай не по-значим. Това ще бъде „закритият паметник на България“. Без да се накърнява паметта, тя ще бъде прибрана там, където и е мястото – в музея.

Човекът, градът и мечтите

Човек е толкова голям, колкото са големи мечтите му. Тъжно и тъпо е Паметникът на съветската армия да е по-висок от мечтите ни за града, в който живеем. Като не броим хотелите, последната голяма модерна сграда в София е НДК. Ние заслужаваме да помечтаем за един софийски артцентър, по подобие на символните сгради – например в Париж и Лондон, които са едновременно практични и красиви, извадени от комерсиална функционалност, символи на стремежа на обитателите на един град към хармония, приемственост и модерност. Всъщност ние заслужаваме това, което имаме. Няма как да станем такива, каквито искаме, без да престанем да бъдем това, което сме. Превръщането на Паметника на съветската армия в музей на модерното изкуство е една смела крачка, която бих желал да направя заедно със столичани.

Източник

Любен Дилов-син е български сценарист и политик, син на известния български писател Любен Дилов.

Коментари (32)

- 04-10-2010|Златко

Да се каже, че темата е важна, би означавало да се изказва нещо очевидно. Познавам достатъчно добре склонността на коментаторите да се отнасят с пренебрежение към нечии идеи и предложения. Така че, на първо място; благодаря на господин Дилов за уместната и съответстваща на времето идея.

Дотук – с подкрепата. Аз обаче гледам на себе си като на момче със селски корен – и това е единственото ми спасение сред мътилката от идеи, с които светът ме засипва всеки ден. С други думи: добра идея, неудачно предложение. И то по следните причини (най-малко):

1. Малкият парк в центъра на София е едно от изчезващите в нея зелени пространства. Да се затисне сега и той с някаква сграда (въздушна, разбира се, е евфемизъм), ми изглежда като нещо лекомислено, да не кажа безотговорно.

2. Проектът без съмнение ще се окаже лудо скъп. А и опасността от смешна грандомания винаги дебне наоколо (поредният български Лувър?)

3. Защо трябва да измисляме непременно нещо сложно и скъпо, когато в тази посока вече има евтини и работещи решения. Будапещенският музей на тоталитарното изкуство съществува от години насам.

И така, какво според мен би било едно работещо решение: сигурно е изказвано вече стотици пъти, не настоявам за патент (Владо Левчев беше предложил нещо подобно неотдавна тук): Паметникът на съветската армия, заедно с подбрани други паметници от онова време, да бъдат преместени на подходящо място някъде в (околностите на) София, където да се направи нещо като тематичен парк. Трудността тук е да се намери баланс между едно достатъчно сериозно отношение към миналото (без историческа чалга, моля!) и комерсиална основа, без която нещата ще умрат много бързо. С други думи – комерсиален исторически парк, с платен вход и всичко, но без евтини сензации и дивотия. Може ли в България да се направи нещо подобно?

- 05-10-2010|Б. Павлов – на бузлуджа!

Идеята на Г-н Дилов става приемлива ако паметникът се потопи в прозрачен аквариум, а над водата остане ръката с автомата, или пък – ако го опаковат във вестник „Работническо дело“ и заменят „шмайзера“ с „Дума“.

Но най-добре ще изглежда ако всички заедно го покачим на Бузлуджа – ще бъде истински символ на най-новата ни история, съвършен като древногръцки мит.

- 05-10-2010|artemida

В случая съм абсолютно съгласна с г-н Енев. Лично аз смятам на това пространство да бъде възстановена градината и този бетон най-после да бъде махнат от там. Един красив фонтан няма да е излишен.... стига да има пари за това. Обожавам фонтаните, а в София такива си нямаме много :-)))

- 07-10-2010|Павел Янчев – По-добре да имаме идея, отколкото да горим вещица

Предложението на г-н Дилов според мен е в правилна посока, но не единственото правилно.

Когато говорим за паментика, трябва да се сещаме какво се случи с мавзолея. Той беше съборен без идея какво ще се случи след това на негово място. В последствие се получи една т.нар. 'градска дупка'. Т.е. на част от града място е имало нещо, сега няма нищо. В случая има паркинг. Който както каза Е.Бакърджиев в блога на М.Заимов е за предпочитане пред мавзолей. Е, аз не съм съгласен – за мен случката е грешка, от която трябва да се поучим при следващия такъв опит да премахнем градска тъкан.

Аз съм роден в София и съм прекарал доста време около паметника на СА, сега той не привлича толкова много градска енергия, колкото преди. Но може отново, а чрез простото демонтиране на паметника това със сигурност няма да стане.

Преди да продължа искам да кажа, че нямам мнение дали паметника трябва да бъде запазен или премахнат. Знам само, че не е редно да бъде премахван без да има идея какво трябва да се случи там.

Не е невъзможно да бъде направен конкурс с предложения – архитектурните форуми като Sofia Architecture Week и AbitareTalks, както и медиите зад тях, имат потенциал и могат да помогнат с организирането.

Ще се появят много различни предложения подобни или различни от това, което Дилов е дал. Те ще предполагат нови функции на мястото, частичното или напълно премахване или запазването на паметника. Столичани биха могли да гласуват за предложението което най-много им харесва и то да бъде изпълнено. Но в този случай те ще гласуват за идея/проект, а не за изгарянето на поредната комунистическа вещица.

Това би бил един модерен и демократичен начин нуждите на града от жива и използваема градска тъкан да надделеят над нуждата от дефинитивни премахвания на символи. Мавзолеят беше премахнат без да бъде попитан никой, със същия тоталитарен замах с който е и построен. Тази грешка не бива да се повтаря. Този път е по-добре да имаме идея преди да премахваме. А такава досега не видях. Музей на комунизма? Къде е той, кога ще се случи, защо да не е той на точно това място? На тези въпроси отговор няма.

Нека мислейки си, че правим нещо в памет на загиналите от комунистическия режим, не умъртвяваме и занемаряваме части от центъра на града. Защото преживелите режима и техните деца трябва да живеят всеки ден в този град и да се чувстват добре в него.

- 07-10-2010|Todor Obreshkov – За да знаете за паметника:

ПАМЕТНИК НА СЪВЕТСКАТА АРМИЯ – София,

1953-1956

Автори архитекти:

арх. Данчо МИТОВ, арх. Иван ВАСИЛЬОВ, арх. Любен НЕЙКОВ, арх. Борис КИТАНОВ;

Автори скулптори:

Иван ФУНЕВ, Любомир ДАЛЧЕВ, Мара ГЕОРГИЕВА, Васка ЕМАНУИЛОВА, Васил ЗИДАРОВ, Петър ДОЙЧИНОВ;

худ.граф. Борис АНГЕЛУШЕВ.

На 04.10.1949 Министерският съвет приема решение за изработване на паметник на Съветската армия. Първата копка е направена на 5.7.1952. При откриването 1954 присъства маршал Сергей Бирюзов.

- 07-10-2010|Todor Obreshkov – За да знаете за парка (градината):

Организирана 1882 като Княжеска Ботаническа Градина от градския градинар Карл БЕЦ (1850-1925), градината се разгръщала по бул. Цар Освободител от Окръжния булевард (по-късно Фердинанд І, после Толбухин, сега Левски) до Перловската река и в дълбочина до ул. Ген. Й. Гурко. Теренът бил буренясал и прорязан от притока на Перловската река – Градска вада. Там е имало склад за зеленчуци, произвеждани за нуждите на двореца и обори за коне и крави. Още с пристигането си 1887 Княз Фердинанд кани от Пловдив градския градинар, швейцареца Л. ШЕВАЛАС да преработи алейната мрежа, да построи остъклени павилиони за цветарници и обогати растителността. От Австрия е извикан Й. КЕЛЕРЕР (австрийски градинар) да оформи голям алпинеум (1886). Оранжериите са построени 1893 от арх. Фридрих ГРЮНАНГЕР. До 1908 г. към ул. Ген. Й. Гурко е отделена част за зоологическа градина (1893). Князът и градинарите проф. Ж. ЛОШО, Й. ФРАЙ (елзасец) и Ж. МОРИЗЕ структурират ботанически и декоративен екзотични отдел. През 1903 е изградена елегантна сецесионова чугунена ограда с каменни стълбове от арх. Георги ФИНГОВ (1874-1944). След прокламиране независимостта на България (1908), е обявен международен конкурс за Царски дворец на целия парцел с двете градини (1912-14), чиято реализация е осуетена от Първата световна война. Паркоустроена 1936 от арх. Любен НЕЙКОВ (по-късно един от авторите на съветския паметник) и дарена от Цар Борис ІІІ на децата и оттогава известна като „царската градина“. Поставен е бил парен локомотив за игра на децата. През 1954 г. в градината е издигнат паметник на съветската армия и оттогава известна като „градината на съветската армия“.

После смело, но късно някои я нарекоха „Шмайзер парк” (неточно, защото това горе не е „Шмайзер”). В последните години несръчни тъпанари – общинари, архитекти, инженери и калпави строители успешно успяха да повредят голяма част от градината при строежа на станцията на метрото в северния ѝ ъгъл, като същевременно просташки обезобразиха булевард Цар Освободител и пространството на кръстовището пред Университета.

- 07-10-2010|джон

защо ни е този паметник? ако искахме да уважим историята – трябваше да запазим „белене“ и „слънчев ден“ до ловеч! както за спомен от нацизма са запазени някои емблематични концлагери.

паметника, от който войник на вражеска армия ни заплашва с оръжие насред собствената ни столица, ТРЯБВАШЕ да е съборен отдавна! още през '90-а година беше взето решение за премахване на всички камуняшки символи от територията на българия! защо не е изпълнено, ТОВА Е ВЪПРОСЪТ!!! какво ще се случи с прострaнството? ами ще се приближи до първоначалния си вид, замислен от създателите на този ПАРК. всички камуняшки символи трябва да бъдат премахнати от градската среда и да се съберат в най- дълбокия джендем, където е мястото на паметника на тоталитаризЪма. a идиотите, които честват дати като 9. септември и 7. ноември да си ги честват там! софия все по- остро се нуждае от зеленина, а не от мегаломански проекти за пране на пари!

п.п. за т. нар. „мавзолей“ николай колев- босия имаше брилянтна идея: да стане градска тоалетна! фактът, че тя не се осъществи, говори само за едно: камунясите предпочитат да го няма, отколкото да бъде осмян! те все още решават нещата тук, което значи, че се надяват на реставрация!

- 07-10-2010|Златко – re:

джон писа:

както за спомен от нацизма са запазени някои емблематични концлагери.

Паметникът, от който войник на вражеска армия ни заплашва с оръжие насред собствената ни столица, ТРЯБВАШЕ да е съборен отдавна! още през '90-а година беше взето решение за премахване на всички камуняшки символи от територията на българия! защо не е изпълнено, ТОВА Е ВЪПРОСЪТ!!!

Добре е все пак, освен южняшки плам и страст, в спора да има място и мъничко познание. Тоест, не че съм за запазване паметника на мястото му, но в немската столица има минимум ДВА огромни паметника, от които немците ги заплашва войник на същата тази вражеска армия – в единия случай с меч (Трептов парк), а в другия – даже с танк (Тиергартен). И двата, между другото, се поддържат от немците в най-изряден вид. Така че това не е аргумент, то е просто липса на знание. Добре е, повтарям, ако от време на време до обсега на полезрението ни достига и по някой бит информация, който поне отмъничко надхвърля рамките на могъщите родни хоризонти.

А инак, страст българска, колкото щеш. Това май е единственото благо, от което в милата родина не се усеща ни най-малка липса, да сме си живи и здрави!

- 07-10-2010|джон

златко, знам за тези паметници, както и за това, че в германия няма взето решение за унищожаване на камуняшките символи, както у нас! да ме обвиниш в незнание си е чисто незнание! прочети внимателно какво съм писал, а на „южняшкия плам“ няма и да обърна внимание.

- 07-10-2010|Златко

Е, извинявай, без право съм те иронизирал, значи. Но пък е трудно така, от разстояние, при това с точно тоя вид информация, която подаваш за себе си. Ако бях отец Паисий, например, щях да те попитам дали в паспорта ти пише „Джон“ или някакво друго име (щото в моя пише „Златко“). А инак, отстрани погледнати, думички като „камуняшки“ няма как да не предизвикват смях. Имам пред вид, малко по-отстрани, не непременно откъм съседския апартамент. Та в това аз например виждам собствената си задача – да показвам на хората, че има и едно „малко по-отстрани“, отколкото са съседите. Всички живеем в непрестанно сравнение, независимо от това дали го осъзнаваме или не. Въпросът, разбира се, е в това с кого и по какъв начин се сравняваме. И, знаеш ли коя ми се види най-голямата подигравка на живота по отношение на самите нас? Тя е, че колкото повече мразим и отхвърляме едно нещо, толкова по-силна е вътрешната връзка, която ни свързва с него. Нещата, които ни оставят хладни, са наистина чужди и далечни, преживени, отминали, finito. А ония, които ни парят, са част от нас („камуняшки“, например, ми звучи някак много по руски, не по немски или по английски). Но това, разбира се, е въпрос на собствено виждане.

Така. Стига толкова. Мен самият Паметникът на съветската армия ме оставя напълно хладен. Същото – и това не е нещо, с което непременно се гордея – се отнася и до повечето политически пристрастия в България. Минало, отминало, заминало. Далечно, чуждо, странно. И част от мен, в същото време. М-да. Иди, че се оправи в тоя свят, ако можеш.

- 10-10-2010|Стефан Здравков – ДоГанЬовизацията на България

Любчо, както винаги се прави на оригинален, другите само си чешат езиците. Комуто не харесва този паметник, да мине по друга улица, а не да плаче като вдовица!Но ако някой е бил на Пискаревското гробище в Ленинград, на Бабий Яр или в едно украинско градче, например Конотоп и види как тези хора си тачат историята, се надявах /по-рано/, че ще имат друго мнение. Вече прощавам и това – ето такива момчетии, като Любчо Дилов или дори като Серьожата Станишев , са били в Русия, но какво от това – останаха си все такива безчувствени и малограмотни!

- 10-10-2010|Б.Павлов – да изнесем труповете

Г-н, Здравков,

От репликата Ви личи, че по неясни причини се изживявате като регулировчик.

Само че от свръхрегулиране като Вашето, България заприлича на задгранично Пискарьовско гробище, което чака своя Чернобил.

И ще си го получи.

Защото „има такава Партия“ – тя ни учи на „любов“ към Отечеството под ботушите на окупатора. Стогодишната ѝ далавера е да ни накара да повярваме, че не сме по-различни от онова, което е тя самата – винаги нечие подножие.

Затова, моля Ви, не ни пробутвайте партийните си маршрути. Стройте си капитализЪма, укрепвайте си бойната дружба с НАТО...

И оставете на живите да погребат гранитните трупове, които напомнят за вас.

- 10-10-2010|Жени

Vuprosut za t. nar. pametnik (toi ne e pametnik i nikoga ne e bil, zashtoto pametnik se izdiga s nalichen konsensus – na utvurdeni ot obshtestvenoto suznanie figuri i tzennosti), ot dve sedmica nasam susbira ogromna energia sled suzdavaneto na podpiska v Internet, iniciirana ot edna mlada bulgarka. Imeto na Bulgaria e vpisano v tozi „pametnik“ i e vmenena priznatelnost kum t. nar. armia-osvoboditelka, ovlastila i instruktirala chast ot decata na Bulgaria da ubivat ostanalite i chada i da gi tretirat kato che li sa hlebarki.

Gorkata Bulgaria, chieto ime sme ostavili da si sedi tam, hvurlena na kolene pred tozi „pametnik“. Imame samo da si mrudnem malkia prust, be hora, za da ia osvobodim ot tova bezmerno unijenie. Dali shte se demontira i premesti v muzei na komunizma ili takuv muzei shte se postroi na tova miasto – (no zashto puk tehniat „pametnik“ da ni opredelia kude da go slojim tozi muzei?) – prosto imame da podpishem peticiata i – ako iskame da dadem svoia prinos v diskusiite za sledvashtata stupka.

No, izvinete g-n Dilov, az lichno ne moga da vidia nishto obshto mejdu tozi „pametnik“ i modernoto izkustvo? Eto linka kum peticiata:

http://bgpetition.com/demontirane_pametnika_savetska_armia/index.html

- 10-10-2010|Punch

Мисля, че преди всичко става въпрос за огромни пари и за освобождаване на терени които са разпалили апетити за още по огромни спекулации. Пари,които ще влязт в нечий джоб и ще излязат от друг. Нашият.

От друга страна народ, който унищожава паметниците си, не може да се гордее с мъдрост.Не мен не ми пречи. Повечете от тези, които надават сега вой срещу него с радост биха носили цветя в бели ризки и с пионерски връзки ако за момент нещата биха могли да се върнат.За щастие не могат.

Оставете времето да тече, не му се бъркайте. След сто години ще знаем малко по-точно по въпроса. Чистете градинките, пред блоковете, събрали сме достатъчно мърсотия за двадесет години настроили грозота по нечовеша и от Съветския войн.Подрязвайте дърветата в Совия, а не паметниците. Да затвориш миналото в стъклена клетка и претендираш за модерност е кич, който няма да има равен по величието си и на най тъпия огледален представител от така наречения мутробарок.

Бих предложил преди паметника на Съветския войн да изстръгнем от постамента паметника на София. Има ли по-грозно нещо по света от него. Че Ленин си беще привлекателно овално яйце в сравнение с него! О, господи / прибери си строителите на съвременна България!

- 10-10-2010|Б.Павлов – няма такава петиция

Уважаема, Жени,

Моята проверка показа, че такава петиция „не съществува или е неактивна“. Защо ли?

Може би и в „свободното пространство за петиции“ свободата си има граници. BGPETITION.COM – Вашето мнение е важно! Красиво звучи, наистина.

- 10-10-2010|Б.Павлов – да не отлагаме дебата

Тук говорехме за пространството, но можем да поговорим и за времето, Mr.Punch.

Времето показа, че „яйцето“ за което споменавате е запъртък и постаментът на стогодишната „мъдрост“ понамирисва.

Еволюцията борави с хилядолетия – не вярвам отсрочката за която настоявате да промени нечии сетива.

Затова – да не отлагаме дебата.

- 10-10-2010|М. Славова – Не забравяйте: ПАМЕТ-ник „идва“ от ПАМЕТ!

За какво дискутираме – за ПАМЕТ-ника? Та нима отговора не се съдържа в значението на самата дума?! Щом е паметник, нека ни „говори“ за миналото ни, каквото и да било то – славно или позорно! Ако рушим паметниците си, не изтриваме ли националната си памет?

Някога варварите, а в днешно време талибаните рушат оставеното „на памет“ от предците.

За какво претендираме – да бъдем варвари или талибани?!

Що за глупави дискусии се подемат у нас?!

- 11-10-2010|Б.Павлов – монопол върху паметта

Г-жа, Славова,

Съжалявам, че трябва да Ви опонирам.

Вашето определение на дискусията, а и лековатото предложение на Г-н Дилов, показват, че у нас мислим за различни неща, когато говорим за паметта.

За мен, като Ваш опонент, България беше окупирана от „талибаните-варвари“, а марионетките им издигнаха гранитни и хартиени истукани за да узаконят придобитата с предателство власт.

Навсякъде по света колаборационистите-комунисти се провалиха ведно с господарите си и въпреки всичко днес ни натрапват патетиката на безсъдържателните си символи.

За мен това е гавра с истината за пропиляното време и изхабената безцелно енергия.

Разбира се, паметта не трябва да се изтрива – най-малкото, за да не се повтори трагедията на болшевизма, но вече е очевидно – за много българи мястото на символите на на комунизма не е в сърцето на столицата (макар да са в сърцата на хората като Вас).

Моля, забележете: като оспорвам монополното право върху представите за „паметта“, съвсем не отричам неоспоримите права на сърцето:)))

- 11-10-2010|Биссер Стоянов – Изкуството в болката на символите

Идеята на Любен Дилов-син прави смиъл.

Предложението му, че изкуството на тоталитарния период може да бъде третирано като модерно изкуство е интересно и необичайно за българската действителност днес.

Доколкото разбирам, господинът е единстен от горе дискутиращите , който е с опита на градски съветник в столичната община. Интелектуалните му прозрения имат корена на софиянец, гражданин и космополит.

Болезненото присъствие на паметници като този на Съветската армия в нашето ежедневие и съзнание се нуждае от полемика и решение.

Това е реалността днес.

Любен Дилов – син ни предлага утре.

Утрото зависи от всички нас.

Поздравления на Златко Енев за поднесената тема за дискусия и старанието му да не се явява като регулировчик на полемиката между хората на земята и града, на фактите и на идеите.

- 12-10-2010|Б.Павлов – domblp@abv.bg

За мен този противоречив символ се нуждае от близостта на подобна по мащаб алтернатива за да се включи хармонично в действителността.

Може би, за равновесие, трябва да положим в краката му костите на писателя Георги Марков? Или гигантска холограма на лагера Белене?

Няма ли това да е малка стъпка към помирението, което се уморихме да чакаме?

- 12-10-2010|Павел Янчев – Анкета

Анкета от в-к Капитал: Какво трябва да се случи с Паметника на Съветската армия в София?

- 16-10-2010|До господина /Б. Павлов/, койт

Цитат:“за много българи мястото на символите на комунизма не е в сърцето на столицата (макар да са в сърцата на хората като Вас)“

Драги господине,

Разбрали сте ме неточно и тесногръдо! Патосът ми не е в защита на конкретния паметник, а на сътвореното от човешката ръка в „памет на...“

Не Ви укорявам – не ми се случва за първи път да ме „набеждават“ по подобен начин. Това само ме натъжава, защото показва колко далеч сме все още от цивилизования подход към собственото ни минало и към инакомислещите. /A propos -“който не мисли като мен, е враг“ – не е ли това реликт от времето на болшевизма?!/

Да оставим паметниците, пък нека всеки ги възприема и коментира според възгледите и идеите си! Едни ще им се покланят, други ще им се присмиват, трети ще им се гневят, но ще се ПОМНИ какви са били времената през 50-те години на 20. век – вярвам, за добра поука!

- 16-10-2010|Б“Павлов – право на отговор

По кое друго, сътворено от човешката ръка имаме разногласия с Вас? Да сте видели паметници във възхвала на третия райх тук или в Европа? И това, че ги няма, значи ли, че сме забравили за Бухенвалд и Аушвиц? Но много бързо забравихме Белене и Слънчев бряг, Ловешко. И причината за това е, че българските мъченици и герои не са почетени дори с една плоча в центъра на държавата, докато построеното във възхвала на окупационните, съветски войски закрива хоризонта. Това е вашият хоризонт, не е моят. Няма смисъл да го усукваме.

Съжалявам.

- 16-10-2010|М. Славова – Дискусията продължава?

Г-н Павлов,

Започвате да ми ставате симпатичен заради ампломба,с който громите „врага“ и отстоявате вярата в правотата си. Но спомнете си кой лепеше черно-бели „етикети“ на хората в недалечното ни минало – подозирам, че сте бил един от тях! Добре би било негативната енергия да насочите към нещо позитивно – например да се построи мемориал на жертвите на комунизма! /Бих подкрепила подобна инициатива./ Но преди това имам молба към Вас – ако сте софиянец, моля, съберете се отбор юнаци и добутнете онази развалина /мемориала 1300 години България на Величко Минеков/ пред НДК. Тази полурухнала грамада не Ви ли вади очите и не закрива ли хоризонта към красивата Витоша?

И още нещо – за Ваше сведение:

В Полша концлагерът Освиенцим /Аушвиц/ е паметник-музей в списъка на ЮНЕСКО. Защо ли???

А в Париж има булевард „Сталинград“. Защо ли???

Отговорете си сам!

- 16-10-2010|Б.Павлов – „З“богом, Г-жа Славова

Уважаема, Госпожо Славова,

Нямам никакви амбиции да „громя“ когото и да било – просто изразявам свободно мнението си(макар, че може би вече злоупотребявам с търпението на Г-н Енев).

Онова,което ми закрива „хоризонта“ е, че „културата“ ни живее в „дворец“ и името на убежището Ѝ не е Елисавета Багряна.

Подозренията Ви са достойни за Вашия стил, а сведенията, с които ме ощастливявате – за Вашата образованост. Поласкан съм, за изразената симпатия към мен, но бих Ви благодарил ако се отнесете по-радушно към тезите ми:)

- 17-10-2010|Златко

Господин Енев прекарва една седмица в рая (на почивка съм в чужбина), така че за известно време свободата на словото тук ще бъде действително неограничена. От утре обаче отново съм в Берлин.

Междувременно моля за извинение за доста скучничкия последен брой. За съжаление това беше всичко, което успях да направя в промеждутъците между ... м-да, няма да разправям повече. :)

- 17-10-2010|Жени – Петицията е активна – но ние сме ли ?

Току-що влязох отново в линка на ПЕТИЦИЯТА за демонтиране на „паметника“. Активна си е. Има до момента 482 подписа. Има дни, в които се подписват по 30 човека, има дни, в които се подписва по един или нито един.

http://bgpetition.com/ demontirane_pametnika_savetska_armia/view.html

Държа на кавичките на думата паметник в този случай, тъй като я употребяваме само по инерция. Той е толкова паметник, колкото сме имали избори по времето на социализЪма. Това, че с години сме наричали „избори“ гласуване /задължително, но представяно канто доброволно/ с една единствана бюлетина не прави от това явление избори. Това, че власт, присвоила си насила /с решаващата роля на съветската армия/ възможността да се представя за „народна“ цвъкаше страната ни с приумици и ги наричаше „паметници“ и ги надписваше с надписи от името на народа ни, не ги прави такива. Паметник от един народ се издига С КОНСЕНСУС.

Аз съм толкова представител на българския народ, колкото и всеки друг. Щом не се идентифицирам с признателност към съветската армия, щом ме наранява това, не може в центъра на общия ни дом да стои нещо, засвидетелствуващо признателност и от мое име.

Така че, не ми говорете за памет и други подобни. Паметта , помненето на миналото е едно, съвсем друго е да подчиним и подменим НАСТОЯЩЕТО на/чрез МИНАЛОТО. „Хора, помнете че терорът над жертвата може да стигне до перверзията прослава на извършителя и признателност към него да се засвидетелствува от името на жертвата. И още по-ужасно – 65 години да се поддържа принудата изразът на тази „признателност“ да стои в непроменен вид в центъра на дома и, дори след като деянието на извършителя вече е осъдено“ – Има ли нещо, което да подсказва такова послание при този „паметник“ – дадена ли му е друга конотация?? Докато не е, той продължава да си има функцията, значението, придадени му от овластената партия, когато е сложен там и с пасивността си се явяваме нейни съучастници в гаврата над жертвата. Няма как да придобие автоматично функцията на памет. Имаме да направим нещо за да придобие функцията на памет, стимулираща способността ни да се пазим от перверзиите, на които сме способни – ние хората, поставени в определени условия, ако не се обърним към вътрешните си спирачки и АКО ПРОСТО ОСТАНЕМ ПАСИВНИ.

- 20-10-2010|Kman

До коментаторите, защитаващи паметника: според вашата логика може би най-добре да си стояха и статуята на Ленин на Св. Неделя, и мумията на Димитров в мавзолея, и петолъчката на партийния дом? За да не би случайно да пипнем нещо от безценното ни минало незабравимо? Вярно, и в центъра на Будапеща има паметник на съветската армия, но е малък и естетичен, не изглежда като парче от Северна Корея!

Да не говорим за седмоъгълния пето***ник пред НДК – може би и той ви е много мил?

- 28-10-2010|Жени – Бяхте напълно прав, Наново създадена петиция

Г-н Павлов, оказа сте, че сте напълно прав – освен във вижданията, които сте изложили и към които се присъединявам – но и за тъжния сарказъм към

„BGPETITION.COM – Вашето мнение е важно!... Красиво звучи, наистина“.

Наистина цялата BGPETITION.COM беше „бъгната“ и подписката просто ... изчезна. Разбрах от жената , която я е инициирала, обаче, че тя я е била принтирала преди да се случи това.

Сега я е създала наново, с помощта на българи, живеещи в Германия – на доста по – сигурна страница :

http://www.change.org/petitions/view/__6

- 28-10-2010|Б.Павлов – очаквaно

Бъг – неочаквано поведение на програма в определена ситуация:)))

Благодаря за новия адрес!

- 28-10-2010|Б.Павлов – БЪГ!

Само, че и този сайт се държи „неочаквано“:)))

- 09-11-2010|Жени – Днес Събитие пред „паметника“

Честита 21 годишнина от събарянето на Берлинската стена!

Днес от 18ч. ще я празнуваме ... пред

„паметника“ на съв. армия.

Това е по инициатива на иниц. комитет на подписката,към която са се присъединили и от ДСБ „Средец“ – на чиято територия е „паметникът“.

Там ще има има и подписка на хартия.

Живи и здрави и свободни!

Джонатан Лител, войната и мирът

Автор: Джонатан Лител

Не се случва често някой писател да се издигне само с едно произведение до главозамайващите висини на световната слава и така да бъде избавен от необходимостта да се грижи за собствения си маркетинг. Джонатан Лител, по рождение американец и от една година насам – френски гражданин, е дал единственото си досега интервю в немското езиково пространство за Шпигел. Рецензентите и читателите на огромния му роман за националсоциалистическите ужаси, Доброжелателните, първоначално излязъл във Франция (2006), а междувременно преведен на 27 езика, реагират на книгата с възхищение или отвращение. Аз я прочетох на един дъх.

Значи, мислех си, ако ми се удаде да спечеля за разговор стеснителния автор, няма да ми се налага да го лъжа. Но когато се обадих на Детлеф Шмидт, шеф-редактор на издателство „Берлин“, той веднага отговори: „Невъзможно!“ Оттук нататък започна прелъстяването. Изпратих на Лител интервюто си с нацисткия скулптор Арно Брекер и му писах, че вече съм интервюирал Елиас Канети, когото той цени високо, и Ернст Юнгер, който се появява в книгата му. И все пак той не желаеше да се запознае с мен.

Възможност ми се удаде едва покрай една дискусия в Берлин, която авторът-звезда проведе като послушен ученик. „Аз съм добър немец“, каза ми той един ден по-късно, при съвместния обяд в един италиански ресторант, на който той се появи леко махмурлия, след цяла нощ, изкарана в гуляй. Предната вечер – както можеше да се прочете по-късно – след официалната вечеря той се отбранявал от журналистите с лакти. Телевизия и фотографи изобщо не били допуснати.

И така, сега той седеше срещу мен, този блед, четиридесетгодишен младеж с обица на ухото и пепеляв поглед, комуто не си личи страстта, която го гори отвътре. Както и предишната вечер той носеше под сакото тениска, на която е изписана прочутата фраза от Бартълби на Мелвил: „I would prefer not to“. Почти безсрамната му откритост ме изненада силно. Той разреши дори запис на разговора. Детлеф Шмидт, който седеше до нас, разкъсван от спорадични напъни на смях, изпращаше с методично постоянство думата „абсурд“ към обедното небе.

Разговорът, който водехме на английски език – първият майчин език на Лител – продължи малко повече от два часа. Преди да се качи в таксито, което щеше да го закара до летището, писателят извика, че мога да го посетя в Барселона, където той живее, за да продължим – за да сме избегнели тукашната навалица около него. Но това беше достатъчно.

Андрé Мюлер: Вие мразите интервюта.

Джонатан Лител: Да, хората трябва да четат книгата ми, това е достатъчно. Човекът, който се интересува от някой писател, защото харесва книгата му, ми изглежда като някой, който се интересува от гъски, защото обича гъши пастет. Това е нелепо.

Превърнахте се в звезда на международната литературна сцена с една-единствена книга.

Именно в това е проблемът. Аз отказвам да бъда звезда. Не че не се интересувам от останалите хора, но мразя да се говори за мен. Шведският ми издател написа дълго писмо, в което ме помоли да отида в Швеция, за да давам интервюта, така че да може да продава книгата ми по-добре. Аз му отказах.

През 2006 г. отказахте и наградата Гонкур, най-реномираната френска литературна награда.

Не, тя не може да бъде отказана. Аз просто не се появих на връчването.

Е, тя и без това е в размер само на десет евро, загубата не е голяма.

Все още напразно очаквам десетте евро, във всеки случай. Помолих ги да ми изпратят чек. Но и до днес не съм го получил. Когато Жулиен Грак отказа да получи наградата Гонкур през 1951, журито каза, fuck you, и му я връчи въпреки това. Намирам всякакви литературни награди за гротескни и смехотворни.

Обосновахте се с това, че подобни награди имат голямо значение за маркетинга, но не и за изкуството. Не желаете да влизате в конкуренция с други писатели.

За френското си издателство написах официално обяснение, в него имаше и други неща. Издателят публикува от текста само онези места, които му се сториха приятни. Останалото беше пропуснато.

Бихте ли приели Нобеловата награда, която носи повече от един милион?

Не, защото сега имам достатъчно пари.

Достатъчно за цял живот?

Да, абсолютно. Вложих парите си добре. Осигурил съм живота си.

Това означава ли, че вече няма нужда да пишете?

По принцип да. Живея много скромно. Нямам нужда от много. Но откак съм известен, мога да печеля пари с всеки ред, дори и когато публикувам нещо толкова глупаво като есето Le sec et l'humide (Сухото и мокрото), което написах още преди романа си. Печеля от славата си, но я ненавиждам. Преди шест месеца казах на агента си, че ще намеря за славата си някакво „Endlösung“[286], както се казва на немски. Той ме попита какво имам пред вид. Отговорих му, че скоро ще разбере.

Едно добро начало би било да престанете да се появявате на публични дискусии, като например тази тук в Берлин, при която позволихте да бъдете разпитван от учени-историци.

Да, вече ще го избягвам. Убедиха ме да се появя на тази дискусия чрез множество уговорки. Беше ужасно. Човек постоянно се повтаря. Известно време ми се струваше напълно приемливо да правя компромиси. Не исках да изглеждам като някой, който се крие, като Пинчън. Не съм отшелник. Просто не искам да разговарям с тези скучни хора.

Колегата ви Уелбек се измъкна от подобна ситуация като написа за обществеността една фалшива биография.

Не, това не го искам. Не искам да играя с известността си. Харесвате ли Уелбек?

В разговор той е много развлекателен и много фаталистки настроен.

Харесва ли ви онова, което той пише?

„Елементарни частици“ ми се стори интересна. А вие?

Не съм чел още нищо от него.

Любимият ви автор е Флобер, нали?

Един от любимите ми автори. Флобер вероятно е авторът, който ми доставя най-голямо удоволствие. Когато го чета, уаааа, тази чиста красота на материала! Кой е вашият любим автор?

Пруст.

С Пруст ще бъде същото като с Флобер, уаааа. Него съм си го запазил за дъждовни дни.

Онова, което ви свързва с Уелбек, е подчертаването на сексуалното.

Можем да говорим за това. С удоволствие, доколкото не стигаме до нещо лично.

В романа си вие описвате подробно хомосексуалните практики на хауптфюрера, един СС-офицер от Втората световна война. Питах се откъде притежавате тези познания.

На това няма да отговоря. Chacun sa merde, както казват французите. Това е нещо лично. Не бива да ме питате с кого се шибам. Аз също не ви питам с кого се шибате.

Аз не се шибам.

О, тогава сте за съжаление. Обичате ли кашкавал?

Кашкавал?

Тук има един поднос с френски кашкавал.

Ще споделя всичко с вас.

Включително и сексуалните си истории. Но, сериозно, наистина ли не се интересувате от секс?

Има различни видове секс.

Разбирам.

Мога ли да цитирам от книгата ви?

Моля!

На една от страниците четем: „Задникът ми се отвори за него като чашката на цвете, и когато той най-после проникна, от долния край на гръбнака ми израсна кълбо от бяла светлина, което се покачи бавно по гърба ми и изгаси главата“. Това е много поетично.

Да, но няма да ви разкажа мотивите, които ме накараха да го напиша.

Аз си мислех, че сте избрали този перверзен разказвач от първо лице, който освен това спи със сестра си и убива майка си, за да противопоставите някакъв баланс на перверзността на националсоциализма.

Не, това не беше причината. Причините са лични. Аз си имам своите проблеми и работя над тях по свой собствен начин. Но това не засяга никого. Да се смята, че един автор знае защо пише едно или друго нещо, е широко разпространено заблуждение в историята на литературната критика. Аз нямам сестра, и майка ми е жива. Казах й, че фактът, че моят романен герой убива майка си, няма нищо общо с нея – това го има още при древните гърци, при Есхил, в Орестията, бла, бла, бла…

Женен сте и имате двама сина…

Не съм женен.

Не?

Не, живея заедно с партньорката си от десет години насам, но не сме семейна двойка.

Тогава в биографията, която се разпространява, е написано нещо невярно.

За мен се пишат много неверни неща.

Вие водите, така да се каже, нормален семеен живот.

Да, така е.

Познавате ли Томас Бернхард?

Ценя го много високо, но във вашето интервю с него той ми се стори малко странен.

„Човекът, който и без това тежнее към ексцентричност“, казва той там, „в края на краищата винаги ще опитва да се прикрива“.

Може би и аз съм като него.

Той сравнява себе си с огнена лилия[287], която се опитва „да се скрие между теменужките, но заедно с това се гордее, че е тази огнена лилия“. Човек иска да е по-великолепен от останалите, но заедно с това и напълно защитен.

Присъствали ли сте някога на ампутация?

Не.

Когато се отрязва нечий крак или ръка, се прави дренаж, тоест, под месото се поставя маркуч, за да може да изтече гнойта. При писането се прави същото, до известна степен. Човек се прочиства.

Трябвало е да напишете тази книга. Това е било вътрешна принуда.

Мисля, че всички книги, които си струват да бъдат прочетени, възникват по някаква вътрешна принуда.

Ако не бяхте написали романа си за националсоциалистическите ужаси и за един перверзен престъпник, в който се отразявате, бихте полудели.

Това не искам да го кажа.

В едно интервю с историка Пиер Нора казвате, че още от самото начало ви е „запленявал въпросът за мотивите на хората, които убиват“.

Да, интересуват ме убийците, а не жертвите. Това удиви някои хора, защото съм евреин. Но аз писах тази книга като човек, а не като евреин. Някои казаха, че една подобна книга не би била приета, ако е била написана от неевреин. Щели да ме бият, щели да ми, извинете вулгарния израз, „torn me a new asshole“. Щели да ме нарекат антисемит. Но понеже съм евреин, хората си казаха, а, той е евреин, и дори Клод Ланцман, авторът на Шоа, даде одобрението си. И така станах недосегаем. В последствие еврейството ми вероятно се оказа стратегическо предимство, но всичко това няма нищо общо с концепцията на книгата.

Почувствахте ли се освободен, когато романът бе завършен?

Не знам. Аз мисля по-скоро в икономически категории. Създава се напрежение, после то се оттича и отново се създава. Не е така, сякаш съм си казал, а, сега написа този роман, сега вече можеш да празнуваш през следващите четиридесет години.

Че след този чудовищен роман ще бъдете в състояние да напишете някакъв друг, е трудно представимо.

On verra! Оставете това да бъде моя грижа, а не грижа на журналистите. Нямам пред вид вас лично, но все пак ми е по-приятно да седя в работната си стая и да наблюдавам небето, отколкото да разказвам по вестниците за собствените си проекти. Когато днес наблюдавам книгата си отвън – въздействието, което тя имаше, целият този вихър – само установявам, че, независимо от това дали е добра или не, в нея е вложена голяма енергия. Това е бомба, пълна с енергия. Човек може да се попита как възниква тази енергия. Когато започвате да пишете, не знаете какво ще излезе от това. Имате идеи, имате импулс. Сядате…

Можете ли да живеете и без писането?

Да, дори много добре, ако ограничите писането до писане на работната маса. Досега от мен има само – като се изключи един лош научнофантастичен роман, който написах на деветнадесет, плюс една теоретична статия – само четири кратки разказа, Етюдите, за които ми бяха нужни няколко часа, и романа Доброжелателните, за чието написване се нуждаех от точно сто и дванадесет дни. Но ако кажете, че писането включва също и бележките, мисленето, проучванията, цялата подготовка, то тогава аз пиша непрекъснато. Аз съм като матадор, който се подготвя за коридата. Когато след това се изправя пред бика, аз се боря против езика и граматиката, които ми се съпротивяват и които трябва да победя.

Най-жестокото, почти непоносимо при четене място в романа ви, е описанието на извършеното от немците клане от Бабий Яр, онази клисура до Киев, в която планомерно са разстреляни 33.000 евреи.

Да, но при писането аз мислех не за труповете. Действах като художник, който стои пред платното и размисля дали да сложи тук малко червено, ярко зелено или жълто, или черно. Писането е като смесване на цветове. Човек търси подходящия тон.

Цитирам един пасаж, в който описвате как разказвачът доубива хората, които са били само ранени от първите изстрели. Той се катери по купищата трупове: „Това беше ужасно хлъзгаво; мекото, бяло месо се гънеше под ботушите ми, измамническите кости се трошаха под краката ми и ме караха да залитам, потъвах до кокалчетата в тиня и кал…“ Какво изпитвахте докато пишехте всичко това?

Нищо. Когато пиша, мисля единствено за думите. Върша работата си – и когато след това излезе книгата, читателят трябва да извърши неговата си. Вярвам много в работата на читателя. Когато четях романа на Уилям ФокнърАвесалом, Авесалом!, на когото се възхищавам неимоверно, имах чувството, че главата ми е затискана в някакво блато, после измъквана, после отново затискана. Струваше ми се, че се задушавам. Нещо такова ми се искаше да постигна. Затова избрах много дълги пасажи, които не позволяват на читателя да си почива.

Светът, в който живеем, е за вас един-единствен ужас.

Да, той е доста непоносим. Той е кошмар, гадост, един-единствен ужас, но няма изход.

Човек може да се самоубие.

Самоубийството не е решение за мен. Мисля като Бекет, който казва, че не може да продължава повече, а след това продължава. Всички писатели, които обичам, мислят така: Бланшо, Батай, Бъроуз… Защото, каква е алтернативата? Човек може да стане наркоман, но при мен за това не може да става въпрос. Не гълтам и никакви хапчета. Само пия малко повече уиски, но не за да забравя. Човек трябва да изтърпява гадостта и да продължава. Той трябва да има стоическа концепция за живота, като Сократ, и да минава през рундовете толкова почтено, колкото е възможно. Фуко наричаше това „грижа за самия себе си“. Човек трябва да изпитва удоволствие, доколкото това е възможно, и да се опитва да не вреди никому. Не ценя особено себеразкъсването чрез постоянно мислене.

Трябва да се отвличаме…

Не, напротив, трябва да държим ужаса винаги пред очите си, за да можем да се наслаждаваме още повече на красотата, която съществува въпреки това.

Проклинали ли сте това,че сте бил роден?

Да, случвало се е – не всеки ден, но понякога. Прекарах много години в Босна и Чечения, като сътрудник на Действие против глада. Познавам войната, и ви казвам, през цялото това време съм имал и много радост. Защото, когато човек знае, че следващите тридесет секунди могат да са последните в живота му, достатъчно е просто да падне някой снаряд, и ти си отиваш, то тогава мигът се преживява много по-интензивно, отколкото в някой уиски-бар в Ню Йорк или в ресторанта, в който седим сега. Гадното на така наречения мир е, че човек не мисли постоянно за опасността, в която се намира. Ако сега стана и изляза на улицата, някоя кола може да ме прегази и тогава съм мъртъв. Тогава Доброжелателните наистина ще си остане моят първи и последен роман… Имате ли деца?

Не.

Всеки път, когато видя децата, си мисля: сега отиват на училище и може би никога няма да се върнат. Някой би могъл да ги отвлече и убие, или да ги затвори в някое мазе, като онзи откачения в Австрия. Това е ужасяваща мисъл. Но какво може да се направи?

Как обяснявате на децата си смисъла на живота?

Те са още малки, на седем и пет години. Но знаят всичко. По-големият ми зададе, когато беше на четири години, точно този въпрос: защо сме тук, защо има ресторанти, защо има убийства? Защо, защо, защо… Още тогава той разбираше, че човекът живее само защото убива. Той каза, когато ядеш месо, ти убиваш животни. Не искаше повече да принадлежи към семейство, което убива. Известно време тогава беше вегетарианец.

Религиозен ли сте?

Не. Единствената теология, на която симпатизирам, е агностицизмът. Ако има Бог, то той е някакъв жалък тъпанар, защото яко се е оплескал. Светът, който той е създал, е принципно несполучлив. Ако премахнем от живота си всички фалшиви обяснения, Бог, религиите, трансцендентността, и просто видим какво се случва с нас, какво си причиняваме едни други и как разрушаваме всичко, то тогава би трябвало да си кажем, отвратително е, ужасяващо е, и освен това човек не го разбира.

Защо отидохте доброволно в места, където се води война?

Просто така, защото исках. Би могло, ако се формулира цинично, да се каже, че хората от моето поколение, които се отегчаваха от мира, можеха да отидат като репортери или членове на хуманитарни организации в тези места – там те имаха, без да трябва да убиват някого, много напрежение и някои и други приятни преживявания, а освен това можеха да вършат дори нещо конструктивно. Преди сто години може би щях да действам като Ернст Юнгер, който е отишъл доброволно на фронта, за да изживее нещо вълнуващо. През Втората световна война пък се качил с чаша шампанско на покрива на един парижки хотел, докато падали бомбите. Точно същото направих и аз, преди да съм чел Юнгер, в Сараево, само дето пиех уиски вместо шампанско и пушех цигара. Човек може да спи и с някоя жена, докато падат бомбите.

Правили ли сте го?

Не говоря за себе си. Но имах босненска приятелка, на шестнадесет години, която ми разказа една чудесна история. Всеки път, когато при тревога семейството ѝ се криело в мазето, тя отивала да се шиба с един приятел в едно от празните жилища. За мен това е една много здравословна реакция. Когато човек умира, той трябва да си подарява всяко възможно удоволствие. Любовта винаги е много близо до смъртта.

И едва войната прави възможна…

Мира.

Ако се стигне до върха на цинизма, може да се твърди, че ние дължим шестдесетте години мир в средна Европа на Хитлер.

Абсолютно, в известен смисъл.

Салман Рушди каза, когато го интервюирах, че който мисли по този начин, принадлежи към прокълнатите.

Тогава и аз принадлежа към тях.

Засегнаха ли ви най-вече негативните рецензии на книгата ви в Германия?

Не, никак. Бях приятно изненадан от високото качество на немските критики, ако и да бяха унищожителни. Аргументите най-често бяха глупави, но хората си даваха труд. Поне бяха прочели цялата книга, докато френските критици само я бяха прелиствали. Малко странно ми се стори само това, че един от критиците изтъкна еврейството ми по особен начин и го обвърза с неща като кич и порнография. Защото именно в Германия тази асоциация е само едно старо клише.

Каква според вас е причината за немските унищожителни критики?

Даниел Кон-Бендит ми каза, че немците запазват за себе си монопола да занаят какво точно означава жестокостта – както впрочем и евреите, които се представят като единствените жертви, макар и да не са били единствените.

Немците не искат един чужденец да има разказва нещо за Холкоста, който са причинили?

Не, това не ми се вярва, но ако наистина е така: Fuck them!

Рецензентката от die Zeit ви нарече „идиот“.

Нищо не може да ми бъде по-безразлично от това.

Ако думата „идиот“ се разбира в гръцкия смисъл – както Петер Хандке веднъж я приложи към самия себе си – тя означава „аутсайдер“. Разглеждана по този начин, тя е комплимент, а не обида.

За Петер Хандке не искам да говоря. Обожавах го. Обичах го. Но откак написа тази дивотия за войната в Босна, вече не чета книгите му. Съюзявайки се със сръбските убийци, той извърши ужасна грешка. Това е непростимо.

Той има своят гледна точка, вие имате вашата.

Тук не става дума за гледни точки. Хандке никога не е стъпвал в Босна. Той разглежда всичко през очите на сърбите. Аз преживях тази война от всички страни, бях при проклетите сърби, при проклетите хървати, при проклетите босненци. Лежал съм с босненските мъже в окопите при Неджарици и съм слушал виковете на изнасилваните им жени, които ни достигаха като вълна. Когато едно семейство седи в къщата си във Фока и внезапно идва някой с автомат, завързва дъщерята за парното и я изнасилва пред очите на родителите, то това не е смешно. Добре, може да се каже, такъв е светът. Но не е необходимо човек да отива и да бъде приятел с тези престъпници и да се ръкува с тях. Това е цинично, и Хандке направи точно това. Той би трябвало да си затваря устата. Като творец може и да е фантастичен, но като човек той е мой враг. Сферите трябва да бъдат разделяни. Може да си неморален, докато се движиш из сферата на изкуството. Но щом напуснеш тази сфера и заговориш политически, в сила влизат други правила. Ако сравните Хандке със Селин, който беше фашист и е писал антисемитски памфлети, ще разберете какво искам да кажа. Селин беше велик поет, и днес аз мога да кажа, че го ценя високо, защото е мъртъв. Но ако бях го срещнал през тридесетте години на миналия век, щях да се опитам да го убия.

Петер Хандке не убива никого.

Добре, но той е пълен гъз.

Гласувате ли?

Да, ходя да гласувам като всеки порядъчен гражданин. Още не съм бил достатъчно дълго французин, за да мога да гласувам против Саркози, но като американец ще избера Обама. Обама ще бъде следващият президент на Съединените щати, в това съм напълно сигурен. Това едва ли ще промени нещо в Ирак, но във вътрешната политика сигурно, защото той е харизматична личност, а в една политическа система като американската, която е харизматично структурирана, такъв човек може да постигне много.

Винаги ли знаете какво е добро и какво – зло?

Да, знам го. Джордж Буш е зло, а Дик Чейни – още повече.

А не е ли всичко в живота относително?

Не, нищо не е относително. Аз мога да го кажа, защото съм виждал реалния свят. Това не беше кино. Може и да е вярно, че не притежаваме избора между добро и зло, но пък имаме избора между злото и по-малко злото.

Сега говорите почти като папата.

Папата е най-лошият от всички. Защото той забранява кондомите, докато в Африка хората умират от СПИН.

Мислех, че сте фаталист.

От една страна да, защото съм съгласен с Бекет, който е писал, че през целия си живот се влачим през едно блато. Ядем, шибаме си, серем, опитваме се да запалим някаква малка светлинка, и накрая умираме, това е всичко. От друга страна, и аз като всички, и като вас, имам един… Как беше немската дума? „Weltanschauung“, мироглед. Нацистите също са имали мироглед. Всеки си има мироглед, защото без мироглед не можем да съществуваме. Нуждаем се от него, също както се нуждаем от автомонтьор.

А помага ли това в нужда?

Понякога да. Вижте, аз съм израсъл в Америка по време на Виетнамската война, но не исках да участвам в нея. Тогава баща ми каза, не се тревожи, когато станеш пълнолетен, ще те изпратя в Швеция. Защото в Швеция имаше закон, който позволяваше да се приемат американски дезертьори.

Не искахте да умрете?

Не, не е това. Не исках да бъда принуден да убивам.

Баща ви религиозен евреин ли е?

Изобщо не. Още дядо ми и баба ми не бяха религиозни. Те бяха комунисти.

Какво си помислихте, когато Клод Ланцман каза, че имате „истински хубава еврейска глава“?

Стори ми се гротескно, и се съпротивих срещу това много ясно. Казах му, че говори дивотии. Той ми написа и едно писмо, в което пишеше, че съм имал прекрасни еврейски деца. Отговорих му, че имам прекрасни, но не прекрасни еврейски деца. Той е обсебен от тази тема.

Защо ви дразни, когато ви наричат евреин?

Защото отказвам да принадлежа към някаква група, каквато и да е. Не искам да ме наричат и американец или французин, макар че сега съм и двете. Мога да живея прекрасно и без такива определения. Добре, корените ми са еврейски, прадедите ми, а освен това имам и еврейска физиономия, както виждате (обръща главата си в профил)… Имам еврейски нос и еврейски устни. Това е генетически обусловено. Но какво означава всичко това? Аз не ви казвам, че вие имате австрийска глава, макар и да сте невротичен виенски журналист, който намира всичко относително и твърди, че не се шиба.

Това беше лъжа.

Знаех си! Казали сте го само за да ме провокирате.

Източник

Джонатан Лител (род. 1967) е американско-френски писател и журналист, станал световноизвестен с романа си Доброжелателните (2006), в който по особено правдив начин се описват ужасите на Втората световна война.

Коментари (35)

- 06-10-2010|Златко

Не е кой знае какво признание, но все пак е признание: от години насам не бях чел нещо толкова силно, ратърсващо, разкъсващо. „Доброжелателните“ – трите еринии, преследващи всекиго, които по някаква прищявка на съдбата се оказаха тема, занимаваща и самия мен от години насам – та, тия Доброжелателни не ме оставиха на мира през цялото време докато поглъщах, с хълцане, рев и вой тази изгаряща, убийствена история. Не става дума толкова за челните удари, безбройните описания на неимоверна жестокост, които по някаква причина оставиха и самия мен също толкова хладен, колкото Лител твърди, че е бил при описването им. Не, изгарящото беше друго. Изгаряща беше непосилната тежест на обсебеността, на страстта, на лудешката интензивност, която се излъчва от всеки, буквално всеки ред на тази нечовешки силна книга. Как се пише по този начин, питах се през цялото време? Как? Дали тоя човек си е набивал клечки под ноктите, или тайно е носел власеница под ризата, знам ли... Откъде тая енергия, откъде тая сила, откъде тая смелост и дързост? Да, именно. Откъде тая смелост, откъде тая дързост? Никога не бях чел толкова силни, толкова убийствено-непосредствени описания на буквално непоносима еротика. При това хомоеротика – нещо, от което всеки мъж по света бяга инстинктивно, колкото и да се опитва да бъде отворен за всичко – освен ако то не му е съдба. Хомоеротика, инцест, отецеубийство – три непосилни табута, които в тази книга са изпити от автора като огромна горчива чаша – каква ти чаша, цял казан! – и които читателят е принуден, или по-скоро повлечен, защото за някакъв избор тук едва ли може да става дума, да пие, и пие, и пие заедно с него, къде с отвращение, къде със страх, а към края – вече и с не малка доза удоволствие. Защото разбулването, разголването, разрязването на табутата, искаме или не, винаги е нещо в края на краищата пречистващо, обогатяващо, възвисяващо – и в това е голямата тайна на този текст, след чието преживяване човек се чувства някак странно променен, пораснал, различен. „Доброжелателните“ – като всяко велико нещо в областта на духа – са един вид тайнствени Siebenmeilenstiefel, вълшебни ботушки на Палечко, с чиято помощ човек е в състояние да измине разстояния, да пресече пространства, които без тяхна помощ никога не биха били по силите, нито дори по мярка на мечтите му.

Поклон, Авторе! Твоята болка е онова вълшебно чудовище, на чийто гръб ни е позволено „да се повозим малко“, с твоето щедро разрешение – и така, поне за миг в живота си, и сами да преживеем онова най-недостижимо, най-желано, най-необятно от всички човешки измерения: Величието.

- 10-10-2010|бай иван – А дали ?

Златко,

Аз тая книга няма да я прочета, затова да те питам за откровеното ти мнение – ако в нея нямаше нито грам хомосексуална порнография, нито инцест, ако имаше само жестокости, дали щеше да бъде толкова велика ?

- 10-10-2010|Златко

Бай Иване,

има една такава история, тя не е измислена. Когато ислямските завоеватели превзели Александрия, някъде в ранното средновековие, станало дума и за това какво да правят с библиотеката, която – сигурно знаеш – по онова време била най-голямата в света и съдържала почти всичко, написано до онова време, много от нещата в по един-единствен екземпляр. Та, отиват там значи военачалниците при баш-пашата и го питат какво да правят с библиотеката. Хем шега ли е, толкова знание, толкова вековен труд, толкова цивилизация. А онзи се позамислил малко и отсякъл – ако тая мъдрост, дето я има в библиотеката, я има и в Корана, то нямаме нужда от нея. Ако я няма – пак нямаме нужда. Бягайте, палете!

Така и станало, отишла си библиотеката, а заедно с нея и всичко, дето хората го били събирали толкова векове – затова и днес нямаме нито ред от повечето антични философи, като Епикур например, защото повечето неща са изчезнали я в онзи гигантски пожар, я в други някои ...

Та, защо ти я разправям тая история? Май и ти, като ислямския паша, знаеш предварително, без да си чел, че тая книга не съдържа мъдрост, а, бай Иване? Не че вярвам в това, че мога или бива да те уча на акъл, по-възрастен от мен ми звучиш, но то и това едва ли е най-важното. Важното, бай Иване, е да знаем, когато не знаем, а не да не знаем, но въпреки това да си мислим, че знаем. Заплетено ли стана това тука? Е, нищо де, лошо няма.

Хайде, лека ти вечер.

- 11-10-2010|бай Иван

Златко, тя твоята реакция малко като „гузен-негонен“. Зададох ти прост въпрос, ти веднага видя в него провокация.

Направи ми впечатление цитатът, който интервюиращият вмъква и ми се прииска да науча твоето мнение – дали успехът на тази книга не се дължи – както напоследък е доста често явление – на еротика и почти откровена порнография. Помислих си, че и това е доста изтъркано вече, та авторът може би е трябвало да прибегне до хомосексуални елементи, за да е по-оригинален.

Но, понеже не съм чел книгата и нямам намерение да я чета, реших да питам за твоето мнение на читател и човек с претенции на литературен критик. А ти подскачаш като ущипана госпожица. Което пък ме накара да мисля, че подозенията ми не са съвсем неоснователни.

Ти, случайно, да си хомосексуалист ?

(Не приемай това като обида – щом не е срамно да си хомосексуалист, не би трябвало този въпрос да е обиден)

- 11-10-2010|бай Иван

Да добавя.

Няма да чета книгата, защото според мен по въпроса за нацизма, войната,лагерите и т.н. е написано за 65 години всичко, което е могло да бъде написано. И то от съвременници, очевидци, участници.

Колкото повече се отдалечаваме във времето, толкова повече нещата биват интерпретирани в една или друга посока и налагат неистински внушения, така че Джонатан нам-кой-си едва ли може да допринесе нещо къмобективната картина на събитията. А субективната му визия, поне така, както внушават това интервю и твоят коментар след него, не ме привлича. Прилича ми на някакъв поглед към събитията „през сфинктера“.

- 11-10-2010|Златко

Нека да приемем, че във въпроса ти има някакъв резон, бай Иване (щом като говоря със страст за неща, свързани с хомосексуализма). Всъщност аз го намирам малко елементарен, тъй като той тръгва по първата възможна асоциация. Но все пак не е от възможно най-глупавите (наскоро например, след един мой текст, в който говоря за болките от преименуването на турците, един ме попита дали не съм турчин). Та така, има и по-глупави. Реалният въпрос, ако питаш мен, би трябвало да бъде дали съм бисексуален, тъй като съм баща на две деца, за които се грижа сам. Но ти може би си нов тъдява, не си го чувал това (инак на по-старите участници аз отдавна съм им проглушил ушите да се перча), та затова и питаш.

Но, директно на въпроса ти. Не, бай Иване, не съм бисексуален мъж, нито пък хомосексуален (не ми е ясно защо точно, но хомосексуалните хора не обичат думата „хомосексуалист“). На 50 години съм вече, ако би било другояче, би трябвало да го зная, нали? Надявам се, че въпросът ти не е целял обида, във всеки случай аз не го възприемам като обиден. Искал си да знаеш, лошо няма.

Но инак по въпроса с книгата само потвърждаваш първоначалното ми впечатление, бай Иване. За да не те засягам излишно и да подхващам тук някаква ненужна размяна на остроти, ще ти кажа само, че ако на мен някой ми каже, че една книга е хубава, ще го помоля да ми разкаже нещо повече, ще се опитам да науча нещо я за книгата, я за автора, ще поразровя из мрежата, ще се помъча да си създам някакво собствено впечатление... Изобщо, ще се опитам да пусна вътре в себе си непознатото (ти пак да не кажеш, че хомосексуално ти говоря?) А твоята реакция, бай Иване, е реакция на автоматично затваряне, вероятно защото тук е докосната тема, която за тебе е табу. Това е представата, която се изгражда у мен от този разговор поне.

И накрая, за самата книга. Казах го вече, тук ще го повторя, Рядко са писани книги с такава мощ, обхват и мащаб, бай Иване. Действително, еротичният – и по-специално хомоеротичният – компонент тук е доведен до измерение, което не може да бъде обявено за случайно, нещата са изключително драстични и в никакъв случай не са някак второстепенни по отношение на цялото. Но за всичките 65 години, които ти споменаваш, изглежда не е писано нищо подобно. Инак щяха ли хората така да луднат по нея. Защото, бай Иване, еротиката от всякакъв вид – драстична или не – вече не е нещо, което може да накара хората да объркат великото с просто кресливото, минали са времената на маркиз дьо Сад, да речем, в които за подобни неща хората са били вкарвани в лудница. Съвременна Европа отдавна вече е обръгнала на всякакви кресльовци и кресли, дето се опитват да привлекат вниманието на хората, излагайки на показ едно или друго не особено лицеприятно нещо. Но тази книга е нещо друго. Някои хора я сравняват с „Война и мир“ на Толстой, макар че самият автор ненавижда това сравнение. Аз самият смятам, че сравненията тук само пречат. Това е особена книга, самотна и някак странна, но без съмнение много, много голяма.

Това е, което мога да ти кажа, бай Иване. Ще те помоля само, ако ще ми отговаряш, да се опиташ да оцениш добрата воля, която ти засвидетелствам тук и да не се опитваш да ме предизвикваш, нападайки личността ми, защото тогава ще те изхвърля, казвам го без заплаха, но и без заобикалки. Стремя се да приемам хората без предразсъдъци, но същевременно винаги им давам да разберат, че тук, в това пространство, те са мои гости, така че, нека се държат като гости, а не като натрапници.

Хайде, лек ти ден.

- 11-10-2010|бай Иван – re:

Златко,

Радвам се, че намери сили да отговориш по същество. За хомосексуалните – странно може би, но съм забелязал, че „GLB people“ едновременно настояват да ти наврат нестандартната си сексуална ориентaция в лицето (да я „парадират“) и същевременно считат, че нормалните хора нямат право да коментират темата и го приемат за обида.

Златко писа:

Но инак по въпроса с книгата само потвърждаваш първоначалното ми впечатление, бай Иване. За да не те засягам излишно и да подхващам тук някаква ненужна размяна на остроти, ще ти кажа само, че ако на мен някой ми каже, че една книга е хубава, ще го помоля да ми разкаже нещо повече, ще се опитам да науча нещо я за книгата, я за автора, ще поразровя из мрежата, ще се помъча да си създам някакво собствено впечатление...

Ами, Златко, аз точно това и направих. Поразрових, попрочетох и накрая реших да попитам единствения човек, чел книгата, когото познавам :) Пък ти скочи и се засега. Мисля, че не успя да схванеш същността на въпроса ми – дали „особеността“, „изключителността“ на тази книга биха се запазили, ако отсъстваше хомосексуалната полупорнография. Но, след като според теб хомоеротичният компонент тук е доведен до измерение, което не може да бъде обявено за случайно, нещата са изключително драстични и в никакъв случай не са някак второстепенни по отношение на цялото, значи има нещо доста основателно в предварителното ми мнение.

Всеки има право на мнение, тези, които се отвращават от хомосексуалните отношения (аз съм един от тях) – също. Но хомосексуалните не ни дават право на това. Те искат да ги обичаме и навират нестандартните си сексуални предпочитания в носовете ни.

Ще ти обърна внимание, че всяко „ пускане вътре в себе си непознатото“има персонални, субективни измерения и на мен идеята за анална пенетрация никак не ми допада. И не считам това за някаква затвореност. Ти, след като си обикновен хетеросексуален мъж, би ли опознал това непознато ?

Накрая да отбележа, че в този разговор май ти си онзи, който вкара повече предразсъдъци или, по-точно, предубеждения.

- 11-10-2010|бай Иван – Нов ред

Не можах да схвана как се вмъква нов ред в коментар и всичкия ми текст по-горе излезе като една боза.

- 12-10-2010|Майя Маркова – всеки би се засегнал

Бай Иване, всеки би се засегнал от твоите въпроси. И все пак Златко ти отговори, какво искаш повече? Джонатан Литъл написал книга, която никой не те кара да четеш (и, с извинение за израза, той ще си го премести от единия крачол в другия, като ти не я прочетеш). Златко е превел интервю с него, което също никой не те кара да четеш. Доколкото знам, в нацистка Германия на хомосексуалните мъже е било позволено да обичат само Хитлер – платонично, а ако ги хванат в нещо друго, лошо им се е пишело. Затова мисля, че дори да не харесваш хомосексуалистите, трябва да признаеш уместността да се опише Третия райх от тяхната гледна точка. А твоите „въпроси“... все едно някой да се възмущава от Холокоста или „Възродителния процес“, а ти първо да го питаш дали е евреин (съотв. мюсюлманин), а след като ти отговори, че не е, да го питаш дали би се обрязал. При такова натрапване на собствените предразсъдъци е смешно точно ти да се оплакваш, че някой ти бил натрапвал нещо си.

- 12-10-2010|Бай Иван – re: всеки би се засегнал

Майя Маркова писа:

Бай Иване, всеки би се засегнал от твоите въпроси. И все пак Златко ти отговори, какво искаш повече? Джонатан Литъл написал книга, която никой не те кара да четеш (и, с извинение за израза, той ще си го премести от единия крачол в другия, като ти не я прочетеш). Златко е превел интервю с него, което също никой не те кара да четеш.

В този ред на мисли, Мая, и теб никой не те кара да четеш коментарите ми.

Виждам, че и ти не желаеш да схванеш какво попитах, затова ще повторя. Ще пиша много бавно.

И така, въпросът не е дали е нужно описание на нацизма от гледна точка на хомосексуалистите ('поглед през сфинктера', както вече писах). По тази тема може много да се дискутира, но нетърпимостта на хомосексуалистите към критика ме възпира да навляза в детайли.

Онова, което ме заинтригува е еротиката, порнографията, коитомочевидно присъстват в книгата. Забелязал съм, че през последните десет та и повече години изобилства творения във всички обалсти, прикриващи творческа немощ, баналност, повторени и т.н. с изобилие от секс. Допуснах, че и тази книга е от същия тип и попитах. Толкова.

Накрая да ти обърна внимание, че изпадаш в тривиална хомосексуална демагогия – щом някой не одобрява хомо-тата, значи той е 'с предразсъдъци'. Което си е чиста проба отричане на различното мнение.

- 12-10-2010|Бай Иван – Грешки

Виждам, че съм допуснал много 'печатни' грешки по-горе, но, за съжаление, този сайт не позволява нито предварителен преглед, нито корекция на написаното.

- 14-10-2010|Майя – много добре схващам

Бай Иване, мисля, че ти схващам намеците много добре, макар ти да отричаш, че ги правиш. А намекът ти е, че щом в някое произведение на изкуството хомо-еротиката има важно място, то това произведение на изкуството е „порнография, творческа немощ, баналност, повторение“. Питаш дали хомо-еротиката има важно място в книгата на Лител и щом получаваш положителен отговор, си доволен – значи книгата е боклук, quod erat demonstrandum. По същата логика можеш да хвърлиш в коша повечето древногръцки скулптури и голяма част от ренесансовото приложно изкуство (хвърлял си по някое око на Микеланджело, Леонардо, Донатело, нали?). А неодобряването на цяла група хора поради биологичен признак е предразсъдък, точка. Както е предразсъдък да не одобряваш жените, негрите или диабетиците. Но твоето обвинение в „тривиална хомосексуална демагогия“ ме развеселява, понеже един друг участник във форума пък ме обвинява в прикрита хомофобия – няма угодия на тоя свят!

- 17-10-2010|Kasiel – !!!

Velikolepno intervu!Knigata e nai-dobroto ne6to pisano ot 20 godini nasam!

- 18-10-2010|BoykaB

Хубава дискусия се е оформила, добре, такава е целта на коментарите. Само искам да добавя към една реплика на Бай Иван, и то в ролята си на читател (вече от 51 години чета, да му се не види!). Не бива да искаме САМО съвременници и свидетели да интерпретират нещата от живота на хората, на човека и човечеството. Всеки има правото творчески да съпреживее някакъв период или да го използва като скелет за съвременните си картини на света. Не оспорвайте, Бай Иване, на момчето правото да мисли за онези времена, които не е видяло. Да кажа и това, че ми е втръснало от млади хора, на които не им дреме за миналото и за които Клеопатра и Марат са съвременници на Стамболов.

- 21-10-2010|anton terziew – бай ганьо vs Доброжелателните

байиван би трябвало да изписваме с малки букви и слято, като нарицателно за всички беге комплекси, предразсъдъци и други типове бетон в главата. Тук, в БГ,сериозна полемика и дискусии относно книгата още не са се случили и едва ли ще се случат. Единствената качествена(и кратка) рецензия за нея написа Йордан Ефтимов. А трудът на Златко Eнев заслужава бурни адмирации. Браво! Доброжелателните е световно събитие, а авторът й, Джонатан Лител – гений, у когото, както казаха и по горе, притесненията на наш байиван, едва ли биха извикали и бегла усмивка.

- 22-10-2010|Златко

М-да. Не ми се щеше да се намесвам отново в тази дискусия, но ми направи впечатление, че в един от аргументите на бай Иван се използва солидна логическа подмяна, което само по себе си е отделна тема за разговор, тъй като подобни аргументи се използват постоянно при всички спорове, при които става дума за свобода на някакъв тип нестандартно поведение и слово.

И така, бай Иван казва:

Цитат:

Всеки има право на мнение, тези, които се отвращават от хомосексуалните отношения (аз съм един от тях) – също. Но хомосексуалните не ни дават право на това. Те искат да ги обичаме и навират нестандартните си сексуални предпочитания в носовете ни.

Нека да разгледаме това изказване малко по-внимателно. Първата му част е напълно приемлива – правото на собствено мнение е нещо неоспоримо, доколкото то се практикува в границите на някаква цивилизованост, тоест не е свързано с извънмерна агресивност от едната или другата страна. Нещата тук са малко заплетени, тъй като свободата на словото действително включва и някои агресивни форми на изказ и оценка – например иронията, карикатурата, отрицанието и пр. Но – и това е едно много важно „НО“ – ако човекът, който упражнява правото си на свобода на словото по един от тези гранични начини (които, подчертавам, не означават безгранична свобода; например призоваването към човекоубийство, расова или етническа омраза обикновено не се разглежда като свобода на словото, а като директно незачитане на чужди права) – та, когато човекът говори нещо такова, той автоматично трябва да допусне и правото на другата страна на съответна, и не по-малко агресивна защитна реакция. В противен случай имаме чиста проба лицемерие и пустословие, под мотото „моето право е по-право от твоето“. И именно това е нещото, което в случая прави бай Иван, както и всички привърженици на една подобна „логика“. Значи, ние имаме право да се отвращаваме публично от хомосексуалните хора, да ги наричаме „перверзни“, „ненормални“, „откачени“ или каквото и да било, изобщо да отричаме или поставяме под всякакво ниво на дискусия тяхното право на именно тази различност, но те пък нямат право да се защищават срещу това. В момента, в който те ни кажат нещо от рода на „затваряй си гадния плювалник“, те нарушават нашето право да ги плюем. Или пък, ако настояват на правото си да представят открито и свободно чувствата си (например да ходят хванати за ръце или да се целуват на улицата, както е позволено на всяка „нормална“ двойка), то те нарушават правото ни да се отвращаваме от тях, карат ни да ги „харесваме“, както казва бай Иван. Както казваше добрият Оруел, „всички са равни, но някои са по-равни“. Интересно колко дълбоко е загнездено в съзнанието на почти всички нас това инак толкова абсурдно правило. Дали това е наследство от комунизма или то просто си е част от човешката природа, как мислите?

За да завърша, ще ми се да илюстрирам всичко това с един хубав анекдот, който прочетох някъде преди години у Попър, мисля. Пред съда е изправен хулиган, който е разбил носа на съседа си, и който се защищава с аргумента, че има правото и свободата да движи юмруците си както намери за добре. „Това не е вярно, господине“, отвръща съдията. „Свободата да движите юмруците си както поискате е ограничена от местоположението на носа на вашия съсед в пространството“.

Хай със здраве!

- 24-10-2010|Гого – Стига себеизтъкване...

„Доброжелателните“ е изключителна книга и всеки културен човек трябва да я прочете. Тя се отнася до нацистките престъпления, не до лични особености. Иначе заприличва на историята със скулптора и обущаря. А истрията с Александрийската библиотека е следната:

Попитали военачалника на завзетия град: „може ли да запазят написаното?“ и след отговора му месеци отоплявали стотиците бани в града с ръкописите... Това е като нечетенето на книги...

- 24-10-2010|бай Иван – re: СОбствено мнение

BoykaB писа:

Не бива да искаме САМО съвременници и свидетели да интерпретират нещата от живота на хората, на човека и човечеството. Всеки има правото творчески да съпреживее някакъв период или да го използва като скелет за съвременните си картини на света. Не оспорвайте, Бай Иване, на момчето правото да мисли за онези времена, които не е видяло. Да кажа и това, че ми е втръснало от млади хора, на които не им дреме за миналото и за които Клеопатра и Марат са съвременници на Стамболов.

Далеч съм от мисълта да оспорвам някому правото да има собствено мнение и/или визия за нещо. Само казах, че за мен в сферата на етиката всичко по въпроса с холкоста и въобще 2-та Св. война е казано и написано. И заподозрях, че новаторското и уникалното във визията на този млад човек ще се загуби, ако от книгата му бъде извадена хомосексуалната порнография.

- 24-10-2010|бай Иван – Огорчен съм

От последния коментар на Златко. Не очаквах толкова нагло да изопачи нещата. Бих искал той или някой друг да посочи къде в написаното от мен има „призоваване към човекоубийство, расова или етническа омраза“ или пък да съм казал, че хомосексуалистите са „„перверзни“, „ненормални“, „откачени“ „.

- 24-10-2010|бай Иван – re: бай ганьо vs Доброжелателните

anton terziew писа:

байиван би трябвало да изписваме с малки букви и слято, като нарицателно за всички беге комплекси, предразсъдъци и други типове бетон в главата.

Значи, да не харесваш хомосексуалните отношения е „комплекс, предразсъдък и бетон в главата“, така ли ? Нещо като „кой не скача е педал“, само че наопаки ?

Доживяхме аналният секс да е белег на разкрепостеност, напредничавост и просветление ....

- 24-10-2010|Златко

Хайде да се поуспокоим малко, бай Иване, какво ще кажеш? Знам, че не е лесно, когато човек се чувства нападнат от всички страни, но пък от друга страна, никой тук не те знае кой си и какъв си, така че няма нужда да реагираш така чувствително всеки път.

Значи, в нищо не съм те обвинявал, в коментара си говоря за твоя тип поведение по принцип, без да инсинуирам, че ти непременно го изразяваш тук точно по начина, по който го разбирам и представям аз (остава сега само да ме убедиш, че никога не използваш думичките, които съм изредил по-горе, в разговори извън този форум, на „по-малко официално“ ниво). Това първо. Второ, думичката „нагло“ май изобщо не е употребена по принцип, а съвсем конкретно, но аз няма да ти връзвам кусур сега, защото приемам, че става дума за размяна на недоразумения.

Не искам да продължавам този разговор, тъй като той все повече ни отдалечава от реалното съдържание на тази толкова ценна книга.

Само едно, надявам се последно: по повод последната ти забележка, „ Доживяхме аналният секс да е белег на разкрепостеност, напредничавост и просветление ...“. Тук май пак нещо подменяш нещата, а бай Иване? Доколкото аз мога да разбера, тук става дума не за аналния секс, нито пък за който и да е друг вид секс (което си е лична работа и аз например не бих желал да го дискутирам публично), а за отношението към него. С други думи, за търпимостта и нейната липса. За способността ни да живеем с неща, които отиват отвъд собствените ни разбирания за приемливо и неприемливо. За способността да се развиваме, ако щеш. Всеки е способен да се запъне и да каже „не“ срещу нещо си – нерядко с право. Въпросът е да не го прави там, където причината за „не“-то е собствената му задръстеност и провинциалност. Но за тия неща вече говорихме достатъчно, струва ми се ...

- 24-10-2010|без значение

Някой спомена Марат. Ревлюцията като се отърва от байивановците, между които умерени демократи като Мирабо, започна да изяжда собствените си деца. Мислите ли, че робът може да бъде освободен с ликвидирането на тирана? Или че сексуалната свобода е хапка за всяка уста. Ще кажете ли на майките си и бащите си и на бабите и дядовците си, че имат бетон в главите си? Не, и няма нужда. Те са по-консервативни, ние по-толерантни, ние няма да ги дразним, те няма да ни огорчават...

- 24-10-2010|Златко

Съгласен съм с последното, но дори и с майките и бащите си понякога трябва да поясняваме, че възрастта не е непременно идентична с мъдростта във всички отношения и по всички теми. Образованието по толерантност винаги започва вкъщи – но не винаги от родителите накъм децата. Възрастта не е един вид извинителна бележка, с която да се обясни непознаването на материала, който останалите междувременно изглежда са усвоили. Оценките в училище, във всеки случай, не се влияят от нея.

- 24-10-2010|без значение – За мен дебатът е приключил

Така е, но е и тoлерантно бай Иван да бъде държан в дебата. Иначе един такъв скучен и подозрителен консенсус се получава... В същото време си мисля, че дебатът всъщност е приключил, мисля че битката срещу хомофобията е приключила в полза на истината. Може и да не съм прав, да мисля така щото за мен лично приключи. Според мен идеята на Бай Иван не е никак за изхвърляне – няма нужда от афиширане на различието, защото различието вече няма значение: в леглото ни чужди хора работа нямат, от своя страна ние пък няма нужда да ги изнасилваме да влизат в него... Ето какво дразни бай Иван и родителите ни: „Задникът ми се отвори за него като чашката на цвете, и когато той най-после проникна, от долния край на гръбнака ми израсна кълбо от бяла светлина, което се покачи бавно по гърба ми и изгаси главата.“ Трудно може да убедиш човек, който не е гей, че това е поезия, не порнография. Не е ли трудно да дадете тази поезия на детето си в името на възпитанието?

- 25-10-2010|Майя – има ли идеи бай Иван

Съгласна съм с „Без значение“, че толерантността изисква човек да не бъде изритван от обмяната на идеи заради нелицеприятното си мнение. Само че бих добавила, че не е лошо той поне да има идеи да обменя, защото в случая не виждам дори една – само заяждания. Да не говорим, че в тази дискусия, макар да застава уж в защита на обществения морал и „нормалността“, най-вече бай Иван пише за сфинктери – повече, отколкото допада на моя личен вкус. Човек чак може да заподозре нещо.

Колкото до това какви книги да даваме на децата си – мисля, че книги с откровена еротика (все едно хомо- или хетеро-) следва да се четат от пубертета нататък, а на малки деца да се дават книги само със завоалирана еротика като „Хвърчащата класна стая“ от Кестнер. (Не се сещате какво имам предвид ли? Ами препрочетете книгата и ще видите, че хомо-еротиката не е от вчера!)

- 25-10-2010|bez znachenie – naistina posleden post...

Sluchaino cheta Patricia Hayes' Visualising Genders, i popadnah na slednoto, koeto po niakakqv nachin e svqrzano s diskusiata, makar da e v drugi kontexti:

„Visibility does not necessarily mean ‘voice’, or empowerment... To push uncritically for all-out visibility is perilous: at its extreme, compulsory visibility comes from a certain historical-cultural

space and could be construed as a repressive and indeed an imperialist

practice. There are contexts in which being invisible, unseen and even

unknown have been and continue to be preferred options, giving scope and

time to negotiate the difficult conditions of social and gendered existence...“

- 07-11-2010|Вертигорн Албигойски

Пичове (и каки), както във всички форуми по тема, и тук поизместихме фокуса на дискусията, която прерастна в лична. Да се концентрираме върху Книгата. Радвам се,че май сме повече от двама в този Форум, които са я прочели. А тя е нещо като Апотеоз на чистата, окончателна и перфидна лудост. И авторът е вкарал много от своята, чест му прави. Дж.Лител прокарва във всеки ред основният извод, толкова очеваден, та вече незабележим – трансформацията на обществото от нормални единици в целокупна лудница. Тя е страшна – прочетете откъса, който е и началния пасаж в книгата. Когато лудостта е прагматично обяснена, с железните доводи на безспорни логични парадигми. Изпитал съм ги върху себе си в далечните години на „Възродителния процес“, едно към едно.Очевидно авторът е проучил огромен обем информация и със сигурност е имал живи „консултанти“ от онова време,няма друг начин да обясним вледеняващите детайли, те не са плод на писателски майсторлък. Що се отнася до хомосексуалната „нишка“ тя всъщност е основна в психологическия транс,наглед незабележима, дълбоко втъкана като артерия в тялото и като нея с генерална роля. А че в Германия Книгата е приета поляризирано експлозивно, нищо чудно – там все още са фрустрирани по темата. А са бесни, понеже романът, разказващ от първо лице на литературния герой,звучи като написан от чист немец -духовност, психология,прагматизъм и логика. Да, те са видели самите себе си тогава. Болезнена дисекция на общество, което и до днес не може да си признае, че точно заради иначе прекрасните си организационни и други качества,(за които нашето може само да мечтае), доброволно се е заразило с чудовищна лудост, довела до невиждан възход и ужасно падение. И, Бай Иване – наистина прочети Книгата, иначе не можеш да дискутираш практически нищо по нея.

- 07-11-2010|Златко

Написано добре, и от познавач. Благодаря.

- 14-09-2012|дени – какво се прехласвате!?!

Може ли да извади някой една умна реплика от това инетрвю и да я копира тук, за да я забележа, че не успях, а го четох два пъти! Благодаря

- 14-09-2012|NannyOgg – re: какво се прехласвате!?!

дени писа:

Може ли да извади някой една умна реплика от това инетрвю и да я копира тук, за да я забележа, че не успях, а го четох два пъти! Благодаря

Т.е. умна реплика в смисъл на „този човек написа книга, предизвикала най-разнообразни реакции, но пък книга, и сега трябва във всяко интервю да ръси премудрост и ум, чрез които да обогатява колективния разум на човечеството или пък всеки от нас поединично“?

Ами ето една, според мен, повече от умна.

„Андрé Мюлер: Вие мразите интервюта.

Джонатан Лител: Да, хората трябва да четат книгата ми, това е достатъчно. Човекът, който се интересува от някой писател, защото харесва книгата му, ми изглежда като някой, който се интересува от гъски, защото обича гъши пастет. Това е нелепо.“

Ако съм Ви разбрала погрешно, извинявам се.

п.п. Прехласване по интервюто не успях да прочета из коментарите, прехласване по книгата /където изобщо е обсъждана/ е нещо различно.

- 14-09-2012|ВТ – За лудостта и хората

Мисля си (без да съм чел тази книга, а и още много други), че ако съчетаем твърденията на познаващите книгата и подозренията на Бай Иван, се оформя следният доста логичен, макар и може би шокиращ, въпрос:

В достатъчна доза ли е авторовата лудост, че да изрисува едно явно мащабно и богато платно, с единствената цел да вкара там няколкото педерастки краски?

И моят интуитивен отговор е „да“.

Това дори не е и оригинално, откак Курт Вонигът написа Кланица 5, а в друга книга нарисува .. „цветето“ си .. :О

- 14-09-2012|дени

не е толкова луд, повече е жалък с опитите да не звучи посредствен, та така звучи още по-зле:)

- 14-09-2012|NannyOgg – re: За лудостта и хората

ВТ писа:

Мисля си (без да съм чел тази книга, а и още много други), че ако съчетаем твърденията на познаващите книгата и подозренията на Бай Иван, се оформя следният доста логичен, макар и може би шокиращ, въпрос:

В достатъчна доза ли е авторовата лудост, че да изрисува едно явно мащабно и богато платно, с единствената цел да вкара там няколкото педерастки краски?

И моят интуитивен отговор е „да“.

Това дори не е и оригинално, откак Курт Вонигът написа Кланица 5, а в друга книга нарисува .. „цветето“ си .. :О

Аз съм чела книгата и имам преимущество в тази насока – ). Лудост има, но се съмнявам, че е с тази единствена цел, пък и тези краски далеч не са няколко. Според мен, и по тази причина аз лично не я харесах, егоизмът тук е твърде много. Какво имам предвид? Някъде прочетох, вече не помня къде, че Лител направил това, което Джойс не бил успял – да накара читателите да прочетат книгата му на един дъх. И без да има никаква база за сравнение между двамата, каква е разликата – Джойс, вярно е, не се чете на един дъх. Но след прочита му, аз лично осъзнах, че не съм чела по-човешка книга, приплака ми се от величието /но не само/ на егоцентричния, любим ирландец. При Лител попадаш в една вселена на злото, прагматично и твърде логично, наричат го още „баналното зло“, с натуралии, които са си откровено гнусни и отблъскващи, но след края на книгата, си като дете, което вместо жадуваната пръчка със захарен памук е получило ... Как да се изразя? Само пръчката. Аз лично се почувствах безкрайно излъгана. Да, има интересни похвати, макар и вече познати, има приятно преработени митове, а за оригиналност на идеите – ами от Древна Гърция, та до наши дни, нещо качествено ново не съм прочела – все е наслагване, различен похват, друга призма, но като цяло – всичко е добре забравено /или непрочетено/ старо. Но пък и това изказване е доста гръмко, моите вагони с книги все още са твърде малко.

Като заключение – лудостта тук е тип „Вижте каква книга написах и тя е истина“ и, както и да прозвучи, в това е слабостта и, иначе аз харесвам писателското его. Но пък хората, които разбират от литература, очевидно не мислят така – награда „Гонкур“ не е за пренебрегване -) Като цяло, все пак, не е посредствена книга, това е честно да кажа.

- 14-09-2012|ВТ – re: re: За лудостта и хората

Като заключение – лудостта тук е тип „Вижте каква книга написах и тя е истина“ и, както и да прозвучи, в това е слабостта и, иначе аз харесвам писателското его. Но пък хората, които разбират от литература, очевидно не мислят така – награда „Гонкур“ не е за пренебрегване -) Като цяло, все пак, не е посредствена книга, това е честно да кажа.

Разбирам .. и по-нататъшните ми коментари не са съществени:

– „Вижте каква книга написах и тя е истина“ доста прилича на онзи тъповат виц, сякаш родил се след купон в хасковската реалка – „То аз да се и3сер# на масата, ама ще ме разберат ли?!“ ;

– явно журито за Гонкур, обаче, го е разбрало – може да не се е из..срал на масата, но ми се види, че по тази пръчката без памук, нещо кафено е полепнало! (а франсетата, ако не директно от кафената тематика, от пли фор миризми всички разбират – достатъчно е да минеш на 100-тина метра от магазин с хубави френски сирена и ще го знаеш);

– а и най-много им е харесало, че някой им го е казал на немците по този кафеникав начин – у дребните франсенца сблъсъците с едроватите немци през 20-ти век са оставили дълготраен пост-травматичен шок и те може и да не са в течение на вицовете от хасковската реалка, но добре знаят онзи за залесените френски шосета и сянката по тях, правеща ги много удобни за маршируване! :))) ( а и затова мразят толкова американците – че три пъти са ги спасявали от собствените им каши само през един век и сега требва да са им благодарни, а те ах, как не обичат това! :О предполагам, затова са дали и на Кафеното перо френско гражданство :))))

- 15-09-2012|ВТ – забравих да спомена още нещо ..

... което наглед няма връзка с темата, но е пък дълбоко свързано с тематиката! ;)

Впрочем, можете и сами да прочетете темата Френско-османски алианс в Уикипедия

Дигиталните книги и новите разказни възможности

Автор: Конрад Лишка

Юрген Нефе има множество лудешки идеи. Някои от тях вече са бестселъри. Например книгата, която той написа в резултат от пътешествието си по следите на Чарлз Дарвин. В продължение на седем месеца бившият редактор на Шпигел е пътувал по местата, които Дарвин е посетил с кораба Бийгл преди век и половина, в опита си да разкрие тайнствата на живота.

Новата идея на Нефе е свързана с много по-малко пътуване. Той отдавна е мислил за електронна книга, която да позволи на читателя да се съсредоточи върху текста без да бъде разсейван, и въпреки това да му предлага допълнителните възможности, скрити в електронните таблети от рода на iPad (снимки, допълнителни информации, видеоклипове, коментари, аудиоклипове и допълнителни източници на информация). Според Нефе тези екстри трябва да допълват текста, а не да се конкурират с него.

Новият формат, който Нефе в края на краищата е изобретил сам, се нарича Либроид. Той е много подобен на електронна книга, но се отдалечава от традиционния книжен формат, който изисква ръчно „разгръщане на страници“ чрез докосване на екрана. Само след няколко седмици програмата – която е струвала шестцифрена сума, за да бъде създадена – ще бъде достъпна като апликация за iPad. Преди няколко седмици Нефе за пръв път я представи на широката публика.

Концепцията на Либроида е лесна за схващане: ако държите таблета във вертикална позиция, виждате само текст. Ако го обърнете хоризонтално, от двете страни на текста се появяват две допълнителни колонки. В примера с книгата на Нефе за Дарвин, лявата колонка съдържа фотографии, а дясната – карта на света, показваща настоящото местоположение [на разказа] в света, плюс допълнителни справочни източници и – което е много важно при тази книга – линкове към съответните места от собствените записки на Дарвин от околосветското му пътешествие.

Нови разказни форми

Уникалната черта на формата Либроид е в това, че колонките отляво и отдясно се движат заедно с текста когато се движите из него надолу и нагоре. Същото се случва и с текста, ако се движите из тези две колонки. По този начин потребителят винаги има възможност да ползва допълнителна информация, отнасяща се точно до текстовите пасажи, които чете в момента. Звучи просто, но един толкова елегантен начин на съчетаване на различни наративни елементи просто не е бил измислян досега. Фотографиите, оригиналните пасажи и позовавания на допълнителна информация не прекъсват хода на четенето, както това става при повечето iPad програми.

Накратко, Либроидът открива една нова разказна форма – и позволява на писателите да вършат онова, което умеят най-добре: да разказват истории.

Сигурно не е маловажно това, че идеята за Либроида е открита от писател, а не от издателска къща. Всъщност Нефе е платил за програмирането от собствения си джоб. Може и да е вярно това, че всички хора в издателския бизнес днес говорят за електронни книги, но почти никой не оглежда по-отблизо творческите възможности, които този нов формат предлага.

Интернет като канал за продажби

И наистина, немските издатели едва сега започват да експериментират с използването на Интернет като канал за продажби – години след като първите удачни електронни четци се появиха на пазара. Крайно време е, разбира се. В този юли, само 26 от 50-те бестселъри с твърди корици от списъка на Шпигел можеха да се намерят под формата на електронни книги в Германия. Според цифрите, посочвани от консултантската къща PriceWaterhouseCoopers, в списъка на бестселърите с меки корици съответната цифра е била 29 от 50. В Съединените щати, по времето на пускането на пазара на електронния четец Kindle, 102 от 112-те заглавия от списъка с бестселъри на Ню Йорк Таймс вече са били предлагани в съответния електронен формат.

Какви са резултатите от това оскъдно предлагане? В Германия вече има десетки хиляди електронни четци за книги (около 80.000 според преценката на PriceWaterhouseCoopers) и повече от 100.000 iPads (според слухове в бизнеса – Apple не желае да потвърди тази цифра). Но почти никой не купува дигитални книги. За сравнение, PriceWaterhouseCoopers посочва цифрите от Америка – през 2009 издателите там са спечелили повече от 550 милиона долара, около 3,3 процента от целия обем продажби на книги в САЩ. В Германия пазарният дял на електронните книги е толкова нисък, че PriceWaterhouseCoopers го оценява на около 0,5 процента – с резерви. Цифрата от 3,3 процента се очаква да бъде достигната в Германия около 2015 г.

Но защо изобщо да се създават нови формати?

Освен това, онези немски публикации, които се предлагат в електронен формат, са доста бедни откъм идеи – патетични имитации на оригинала. Разбира се, не всеки роман или документална книга се нуждае от фотографии и мултимедийни екстри. Но понякога историята се обогатява от това, че човек може да прочете нещо от оригиналните източници, да следи едновременно няколко разказни перспективи, или просто да разглежда снимки и видеоклипове, както го демонстрира първата книга за Либроида, собствената книга на Нефе за Дарвин.

Колко чужд е за издателите новият медиум се демонстрира от старото електронно издание на книгата на Нефе. Когато погледнете книгата за Дарвин в електронния магазин на Apple, iTunes (€9.49 или $13), първото нещо, което забелязвате, е един от читателските коментари: „Със сигурност добра книга, но ми липсва фото-раздела от 32 страници (или може би съм прекалено глупав, за да го открия?).“ Очевидно издателят – или неговият провайдър – е забравил да прехвърли фотографиите от печатното към дигиталното издание на книгата. По-късно те се появили под формата на допълнителен файл, както отбелязва един друг читател.

В надпреварата за Франкфуртския панаир на книгата, две издателства – Роволт и Любе – обявиха първоначални опити за издаване на така наречени „обогатени електронни книги“. Те ще струват 2-3 евро повече от „нормалните“ електронни книги, но ще съдържат допълнителен материал. Историческият роман Битката на титаните например, съдържа интервю с автора Кен Фолет, както и карти, родословни дървета и линкове към Уикипедия. И все пак, както изглежда повечето издатели виждат обогатените електронни книги като един вид факсимиле на печатното издание, с няколко цветни добавки – няколко снимки, видеоклипове, и готово, електронна книга.

Нефе вижда нещата по-различно. Той иска да изследва възможностите за откриване на нови разказни форми, които форматът Либроид предлага. В момента той разговаря с авторката Катарина Хакер за създаване на либроидна версия на романа ѝ Аликс, Антон и другите. Текстът ще тече в две колони. Когато двама от героите се срещнат, ние ще можем да четем мислите на единия от тях отдясно, а на другия – отляво. Съществуват удивително много романи с подобни разказни експерименти. В Дневник на една лоша година от Дж. М. Кутси, например, читателят следи три наративни нишки едновременно – и всички те са отпечатани паралелно. Във формата на Либроид това ще се получава много по-гладко.

Надеждите все пак са свързани с дигиталния бизнес

Нефе се надява да възстанови развойните разходи по Либроида с продажбите на книгата за Дарвин като програма за iPad. Тя ще струва €7.99 ($11) и ще може да бъде купена на немски, английски, испански и италиански езици. Той ще започне да прави печалби след първите 25.000 екземпляра. Нефе се надява, че издателите ще използват формата Либроид в бъдеще, или че авторите ще работят директно с него по собствени либроидни версии. Една от идеите му за финансиране: Либроид създава някакво заглавие, в замяна на което получава 12.5 процента от авторките приходи, без да се плаща някаква предплата.

Ако се получат достатъчно пари, Нефе би желал да създаде Либроид-версия и за платформата Андроид, както и софтуер, който авторите да могат да ползват сами.

И все пак, налице е една трудност, която ще бъде трудна за преодоляване. Немското законодателство изисква 7 процента ДДС върху всички печатни книги, но пълните 19 процента върху електронните им варианти. Ако издателите прехвърлят фиксираните развойни разходи върху сравнително малкия брой продадени електронни книги, но същевременно се опитват да поддържат цените ниски, границите на печалбата автоматично се стесняват. PriceWaterhouseCoopers предсказва, че електронните книги ще продължават да губят пари, докато пазарният им дял си остава под 1.8 процента от обема на пазара на печатни книги.

Самият Нефе не гледа на нещата от икономическа гледна точка. „Ние трябва да запазим колкото се може по-голяма част от характера и достойнството на книгата“, казва той. Може би това е причината, поради която именно той, а не някой издател, е финансирал създаването на Либроида. Той гледа на книгата като на културен обект, а не просто като на купчина подвързани страници.

Източник

Конрад Лишка е немски журналист и сътрудник на дигиталното издание на списание Шпигел – „Шпигел Онлайн“.

Коментари (1)

- 13-10-2010|Марио – Българският опит в е-книгите

Пиша този коментар тук, макар, че той приляга и на дискусията по статията за авторските права и Читанката. Там след тежък побой над сламени противници мненията някак се обединиха около това, че авторските права трябва да се зачитат, но променящата се природа на литературния продукт и на технологиите прави трудно да се постави цена, която и да е събируема, та да може да стигне до автора.

Книгата като продукт доскоро съществуваше като 4 подвида продукти:

1)Твърда корица / луксозно издание

2)Антикварна / рядка

3)Мека корица

4)Втора употреба (новите книги все още се продават

Към тях сега се добавят още:

5)Електронна книга убогатена с мултимедия. Либроидът в тази статия е приложение специфично за четците, но съществуват книги които са свързани с уебсайтове, идват с приложения дискове, например сайта на „Гората на призраците” на нашия Златко Енев

6)Електронна книга без мултимедия

Заради разлики в цената на производството си, както и разлики в потребителната стойност (лукс, имидж, удобство, липса на място в квартирата) тези подвидове трябва да струват различно. Като изключа No.2, антикварната книга, която ще варира според възрастта, наличността на екземпляри и за това е невъзможно да се обобщва за нея, аз твърдя, че цената трябва да е най-висока за No.1 и да намалява постепенно като цената на No.6 трябва да бъде най-ниска.

Е-книгите предлагани понастоящем от Apple не отговарят на тази ценова структура – те са горе-долу като на „книжните” книги. Тези предлагани на amazon.com се движат в тази посока ($9.99 за повечето) но едва ли са там където е разумно да са.

На страниците на LibRev.com се каза, че в България не се предлагат е-книги. Това вече не е така. Онлайн книжарницата Е-Кnigi.net започна да предлага е-книги от български автори в няколко формата. Цените варират от „по желание” за някои томове до около 2,50 лв. за други, които на книжния пазар струват около 10 лв. В интерес на пълното оповестяване, трябва да отбележа, че се съгласих моята книга „Хроники на ангели, изчадия и други смъртни” да бъде продавана от Е-Кnigi.net. През лятото до болка се запознах с ценовите структури на българското книгоиздаване и на основата на моя опит цената на хартията и печата е около 3/4 от общата себестойност. Идеалният труд (авторство, редактиране, коректорство, дизайн) общо-взето е 1/4. От тази гледна точка, ценообразуването на българската книжарница за електронни книги, макар и радикално, вероятно е справедливо. Според някои електронната книга може да канибализира своята книжна посестрима, но това никак не е ясно, защото може това просто да са различни пазари. Любопитно ми е дали издателите са на прав път и са предварили пазара или има фактори, които още не познаваме.

Романът

Автор: Владимир Трендафилов

1

Какво става с българския роман напоследък? Настрана от контекст, конкурси, политика, глобализация, Брюксел, компютри, Интернет. Накратко, почти няма „настрана“. Той е продукт на ситуацията си. Че се променя, променя се, даже доста бързо – не е същият, както преди пет, седем или десет години. Но то е защото самата му ситуация се променя. Развитието произтича главно от външни, а не от вътрешни причини. За „нова вълна“ още е рано да се говори, въпреки инцидентните изключения – нужна е критическа маса от образци, които да ѝ дадат облик. Романът ни, с една дума, не създава обстоятелствата около себе си. Напротив, те го влачат за яката.

Кризата, обаче, поради гореизредените обстоятелства, не е специфично българска, а глобална. Това е едно от малкото окуражителни неща около нея. Поне не сме „изоставаща“ или „догонваща“ система, както доскоро, в ерата на перманентната ни европеизация. Споделяме проблемите. Друг относителен плюс е категориалното ѝ естество. Все пак тя е криза на отварянето и интеграцията, на рушенето на бариери, прокарването на комуникации и усвояването на територии, а не на затварянето и секторизацията, като в ерата на националните идеали и символи, „справедливите“ войни, Желязната завеса и ядрената заплаха. Нещата, тъй или иначе, имат и неприятна страна. Двадесетина години след краха на социализма, ние живеем в един флуиден свят с прекрояваща се политическа карта и поточен бум на електронните комуникации, чийто край или поне уталожване не можем да прогнозираме кога и дали ще настъпи. Мени се, значи, при това бързо, естествената среда на хората, матрицата на битието им. Менят се формите и регламентите на общуването им. Мени се количеството и систематизацията на това, което те знаят. Резултатът е именно криза, и то:

В споделеното знание на обществото по места и изобщо (кое е важно, къде, доколко).

В споделените му ценности (що е добро и зло, кое е редно или нередно).

В литературната норма (що е добра, средна и лоша литература).

Всяка от тези точки произтича от предходната и моделира следващата, като не се изключва и обратна връзка. Но тук е важно друго. Поради това, че литературата е пряко свързана с ценностите на обществото, кризите в тия ценности удрят и нея. В периоди като настоящия, когато действителността е видимо обхваната в движение, прогнозируемостта ѝ е намаляла до минимум, а съзнанията на хората, следователно, са пропити от актуалност, литературата – тази, която се отъждествява с традиционната дефиниция за „литература“ – ослепява. За да вижда по-надалеч от носа си, ѝ трябва хоризонт, отстоящ на известно разстояние и достатъчно отчетлив. А за да го има, ѝ трябва поне частично застопоряване на околния наглед. Потребно ѝ е, с една дума, детайлите от непосредствената действителност да не се местят насам-натам твърде често, а ако това е невъзможно, то движенията им да са по-предугадими. И понеже тази ситуация изглежда химера, поне засега, литературата, лишена от привичните си опори на наблюдение, се мъкне след тенденциите, вместо да ги предвижда, повтаря прочетеното от вестниците или видяното по телевизията, тръпне по какво ли не с по-репортерски страсти от всякога – понякога вследствие имитиран възторг, понякога вследствие автентична паника. Или пък в знак на протест прави точно обратното – изхвърля телевизора си, прекратява абонамента си за вестника и се самозатваря сред ограничен набор от устойчиви ценности, „далеч от кресливата тълпа“. Като в случая Франзен, например. Макар че неговата траектория върви в обратна посока – от интелектуална изолация към шоково центриране в масмедийното поле.

Става въпрос за един неотдавнашен медиен скандал в Щатите. През есента на 2001 г. Джонатан Франзен, американски писател-интелектуалец с твърде скромна известност, издава третия си роман „Подобренията“ (TheCorrections), от който също не очаква чудеса. Получава обаче свръхокуражителни отзиви в пресата, че е написал нещо не само „литературно“, но и „четивно“, а като капак на всичко идва известие, че легендарната Опра Уинфри е избрала „Подобренията“ за книга на месец октомври в литературната секция на телевизионното си шоу и кани автора за участие.

Това е вече събитие. Опра Уинфри е институция и въздействието ѝ върху публиката там няма равно на себе си. Между 1996 и 2002 г. тя препоръчва общо 46 „книги на месеца“ и всяка от тях се разпродава поне в 600 000 бройки. Дори в най-последно време тя е без конкуренция. В началото на 2006 г. сред „избраниците“ ѝ е Ели Визел с романа си „Нощ“ (Night). Само няколко месеца по-късно сп. „Тайм“ нарежда Визел сред стоте най-влиятелни личности в света. Един от изборите ѝ за 2007 г. – „Милиони късчета“ (A Million Little Pieces) на Джеймс Фрей – се разпродава в три и половина милиона тираж.

Франзен бива почти моментално наобиколен от журналисти и започва да отговаря на въпроси от рода на „как се чувствате сега“ и „за какво ще си приказвате там на шоуто“. Но веднага си проличава, че не е свикнал на публичност. Скован е, говори предпазливо и обстоятелствено, а най-ужасното е, че вместо да се радва на големия шанс, той по-скоро изразява опасения дали участието му в шоуто няма да го постави в неблаговидна светлина пред колегите му по перо. След няколко негови изказвания в този дух, Опра (която внимателно следи движенията му в публичното поле) оповестява със смесица от негодувание и ирония, че сваля „Подобренията“ от шоуто си, понеже в никакъв случай не би искала да злепоставя Франзен пред приятелите му. Ситуацията прилича на нещо като маркототевски провал, но не е съвсем това. Вярно, Франзен губи очебийни ползи, но на база на случилия се скандал успява да продаде тираж, за който по-рано само би могъл да мечтае.

Франзен е и жертва, и любимо дете на кризата, за която става дума. На нея той дължи както неврозата, така и успеха си. В американската култура, за разлика от европейската, интелектуалецът е периферна фигура, обикновено свряна в някой злачен университетски ъгъл на обществото. Не излъчва власт, даже обратното – понякога буди насмешка. В предния ешелон на американската литература той е абсолютно непознато явление преди 30-те години на ХХ век, а и след това продължава да бъде рядка птица. Сред големите американски романисти между 30-те и сега (от Фокнър до Уортън), нито един – абсолютно нито един – не се идентифицира с прозвището „интелектуалец“. И изведнъж, след като „големите“ слизат от рампата един по един и подире им настъпва дълга пауза, в която аналогични фигури просто не се появяват, отнякъде изниква един притеснен тип, който води отшелнически живот, не държи телевизор в къщи, пише със спуснати щори, а понякога и с тампони в ушите, а пред интервюиращите го мънка невнятно и отгоре на всичко ръси нелепости – хем, че се занимавал с „високо изкуство“, хем, че се смятал за ученик на Фокнър. И това ако не е пародия на приемственост! Фокнър и „високо изкуство“? Франзен дълго след това го подбиват в пресата заради съчетанието. То е непостижимо за американското съзнание. В тамошния си контекст, „високо изкуство“ звучи високопатетично, като „възвишена духовност“ в устата на дъновист.

И все пак. Въпреки че писателят успява да втрещи журналистите и те не му прощават, някакъв контакт протича. Дебатът Франзен тече не само директно с него, но и в трето лице. Те го обсъждат. Недоумяват що е то. Някои се зачитат в книгата му, ако не за друго, то поне да видят какво е написало изкопаемото. И отзивите им, като цяло, са, че въобще не била лоша. Даже била доста добра.

Едно от приемливите обяснения на случая е, че екстремалните ситуации пораждат екстремални фигури. Когато съвремието се развива твърде бързо, за да бъде разбрано, перото на отшелника често пъти заменя рупора на общественика. Пак в същата система на мислене, но с обратен знак, никак не е случайно, че днешната литературна институция гравитира толкова към политиката – към темите, проблемите и дори оценъчните ѝ критерии. Всяка безпътица води до стремеж за прикачване към актуалното. Да погледнем случая с Нобеловата награда. Фактът, че напоследък я взеха писатели като Елфриде Йелинек, Имре Кертес и Орхан Памук, които в по-друг контекст, изчистен от потребността да се излъчи политическо послание, едва ли биха се домогнали до нея дори насън (е, може би съм малко несправедлив към Памук), свидетелства тъкмо за такъв ценностен трус, за какъвто говоря. Резултатът е, че пада долният праг на литературната норма. Това отнема голяма доза легитимност от наградата и – което е по-голямата поразия – съдейства за активизирането на салоните, кръговете и групите по места, включително и у нас, които са главните разсадници на литературна средност. Да се награди Борхес (което никога не стана) би било акт, годен да внуши смирение и у по-значими писатели от нашия Радичков, например. Но прецеденти като горните могат да създават грешни илюзии у цял куп представители на всяка национална литература по света, че и те са достойни за същото отличие. След Кертес, защо не Антон Дончев? След Йелинек, защо не даже Емилия Дворянова? Най-малкото, не са неизмеримо по-средни.

Но истината е, че всичкото това даже няма значение. Ценностни кризи като днешната са груби, мощни явления. Действат на едро. Те са водни масиви, спукали бентовете си, а не заседания на комитет от оценители. Не подреждат в йерархия имена и заглавия, а изпробват устойчивостта на жанровете. Подобни кризи в Испания и Англия, в началото на ХVІІ и ХVІІІ век, раждат романа на новото време и маргинализират пасторала и придворната маскена драма (във Франция – придворния балет), а малко по-късно – поетичния епос. След поредица от революции между 1789 и 1848 г., съпътствани от трус и разединение в самия фундамент на обществото, френската поезия се разтоварва от функцията си на придатък към драмата, скъсява дължината си и обявява естетическата си самоценност за абсолют, след което идва постепенната ѝ маргинализация. В резултат, печели пак романът, който във втората половина на ХІХ век е вече престижен, а не подозрително популярен жанр.

Що се отнася до ценностните кризи на ХХ век, те също рефлектират като че ли във все по-голяма степен върху тялото на романа. Разбира се, с изключения, на които тук не мога да отделя място. Тази след края на Първата световна война създаде американското „изгубено поколение“ и британския „поток на съзнанието“. Кризата около и след Втората световна война предизвика появата на екзистенциалисткия роман, „черния хумор“, „сърдитите млади хора“ и „бийт-поколението“. Левите движения на 60-те породиха постструктурализма и неговите разклонения. Днешната комуникативна революция създаде ... още не знаем какво. Но вече можем да се досещаме какво ѝ предстои да създаде.

Литературната история, която е извънредно словоохотлива по темата какво пораждат ценностните кризи (макар че не ги нарича точно с това име), се спира далеч по-слабо върху това, което те подтискат или унищожават. А двете въздействия не могат едно без друго. Кризите имат и градивна, и санитарна роля. Те изчистват литературата до категориалните ѝ функции и цели, отстранявайки натрупалите се междувременно професионални инкрустации, които са опори на институцията „литература“, но не са насъщни за литературата като медия. Много литературност се оказва в такива периоди чисто външно наслоение, налеп, макар че голям брой специалисти и лаици са я смятали за дефинитивно насъщна, идентифицирали са я с Литературата. Но там е работата, че не винаги е лесно да се разбере отвътре на системата кое е комуникация и кое е само структура на проводника й. А и да се разбере, как да заличи човек душевните си сраствания и с двете? Ето една далечна аналогия: отпадането на грамофона като средство за аудиовъзпроизводство. Електронният звукозапис възпроизвежда звука в значително изчистен вид и с по-голяма трайност, предвид липсата на механично триене. Но докато не отмре съвсем поколението, което помни грамофона, винаги ще има хора, които да твърдят не без носталгия, че им липсва пукота на иглата върху плочата.

Днешната криза за пореден път дава възможност да се осъзнае, че литературата е в основата си именно медия, а не музей, икона или обелиск. Тя не само имитира или пресъздава действителността, както твърди традиционната теория, но я и създава, ако се съгласим с Пол Рикьор, че времето е немислимо за човека извън повествователния си израз. Писателят въвежда чрез думите си късове от анонимната допреди акта на въвеждането действителност, превръща я по този начин в поредица от събития и ѝ дава шанс да започне да се облича в значения – да се социализира в индивидуален / колективен читателски наглед. Но литературността не се числи към анонимната действителност, а към извадената оттам. Ако за произведението тя е основен обект на интерес (т. е. ако фокусът му е върху изказа, а не темата), значи то открива откритото, търси намереното и в крайна сметка не разсъждава, а принадлежи. Функцията на литературата е датрансцендира, т. е. да се занимава с неща отвъд себе си, а не със себе си. Краен предмет на търсенията ѝ (независимо дали е художествена, историческа или справочна) е истината, а не естетиката (красотата). Последната, в качеството си на консенсусна категория, е съпътстващо обстоятелство, социо-историческа дан, контекстуална норма. Докатоистината принадлежи към друг разред. Големият провал на постструктуралистката теория беше до голяма степен в опитите ѝ да представи истината именно като консенсусна категория, изцяло пропита с условността на индивидуалния изказ.

Ценностната криза, когато е дълбока и трайна, разделя литературата отлитературността. Тя поставя двете в ситуация на взаимна непоносимост, откроява в публичното поле разликите между тях. Дава възможност да се проумее, че активната литература е на предната граница на литературността, където последната се усеща или слабо, или никак. С това тя неизбежно се поставя в конфликт с литературния салон в различните му версии и форми. Салонът, обратно, разчита на литературността, зависи от нея за трайността и влиянието си. Затова една от основните му стратегии е да затваря литературата в литературността, веществото в украсата, епистемологията в естетиката. Той е стожер не на писането като търсене, а на писането като възпроизводство. А литературността може да се имитира и възпроизвежда. И най-тривиалният писател може да усвои някаква степен на литературност, която да му даде шанс за идентификация с престиж. Той не може да направи само едно: да накара писанията си да трансцендират достатъчно, че да станат епистемологично значими. Ето защо подобни фигури се стремят да представят литературата като игра на форми, роли и пози, като фасада, ритуална драма или маскен бал. За тях е важно литературата само даизглежда. Да играе игра на привидности. Естествена опасност е, обаче,трансцендирането й, т. е. способността ѝ да казва важни неща.

В началото на ХІХ век Джон Кийтс заявява във финалната строфа на своята „Ода на гръцката ваза“ нещо, което по-късно става много любимо на естетите: „Beauty is Truth, Truth Beauty“ (красота значи истина, истина – красота). За романтика Кийтс това е било интуитивно усещане за мистичното родство на две традиционно раздалечени области: животът и изкуството. Но тъй като по онова време литературната теория е неотличима от естетиката, която пък е в пелени, срещата между „истината“ и „красотата“ не е можела да се състои другаде, освен на територията на красотата. Самата дума „поезия“ е обхващала тогава това, което днес разбираме под „литература“.

В наше време е много трудно да доловим радикализма в горното тъждество, освен ако не познаваме историческия контекст, включващ, между многото други неща, и ценностната криза, в чиято килватерна диря е живял Кийтс: Френската революция и произтичащият от нея политико-идеологически смут. То (заедно с много други паралелни идеи) се възприема сравнително бързо от литературната институция и се автоматизира. Следващите ценностни кризи, бидейки предвестници на по-рационални епохи, удрят по него, целят да деавтоматизират инерционното му възпроизводство. Опасно е да се поставя знак за равенство между истината и красотата, както е опасно всичко, с което може да се спекулира. Равенството остава осъществимо само в индивидуален план, като мистично прозрение. Институционалният го прави наивно или манипулативно. Поставят ли се на една основа, естетиката винаги ще абсорбира епистемологията. Истината е беззащитна пред красотата. Втората може да служи удобно за фасада на институцията, която е приела на въоръжение тъждеството, докато първата е по самата си същност неинституционална. Литературата губи значение, освен като пакет от правила и дефиниции за употреба в образованието, като система от разпознавателни белези в угода на залутаните души, които търсят ясни ориентири към естеството ѝ (иначе се объркват и не знаят какво да мислят за нея), или като инструмент за добиване на социален престиж. Поезията, рано или късно, се затваря в езика, а художествената проза – в композицията и също в езика.

2

Стигаме до въпроса, какво вероятно ще оцелява в днешната ценностна криза и след нея? И кое изчезва или остава настрани? Периодът е обсебен от бързотечна новост, което го зарежда и с натрапчиво усещане за мимолетност, упадък, смърт. Всъщност една от най-популярните теми около литературата през последните две десетилетия е концептуализацията на смъртта й. В Щатите централните заглавия са „Смъртта на литературата“ на Алвин Кърнан, „Гутенбергови елегии“ на Свен Биркертс и (в малко по-разширен план на концептуализация) „Западният канон“ на Харълд Блум[288]. Ако пък поразширим хронологията и топографията на темата, ще стигнем лесно до „Гутенберговата галактика“ и „Същността на медиите“ на Маршъл Маклуън, „Краят на идеологията“ и „Появата на постиндустриалното общество“ на Даниъл Бел, „Краят на природата“ на Бил Маккибън, „Краят на историята“ на Франсис Фукуяма, „Краят на труда“ на Джереми Рифкин и още много други[289]. А излязоха и такива, които градят позициите си вече върху аксиоматично предпоставяне на „свършека“: „След смъртта на литературата“ на Ричард Шварц и доста сродната ѝ във философско-естетски план „След края на изкуството“ на Артър Данто[290].

Всъщност страховете на литературата не се коренят в някакъв конкретен упадък, колкото и да ни изглежда така на пръв поглед. Ако става дума изобщо за четене, а не за конкретни заглавия, пазарът на литература по света е огромен. Университетите продължават възпроизводството си на хуманитарно знание – вярно, със занижени проценти спрямо тези отпреди 30 или 40 години, но абсолютните цифри впечатляват. Компютърът и Интернет увеличават вариантите на четене, а не ги намаляват. Съдбата на литературата въобще не изглежда отчайваща. Каква е причината тогава?

Ще се върна към точката, от която започнах. Литературата се тревожи не от ситуацията си, а от това, че няма контрол над нея. Органичните ѝ видоизменения напоследък не са се разгърнали в територията й, на база на нови теории, кръгове или дебати, а идват от другаде. Това я лишава от голяма доза самочувствие, защото в плана на традиционния си идентитет тя е свикнала да бъде водещ фактор, при това не само по отношение на собственото си развитие, но и в рамките на цялото публично поле. В нея са вкоренени амбиции, които в настоящето не могат нито да се реализират, нито да изчезнат.

А всъщност темата за смъртта ѝ е доста стара – само че назад във времето я срещаме в по-разреден вид. Още когато на 13 април 1850 г. умира английският поет романтик Уилям Уърдзуърт, Матю Арнълд написва възпоменателна ода, в която на едно място възкликва, че току-що е замлъкнал „последният поетичен глас“. По-насам във времето, в края на 90-те години на ХХ век, Харълд Блум нарича португалския романист Жозе Сарамагу „един от последните гиганти на изчезващ литературен жанр“. Между тия две възклицания, се съдържа 80-90 % от книжнината, която смятаме, че има някакво значение. Какво друго да заключим, освен че литературата принципно има навик да подлага себе си на апокалиптичен прочит?

Истината е, че в момента тя за пореден път се редефинира. Това, което в нея страда и се оплаква, е литературността. С една дума, кризата засяга само постигнатата, очертаната, кристализиралата във форми и версии рамка на представата що е литература.

Споменах в началото, че ценностните кризи изпробват устойчивостта на жанровете и оптимизират литературата. Днешната също. Взрем ли се в общата карта на тенденциите, произтичащи от нея, съзираме едно количествено опростяване на жанровата система, свеждането ѝ всичко на всичко до два дейни жанра: лириката (късата поезия) и романът (дългата проза). Говоря именно за „дейни“, а не за клубни жанрове. На ниво „клуб по интереси“ всичко някъде съществува. Литературата не е мода и нищо в нея не изчезва съвсем. То просто отива някъде встрани от актуалния ѝ поток. Тези двата, обаче, изглеждат понастоящем устойчиви в качеството си на части от композиционната матрица или комуникативни есенции на литературата. Останалите по-скоро гравитират към тях – или се маргинализират спрямо тях. Одата, елегията, сонетът, без да са изчезнали, са или утаена класика, или емблеми на клубни идентификации. Разказът и романът пък се приближават отчетливо един към друг, но на територията главно на романа. Все повече и повече, например, от един сборник разкази се очаква да има обща композиционна рамка, а не просто да е сбирка повествователни късове, писани по разни поводи.

Двата базисни жанра оцеляват по различен начин. Но каквото и да е различието между начините, те водят към едно: към запазване способността на литературата да трансцендира чрез тях, а не да стои затворена в свойствата и правилата си. Другояче казано, когато един жанр е способен да медиатизира актуална действителност, да я „прокарва“ през себе си, без параметрите му да я изкривяват кой знае колко съществено, той е „жив“. Късата поезия успява да поддържа трансцендирането си чрез гъвкавостта на своята форма, която ѝ дава възможност да номадства из цялото публично поле (запазвайки строго личния си „аз-ти“ изказ): както, традиционно, между корици, така и в Интернет-сайтове и форуми, в тв- и радио-реклами, есемес-версии. За разлика от нея, романът оцелява чрез способността си да интегрира други жанрове в себе си. Той е кумулативен. И интересното е, че колкото и литературност да поглъща в себе си, остава все предлитературен на вид. Тъкмо поради това е и устойчив. Предният му фронт опира в извънлитературната действителност.

За кой роман, обаче, става дума? За какъв тип? Едно от нещата, които виждаме да стават в момента, е отчетливото нахлуване на пазара из цялото литературно поле. Това не е страшно, щом е реално. Резултатът е, че се заличава границата между високото и ниското в литературата, между „сериозното“ и „популярното“ четиво. Университетите също, волю-неволю, участват в тенденциите. Жанровият роман (детективски, любовен и пр.), бестселърът, детско-юношеският роман и редица други подобни се оказват все по-силно интегрирани не само в утилитарния план на литературата, както доскоро, но и в предния план на образците, които се рецензират, коментират, изследват, канонизират. За разлика от тях, постмодернисткият роман, като последен вопъл на консервативната елитарност в литературното слово, е мъртъв, макар че все още не е съвсем сигурен в това.

Сменил се е нагледът към литературата. Следователно се променя и литературата. Не става дума за някакво вулгаризиране, спад в културата, опростачване на нравите и вкусовете, за които говорят и пишат защитниците на заварения наглед, макар че, ако човек гледа през техните очи, тезата е неопровержима. Това е точното разграничение: тя е вярна, но камерна. Отчита част от видимите неща и подминава съществените. В глобалното общество са се разгърнали мощни интегративни тенденции, които водят към все по-пълното му вътрешно скачване. А специално в областта на културата и споделеното знание, няма друг вариант за осъществяване на едно такова мащабно скачване, освен върху най-ниското възможно ниво. Иначе интеграцията не може да се случи, а процесите само биха преутвърдили кастовата разлика между елит и плебс.

Литературата съответства на обществото си. Връзката е сложна, но съответствието го има, неизбежно е. Като хвърлим поглед назад към изживяния ХХ век, виждаме, покрай литературния наглед, с който сме се разделили, и типа общество, който е вече история. Двадесети век за литературата е век преди всичко на теоретичната ѝ самоосъзнатост. Ако до ХVІІІ век включително водещ литературен жанр е поезията, а през ХІХ век е „класическият“ роман – не само като художественост, но и като (пре)носител на социална теория, – то за ХХ век водеща е теорията на литературата и писането. Новаторството в романа (а чрез него и романът въобще) се съизмерва през този период предимно с техниката, която въплъщава, или с концепцията, която лежи в основата на тази техника. Това продължава чак до „новия роман“ на Натали Сарот и Ален Роб-Грийе и постмодернисткия на Пол Остър и Дон ДеЛило.

Едва ли е случайно, че тази завишена организация на литературната тъкан, това увеличено взиране на литературата в себе си, съвпада със завишената организация и на социално-политическото поле, която наблюдаваме в света по същото време. Двадесети век, нека си припомним, е век на свръхорганизираното общество, на тоталната държавност, на Хитлер и Сталин. Дори в старите европейски демокрации политическата власт се е организирала около силни еднолични лидери. Тоест, дори когато е изглеждала завишено „затворена“, литературата пак е била „отворена“, в смисъл че е отразявала достоверно процеси, протичащи в голямото общество. И съответно, с промените, които текат в същото това „голямо“ или „глобално“ общество понастоящем, заварената самоосъзната, технико-осъзната литература се деактуализира. Излиза от полето на активното художествено мислене и се превръща в академична класика.

Романът, с една дума, се „отваря“ в момента. „Отваря“ се, защото се е „отворило“ и обществото. Развързала се е инициативата на социалния индивид, който, в контекста на наднационалните пазари и комуникации, е излязъл стремително изпод опеката на държавността. Процесът е толкова бърз и тотален, че не могат съвсем да го удържат дори законовите системи на отделните държави. В социалната територия са зейнали пробойни, отворили са се територии, непокрити от юридически санкции и обществени норми, където инициативата, изборът на действие, отговорността са изцяло въпрос на воля от страна на индивида.

Това изкуството го отразява, откакто процесът се е зародил. Да вземем Холивуд, например. През 70-те години, основната му тема беше неравният сблъсък на индивида („героя“) с всемогъщата система. Сега в центъра на филмовия сюжет виждаме индивидуални инициативи, които вземат връх над опитите на системата да ги озапти. Даже няма и точно „система“, поне в смисъла на могъщата всеобхватна система на тоталитарното обобщение. Голямата и единствената се е раздробила на серия от по-малки системи (полиция, мафия, съдопроизводство, провинциално общество и пр.), всяка от които е по-независима отпреди, но води борба срещу индивида с похватите, аспирациите и дори митологията на старата всецялост. А той, индивидът, макар и пак изправен срещу превъзхождащ по численост противник, е добил като че ли по-големи възможности да се окаже в крайна сметка победител, при това разрушавайки „системата“.

Примерите са много. По-добре да говорим за типове. Ако е полицейски трилър, обикновено става дума за смел и честен полицай, който води еднолична борба с наркомафията или с корумпирания си колегиум. Ако е криминална драма, развързаният хаос много често ще преобладава над организирания порядък. Пример за подобен дисбаланс е последният победител в надпреварата за „Оскарите“ „Няма място за старите кучета“ на братя Коен.

Литературата реагира на всички тия тенденции с известно забавяне, понеже е по-тромава медия, но също тръгва след тях. Вече има образци, а техният брой, по моему, ще се увеличава занапред. В този контекст на „отваряне“, логично е романът оттук нататък да се отдалечава все повече и повече от фокуса си върху човешката психология и литературната технология и все повече и повече да се въплъщава в епос. Накратко, живеем в развързано време на индивидуални инициативи, на което съответства епическият роман за широкия път и за героя, който върви по него, поел отговорността за съдбата си изцяло в свои ръце. Този нов епос, разбира се, ще ползва всичко усвоено досега от литературната практика. Но по същество ще е по-скоро епос, отколкото нещо друго.

Като говоря за „нов епос“ или „отворен роман“, нямам предвид „връщане“ към реалистичния роман на ХІХ век. От гледна точка на днешното време и литература, последният също е „затворен“ като теоретико-осъзнатото повествование, характерно за миналия век. Не по-малко „доктринерски“ е от него. Само че е тематично доктринерски, а не технически-стилово такъв. Той въвежда теми, проблеми, социални (а не литературни) теории, социални типове. Разисква ги, дава идеи, предлага решения, полемизира. Точно този негов уводно информативен плюс дидактичен плюс дискусионен импулс му отрежда яростната контрареакция от страна на ранния модернизъм. Но тъй или иначе, основният му фонд е жанрово „затворен“, т. е. зад сюжета и главния герой надничат проблематиката и тезата, които се илюстрират чрез сюжета. Темата и тезата са рамката, в която протича сюжетът на романната „картина“.

„Отвореният“ роман има въплъщения в историята на литературата, но те са по-скоро ярките изключения, отколкото общата матрица. Друг е въпросът, че литературната история се отъждествява с изключенията от правилото, а не с правилото. Негови предтечи са античният авантюристичен роман от типа на „Левкипа и Клитофон“ на Ахил Таций и испанският роман-пикареска от типа на „Ласарильо де Тормес“. През ХVІІ век го виждаме въплътен в „Дон Кихот“ на Сервантес, през ХVІІІ-ти – в „Робинзон Крузо“ и „Мол Фландърс“ на Даниел Дефо и в „Том Джоунс“ на Хенри Фийлдинг, през ХІХ-ти – в „Хъкълбери Фин“ на Марк Твен, а през ХХ век – в „По пътя“ на Джак Керуак. Матрица му е „героят“, който сам организира повествованието около себе си във вид на доброволно избрана съдба. Поради това, че критериите му са в него самия, а не в някакви норми на обществото, той обикновено постъпва достоверно спрямо себе си, но не непременно популярно или общоприето.

Епическият роман влиза в актуалност може би и поради друга причина, по-негативна (поне за него). От началото на ХІХ век насам, с разгръщането на индустриалната революция и появата на все нови и нови медии, последните отнемат мощности от литературата и стесняват властта ѝ над публичното поле. През първата половина на ХІХ век се появява фотографията и отнема на литературата и живописта патента над портрета (съответно с думи и образ). В края на същия век се появява киното и отнема на литературата сектори от територията на сюжета. През ХХ век се намесват радиото, телевизията и Интернет, като допълнително отнемат патенти, които дотогава литературата е държала несмущавано, а по отношение на медийността даже я превъзхождат. Тенденциите, за които говоря, че се разгръщат в момента, са в голяма степен резултат и от тази борба на литературата с по-новите медии за контрол над съвместното им медийно поле.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

Коментари (7)

- 17-10-2010|Kalin

Interesna statiq. Da, oshte i nai-veche v „The Making of Typographic Man“.

- 17-10-2010|sil

Kakvo pravi tozi umen chovek v Balgaria!? Vie shte imate uspex vav vseki universitet po sveta v dobavka i pari, koeto ne e malovajno za pisaneto izobshto...

- 18-10-2010|Павлов Д.

Дано предложеният текст е част от по-голямо изследване,защото, при цялото ми уважение към автора и сполучливите му констатации,не става ясно какво общо има между заглавието и текста.Последното нещо ,което се коментира е романът.

- 19-10-2010|Irena Vassileva – Bravo Vlado!

Well-done, as usual, congratulations!

A very systematic and logical analysis, only – what comes next???

Best, Irena

- 28-10-2010|Иво ГЕоргиев

Интересна статия, написана от ерудит. За съжаление, г-н Трендафилов твърде бегло се спира върху романа у нас, конкретно, а повечко върху ситуацията по света.

Преди три-четири години Цветан Тодоров беше издал във Франция, есе озаглавено „В опасност ли е литературата?“, където много подробно размишляваше върху историческото развитие, днешните тенденции, и дори преподаването на литература в училище. Той остро критикуваше тези, които по думите му тикат литературата в блатото на формализма, нихилизма и солипсизма.

Подобни тези има и в статията на Вл.Трендафилов, макар и казани по-пестеливо и на „по-висок“ език.

- 30-10-2010|В. Трендафилов – Накратко

Благодаря за добрите мнения. Искам само да поясня, че този текст е 4-ти в един цикъл от 5 статии, които миналата година преработих в глави за последната ми книга. В последната отделям повече място на съвременния български роман. Бих помолил Златко, ако му е възможно, да я пусне скоро и нея в сайта, за да се запазят връзките между текстовете в по-голямата им цялост.

- 30-10-2010|Златко

Да, разбира се. Но следващата седмица, тази вече е пълна.

Цветът на реката

Автор: Федя Филкова

В този час на деня, при слънчево време, реката придобиваше неочакван тютюнев цвят. Наситеното иначе черно се смесваше със слънчевите лъчи и пред погледа ѝ водата затрептяваше зеленикаво златиста, рядък цвят, щеше да каже нейната приятелка художничка, единствено природата можела да постига подобни цветове, човешката ръка винаги пренасищала багрите, винаги привнасяла в боите и от мътилката на душата.

За нея не беше рядък цвят, беше любимият ѝ цвят. Приятелката щеше да ѝ се изсмее, ако ѝ кажеше, че това бе цветът на нейната любов, вече никой не говореше така, наистина щеше да прозвучи ужасно смешно, но точно такъв бе цветът на пуловера му, тогава, преди години, когато за пръв път го видя в една препълнена зала, запознаха ги някакви общи познати, цветът на меката вълна се сливаше с цвета на очите му, обля я тютюнева светлина, зави ѝ се свят, залитна, потърси място да седне, не намери свободно и си тръгна, замаяна от погледа му и от вълнение, което, когато се събуди на другата сутрин, вече се бе настанило в гърлото ѝ и тя дори се опита да каже нещо на глас, за да провери дали не е онемяла.

След няколко дни се срещнаха на улицата, той ѝ подаде ръка да заобиколи паркираната насред тротоара кола, септември беше по лятному топъл и беше преметнал тютюневия си пуловер върху раменете, предложи ѝ да се видят още същата вечер, щял да потърси празна улица за разходката им.

Сега тя седеше в кафенето край реката, наблюдаваше движението на спокойната вода и навярно за милионен път си припомняше всяка подробност, свързана с него, лекарят ѝ каза, че това било болестно състояние, не можело човек да живее постоянно само в безвъзвратното минало, трябвало да се опита да живее в настоящето и тя се опитваше, правеше какво ли не, но нищо не се получаваше.

Внимаваше за всичко: как се облича, как ходи, как говори, как сяда, как движи ръцете си, как гледа другите, какво мисли за тях. Всъщност лекарят не знаеше какво мисли, не му казваше, макар че той искаше от нея тъкмо това, да му казва какво мисли. Но мислите ѝ бяха единственото, което имаше. Не искаше, а и не можеше да се раздели с тях. Както не можеше да се раздели и с пуловера му, с който той я заметна, когато го изпращаше на летището, защото тялото ѝ се беше сковало от някакъв странен студ и дори не успя да се усмихне.

За заминаването си той беше говорил през цялото време на любовта им, подготвяше се за него като за скок от трамплин с неизвестна височина, може би и затова редовно тренираше тялото си, беше сигурен, че след скока долу го очаква море и спокойствие, а той жадуваше спокойствие.

Тя никога не разбра какво точно разбираше той под спокойствие, не разбра и защо за нея няма място сред това безбрежно море, същевременно обичаше тази негова жажда и не се опита да го възпре дори на летището, само ѝ беше ужасно студено и едва успя да вдигне ръката си, когато той за последен път ѝ махна след паспортната проверка и се изгуби зад стъклената преграда.

Оттогава често я разтрисаше внезапен хлад, дори си купи специален топъл шал, за да се загръща с него и постоянно го носеше в голямата си чанта. Неговия пуловер прибра в един от шкафовете в коридора и се опитваше да не мисли за него, но всяка сутрин, когато затваряше входната врата, след нея като че ли се промъкваше и струйка тютюнев цвят.

Днес най-после беше решила да последва съвета на лекаря и да се раздели с пуловера. Изчакваше само слънцето да потънеше зад високите сгради на хоризонта, водата на реката да възвърнеше обичайния си черен цвят и да се влееше в нощта, щеше да се изкачи на моста с пуловера в ръка, да хвърли бърз поглед към дъното и за съжаление лекарят нямаше да може да види как пуловерът скача като от трамплин и се преобръща надолу. И как ръкавите му се разтварят в мрака и потрепват като крила.

Федя Филкова е българска поетеса и преводачка от немски език.

Зад оградата на Луната

Автор: Антон Терзиев

(или сделката на един разколник)

Баща ми събира кураж да ме потърси по телефона 2-3 пъти годишно. Всеки път, когато попита на пиянски диалект „как си“, аз се ядосвам. Снощи обаче, през цялата нощ разпускам с напоителен рев в обятията му. Той ме теши – аз се чувствам върховно. Когато се събуждам, не мога да определя дали съм разстроен, развеселен или ядосан. За щастие не разполагам с време за психоанализа. След половин час ми предстои среща с действащ православен свещеник. Истинско духовно лице. Уговорката е да му бъда сянка през целия ден и после да опиша колко широки са полите на неговото расо. Кой знае, може би той ще оплеви съвестта ми от ненужната вина? Казвам „Чао“ на книжката-беседа под възглавницата ми, нещо между Фредерик Бегбеде и архиепископ Мишел Ди Фалко – „Аз вярвам. И аз също“– и се омитам от квартирата.

Намирам се пред потънал в слънчогледови шлюпки блок. Трафопост отсреща ме посреща с графита „Дружба мрази всички“. Отчето ме чака на разкована пейка. Месингов кръст лежи на изпъкналия под гърдите му корем. Обувките му са с развързани връзки. Така ще останат през целия ден. Симетричните черти и квадратната брадичка лъхат на афтършейва на доверието. Знам, че е бивш кадър от МО, зарязал калашника, за да изкара блиц курс в Семинарията. Знам, че е установил нелегалната си щабквартира в напълно легитимния бункер на Мунистите в България. Подрязва ли отчето крилата на дявола или сам лети на тях, ще разбера само, ако приема поканата му за съвместен лупинг по ежедневния му маршрут.

– Добре дошъл на борда, синко. Отиваме да вземем малко захранка за пенсионерите и после те водя в Гуантанамо – отчето пъргаво ме насочва към Астрата си. – „Свети Георги“, на, вземи, бабките знаеш ли как му се радват.

Купето на колата е като запушен сифон за пропагандни църковни материали. На задната седалка се търкалят два полуразвалени пъпеша, знамена, професионален рупор.

В баничарница на „Дондуков“ отчето избира с пръст част от тавите, лелката зад тезгяха я изрязва с ножица. Междувременно влизат две жени. Отчето пласира две календарчета. Телефонът му е на гърба им. Раздаването им ще продължи до края на деня.

Оказа се, че „Гуантанамо“ се намира на улица „Бенковски“ 25. Стара аристократична къща, реставрирана и боядисана в цвят пепел от рози. Собственост на сектата на Мун. Дворът е геометричен кръг, пресечен хоризонтално и вертикално от тесни пътеки. Погледнат отгоре, образува символ? Всичко внушава релакс.

– Семейна Федерация за Световен Мир и Обединение… – зачита отчето надписа от официозната табела, в която съм забил невярващ поглед. Следвам го в кабинета му. Слънчева стая, затрупана с книжнина – от и за сектата. Цялата им образователна периодика е тук, в добре подвързани дебели томчета. Рамкирана фотография на д-р Мун и жена му стои подпряна между две корони за православна венчавка. За мунитите знаех това-онова от студентските години, когато за да бъда по-близо до тъпото си гадже, преминах през няколко секти подред. Сан Мюнг Муун е роден в християнско семейство през 1920-та в Корея. През 1954-та основава в Сеул своя църква, която нарича „Асоциация на Светия Дух за обединение на световното християнство“. 1971 година се премества в САЩ, където бързо печели последователи и се намесва в обществено политическия живот. Една от причините за успехите му е, че се ангажира с антикомунистическа пропаганда. Наред с проповедническа дейност, развива супер як бизнес с фармацевтични продукти, чай, оръжие, недвижими имоти. Църквата му става една от най-могъщите финансови империи в света. Медиите го наричат „бизнесменът в расо“. Муун смята източноевропейските страни за изключително благодатна почва за идеите си. Той се опитва да навлезе в проблемите на тяхната култура, наука и изкуство. Има разработена желязна система за привличане на последователи. Има и програма за утайката на обществото – социално слаби хора, наркомани, алкохолици, тревожни деца на разведени родители като мене. Обикновено Обединителната църква на Муун се представя за обществена и социална организация. Кандидатите биват канени на лекции или семинари, на които са обграждани с изключително внимание и получават предложения за съвместни лагери. На тези лагери обаче пичовете биват натоварени с токова много лекции и литература, че не могат да осмислят нищо. Към тях се демонстрира внимание и доброжелателство, като целта е нещастниците да пожелаят да се пренесат да живеят в комуните. Там психическият тормоз продължава, като се използват и такива методи като ограничаване на съня, внушаване на чувство за вина и страх. Целта е да се стигне до идеята, че вън от комуната е невъзможно да се живее и че трябва да се изпълнява безпрекословно волята на „татко Муун“. Членовете на сектата живеят в условията на военизирана йерархична пирамида. По-напредналите стават пастири, тоест ходещи касички за събиране на кинти. Муун не се смята само за религиозен водач, но и за обединител на човечеството. Той организира Обединително движение, което обхваща най-различни организации. Според списък, представен през 1997 год., движението включва 60 организации, от които 10 са религиозни, 5 – политически, 10 от областта на културата, науката и изкуството, 7 медийни, 3 младежки, 2 женски и 3 спортни. Към обединението са включени издателство „Вашингтон Таймс“, 8 университета, институти, училища, благотворителни организации. Обединителната църква навлиза организирано у нас след 1989 г., използвайки прикритието на Студентска благотворителна организация – КАРП, Професорска академия за мир в света и Международна асоциация за религиозно изследване на общочовешките ценности. Тя създава и няколко свои сдружения у нас в периода 1992-1997: Междууниверситетска организация за изследване на принципа, Женска федерация за мир в света, Българска асоциация на доброволците, Българска федерация по уънхуадо, Фондация „Ашока“, Семейна фондация за световен мир и единство. През 1991 година е учреден образователен център „Логос“, който започва да проповядва учението на Муун. Закрит през 1995 г. след опит да бъде убита 24-годишна сектантка. Чрез различни организации, Обединителната църква създава свои структури страната. През 1992 и през 1994 г. на Обединителната църква е отказана регистрация у нас. През 1995 г. е отнета и регистрацията на КАРП. Муунистите обаче имат известно влияние у нас, за което свидетелства и участието на българи в организираните масови брачни церемонии. През 1994 г. 12 българи са се венчали в Сеул по този начин. През 1997 година 25 български брачни двойки участват в такъв ритуал във Вашингтон, а няколко десетки сключват брак чрез Интернет. В дейността на Обединителната църква има отбелязани и опити за самоубийства, както и извършени такива. В края на януари 2009г. д-р Мун чукна 90-така. Той твърдо е решен до 13 януари 2013 година да положи субстанциалното начало за основаване на Нацията на Божия мир и Единство.

– Отче, как съжителствате, ЗАЕДНО?

– Ами как… Правим много хубави мероприятия тук. Събираме по 20-30 души. Има доста литература на английски и български. Аз също се старая да направя едно книжовно средище. Те са изключително пасивни сега (мунистите), не се изживяват. Иначе имат дебели книги.

– Кога разбра, че да бъдеш свещеник е твое призвание?

– Ами за да станеш свещеник трябва съответните там църковни настоятелства да те одобрят. Да докажеш, че майка ти, баща ти и дядо ти са православни, че коренът ти е православен, да си семеен. Монасите са безбрачни, но те правят други глупости. След семинарията ме ръкоположиха и първо ме пратиха в Св. Параскева, на стаж. После в Св. Кирил и Методий на Женския пазар. Много добър учител имах – Анатолий Халачев. 6-6.30 вече бях в черквата. Ринех снега всяка сутрин, знаех всеки божий ден на кого е празник. По прехода направихме 18 нормални, действащи църкви. Но ни изгониха преди шест години с полиция. Направихме после черквата на езерото на Дружба 1. Трябваше да е до Културния дом, но вместо една голяма направихме две малки. Зор да ги вземат, сега нема кой да работи там. Циганчето, отец Серафим, дето палеше огъня за курбан, туриха го само и само да не съм аз. Бабите сега викат, как да целуваме на циганина ръка?

– Ами както искате, викам, ако искате отзад го целувайте. Ни има сурат, ни нищо. Една брада циганска… И най-важното – бабичките не го искат!

– Отче, какво мислиш за сексскандалите в църквата?

– Догодина се готви гей-парад от Дим Дуков и архимандрит Хараламби. Ето на – подава ми стар брой на в-к „Нощен Труд“ – тези хомосексуални контакти са на хора, които са си надмогнали на всичките щуротии, на харчовете, на развитието си в обществото и се чудат какво да правят. Ето, скандалите в „Света Богородица“, до Годеч. Идваха една гръцка група хоомосексуалисти. После една холандска, молдавска. Все щъкат, търсят слабо място, а най-слабото място ни е църквата. Помолих ги малко по-категорично и малко по-сериозно, имаше така, малко по-мъжки разговор. Аз бях направил там един кът на родолюбието. Бях наредил саби, пушки, ятагани, една каруца, ярем.

– От алтернативния синод ли си, отче?

– Мойта служба сега върви да съм към никой. Чакаме в Страсбург решението на съда. По отношение на религията всеки може да се определя както си иска. Ако ще и марсианец да се определи, трябва да го приемем като марсианец, да го почитаме и уважаваме като марсианец. Инокентий имаше цел да води алтернативния синод. Да направи пробив в обществото. Тия хубавци сега се мъчат да сложат българската църква там, където не ѝ е мястото, да я унищожат. То от нея не е останало много. Имаме към 500-600 свещеника. Виж онзи в Разбоишкия манастир. Да заключиш манастир с историческа стойност, да си държиш козите и овцете в него, това е повече от престъпление. Такова нещо в 21 век не мога да си го обясня. Чадо, ти не си бил въобще проектиран тогава, по комунистическо време хората се деляха на наши и ваши. Фактически нашите хора сега казват не, тука в България ще има само Марин Найденов Тодоров, назначен седемдесетте някъде години на миналия век от БКП, по нареждане на другаря Тодор Живков.

– Разкажи ми, отче, за младежките си години.

– Като завърших техникума „Киров“, трябваше да правя практика като електротехник, стажант. Леля ми, с майката на Гунди бяха близки. Плетяха тия сините пуловери, цели комплекти за футболистите и семействата им. И тази баба Мара, на Гунди майка му, вика, „ама ти знаеш ли, че търсят електротехник на стадиона? Имат едни западногермански лампи, не знаят кой да ги пусне“. Като ме грабна жената и там, на стадиона „Васил Левски“, 68-69-та. И там играят България-Германия. Реферът не свиреше добре и нашите не играеха добре. Германците ни мачкаха и аз с цялото си величие, щото аз съм се ядосал, изключвам всичко наред, като пианист! И си отивам. Там настава една паника… На следващия ден – дипломатически скандал. Аз обаче заминавам войник и не ми пука.

След казармата кандидатствах летец, обаче чух един разговор – Какъв летец бе, не му ли виждате родословното дърво, ще вземе самолета и ще избяга. Душата ми, чадо, се напълни с горчива мъка и тъга. Но се намери един човек, който ме отведе встрани и каза:

– Я, момко, ти доста ми харесваш така – а, аз бех и вталена личност, с плочки по тялото – вика „Имаме нужда от кадри за радиоелектроника на границата“. На един огромен екран с планквадратна мрежа, всичко нагласено и направено, виждах ги през 300 км. самолетите. Ако не отговори някой трябва да бъде свален. Други преценяваха дали е граждански или вражески, дали да го свалят или не. Следях по 20-30 цели едновременно, всичко диктувах като картечница-цел 25/28, цел 34/37 и съответните планшетисти го нанасят, проверяват. Иван Чомаков, кметът на Пловдив, ми беше оператор.

После противовъздушните поделения бяха съкратени. Години по-късно, един полковник вика, що не дойдеш в МО? Служба КОС – контрол на опасни и взивни вещества. Много хубава служба. Но с промените едните викат – вие сте кучета на Тодор Живков, другите – вие сте сини боклуци. Законът на България – моят човек –твоят човек. Аз бех човекът без човек. 89-та. Тогава ми дойде вдъхновението да стана свещеник, но най-добре ми се отрази, като станах действително. Но докато бях на границата, синко, не си губех времето по кръчмите, а се записах в смолянския учителски университет. Изкарах 5.55, с баба Илийца на любимия ми български писател Иван Вазов. Българката дето предпочете да спаси два живота – нещо такова беше. Партийните секретари обаче се подразниха, че съм с кръстче, а и униформен. И така, учих, учих, но така и не си взех дипломата, но като се записах на този задочен курс в семинарията ми признаха двете години там. После отидох в свободни професии.

Аз съм единственият журналист, чадо, който е влизал 3 пъти при Тодор Живков, когато беше заточен в Бояна. Тогава бех във в-к „Българска корона“. Живков беше по ръчно плетено елече, панталонки надигнати. Разговаряхме по доста въпроси. Повечето баласт – болят ли ви коленете, как спахте, накъде ще летят на есен щъркелите. Разказваше за Негушево, как нападнали общината, как жандармерията ги запрала с картеч, как бегали по баира като зайци. Вика, синко, имам контакти с държавни глави от 140 държави лично! Никой не поиска съвет от мен, а дават милиони долари, за да лобира за България. Разказваше за Куба. Имали предприятия за червило, за разкрасителни работи. Най-хубавите червила ставали от рога, от копита. Тука боклуците от месопреработвателните предприятия се товарели на кораби и хайде, за преференциална захар.

– Има ли, отче, място за демони в БПЦ? Гелеменов върти частпром с обяви по жълтите вестници. Разваля магий, прави амулети…

– Гонене на духове, екзорсизъм, това са глупави работи. Имаме си една специална, Киприанова молитва, щото по един или друг начин се говори за действието на дявола, нали така? При мене идват хора като тебе, с диктофон. Записват си Киприановата и си отиват.

Отчето си поглежда часовника и ме подканя да побързаме. Зад бившия дворец на царя, всеки четвъртък заедно с партия „Национална солидарност“ той ръководи митингите на пенсионери. Когато пристигаме, преброявам няколко столетника със загащени вратовръзки. Носят тениски на „Атака“ – трохи от други софри. След секунди отец Георги вече вдига адреналина на бойците.

– Ние сме 21 век! Трябва да се приспособим с нашите деца, които боравят с техника и езици на световно ниво. Оттук може да пращаме и на луната сигнал, с който ние да да се обозначаваме… Въпросът на самия давещ се, е в ръцете на самия него. Всички да забравят своите партийни тетрадки, партийните книжки да ги заровите на осем и половина метра под земята, дайте ги на Царя! На господаря! На офето, на безенесето! Ако се обединим, няма кой да ни излезе насреща, щото всички тук сме държали пушки, знаем мъките на живота и щом сме тука има нещо в сърцето ни!

СО-ЛИ-ДАР-НОСТ-СО-ЛИ-ДАР-НОСТ-СО-ЛИ-ДАР-НОСТ – скандирането ни преследва далеч след като потегляме. Отчето гони Астрата към следващия си ангажимент – визитация на баща му.

– Казал (баща му) в училище в един час, че иска да стане свещеник. В голямото междучасие го изключват и викат дядо ми да си го прибере. Той пък бил началник на гвардейската музика преди 9-ти септември 1944 и след девети, царски офицер. „Братко, смени фамилията на детето си“, казал му един приятел. Щото е така наклепана с тия досиета… Фамилията на баща ми трябвало да бъде Минков, дядо ми го записва Иванов. Но това не помага. Правят баща ми миньор в Перник, Бобов дол. Постоянно съкращаван, неблагонадежден, последно се закрепя в в Бухово. Отвсякъде гонен, кусури. Сега ще го видиш, едвам диша.

Стигаме до „Люлин 5“. Изкачваме с асансьора до последния етаж на една пеобразна панелка. Блъскаме дълго по вратата преди баща му да отвори. С влизането чувам как телефонът звъни.

– Оглушал е – казва отчето. – Бухово – кимам разбиращо аз. Секцията в хола е накачени със снимки на родата. На дядо „златото“.

– Искам да си взимаш лекарствата и да си разхождаш повече бастуна – вика отчето.

– Аз съм от 80 години старец – хрипти баща му.

– Глупости нема да приказваш, нема да ме ядосваш – пали се отчето. Телефонът продължава да звъни.

– Поръчах да го разблокират, ама, на – отец Георги вдига демонстративно слушалката и после я връща на вилката. Ще нарежа пъпешче. Отчето отива до кухнята и се връща с полуразваления пъпеш от в колата. Питам го за дъщерите, за сина му.

– Едната е в Индия, Бенгалуро! Обади се и вика, татко, тука сме само сред стадо слонове, на сафари такова. Викам, стой у колата, чакайте помощ. Гледал съм по филмите, животните не нападат коли. Другата е в Мюнхен. Един японец искаше да я вземе. Имате три деца, вика, дайте го това, ние сме в северна Япония, ще му намериме жених. Аз я пусках, но тя се дръпна и за добре. Намери си добро момченце, инженер трето коляно, сега са заедно. Големият син е втори курс в НСА, активна личност. Телефонът не спира да звъни и отчето ми дава знак да отидем до комшийката, оттам отново се свързва с БТК. Крещят си – съседката също е глуха.

Следващата спирка е „Обеля“. По пътя слушаме музиката от сериала „Октопод“ на касетка.

– Имам предложение да отида в Щатите, но първо децата да оправя, стареца, и после. Сега ходя и при едни наркоманчета в Герман. Общителни са, нося им лимонада, дъвки. Навремето им купихме крави и те ги развъдиха. Може да идваш да взимаш млеко.

Влизаме в къщата на възрастна, болна жена. Бабата се инати и не ходи на лекар, отчето я хока.

– Отиди, ще ти видят сърцето, кръвната захар, ще ти кажат дали е за операция. Ти като имаш направление и не ходиш могат да я (джипито й) глобят, 5 хиляди. Кръв, урина, захар, сърце, те да видят, да кажат. Ще цепнат 3-4 мм, за да вкарат сонда и така.

На излизане жената държи да ми откъсне от розите в градината си, за булката. Две бели, една червена. Не успявам да я разубедя. Отчето ми посочва съседната къща. На жена му била. Ама не се разбрали със сестра й. Сега вътре се разполагали автокрадци, дворът пълен с крадени коли.

По обратния път за „Гуантанамо“ отчето ми разказва за дядо си и родното място. При всяко спиране на светофар, задължително гаси двигателя.

– Беше от палавите момчета, от тия лудите. Когато са Балканските войни, идва повиквателна за неговия баща. Кметът казва, бай Христо, трябва да идеш на фронта, имаш девет братя и една сестра, като по приказките, ако те убият, няма кой да храни децата, ми твоят Георги е много луд, да заминава той. Само му дай повиквателната, като извикат Христо, да каже ДА! Христо заминава, служи 3-4 години, връща се, и… Идва неговата повиквателна. Виж как простичко са решавали нещата. В своите мъки и нещастия чадо, виж колко е красива историята на България!

Тази песен, Даваш ли даваш, балканджи Йово, е от Негушево. Тези в Балкана са хранели стока, долу са продавали конете и козете. Самото село е крепост. Има една местност Мъртвината. Говори се, че цар Иван Шишман събрал каквото събрал от Търновград и тръгнал към този проход. Войниците му имали по тояга на всеки трети. Една голяма турска единица обаче ги пресреща. Причакват ги. Избиват ги. Там участва и синът на Негуш войвода, носят тялото му при баща му. Той обиден от загубата заповядва да го съсекат. И оттам – Негушево. Като деца играехме жестоки игри, участвахме само най-пъргавите и най-силните. Бой с пръчки, юмруци, прашки. Камъкът лети с маса, свири, ще ти откъсне главата. Като падне земята – трепти! Нямаше катинари, вратате отворени. Ние, малките, влизаме в некоя къща, сядаме и стопанката веднага вади сирене, хляб, домати и храни това ято. Като се опапаме, всичко става и хвръква по гората. Големите молове унощожиха чадо, всичко…

– Не съжаляваш ли за кариерата си на военен, отче?

– Имах много изящни, брилянтни предложения от най-елитни групи. Да участвам в поддръжката на оръжието и боеприпасите, на дистанционните мини и начините им на унищожение. Те не са от вчера, бандитските формирования. Включително ми предлагаха да стана каналджия. Дойдоха един ден две прекрасни момчета, като тебе, със съответния чар, костюмите, вратовръзките и едно куфарче пълно знаеш с какво. „Добър ден, Георги Спасов“, на три имена ме нарекоха. Тогава бех без работа и си гледах сина. „Ние ви предлагаме добра работа“. Долу беха паркирали един бял Мерцедес и едно бяло Беемве. Пот обля челото ми, чадо, щото ако приемеш – лошо, ако откажеш – още по-лошо. Казах им, елате да пием по едно питие, както си му е по български реда и викам, вижте какво, всичко е прекрасно, чудесно, винаги сте добре дошли у нас, обаче други като вас, преди два месеца ви изпревариха. Отдолу почнах да си съчинявам глупости, само и само да не им кажа нито да, нито не. Работя много кротко, Жигулката ми е под прикритие, другото ми е в платен паркинг. Мога да ви кажа къде… Така-така, най-накрая ми оставиха една визитка и нямаше какво повече да правят, чадо. А аз, горе-долу им казах истината. И много хубаво, че отказах пиленце, щото сега можеше и да ме няма. А можеше и да ме има.

Контактът ми с отец Георги Спасов приключва със смесени чувства. Хорър-еклектиката между православие и секта продължава да ме отблъсква, но в същото време не намирам достатъчно сили да обвиня отчето за липсата на идеологическа отдаденост. Вадя календарчето му от жабката и го обръщам. Записвам телефона от гърба му в абонати.

*“Зад оградата“ е информационният бюлетин на Посолството на мира – България, основано от Сан Мионг Муун, спонсорирано е от Семейна федерация за световен мир – България, Федерация за вселенски мир – България

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Повече за автора на antonterziev.com

Идолите

Автор: Петър Увалиев

Нещо, което внезапно стана страшилище в живота ми: идолите. По рано ми се струваше, че мога да ги гледам от към човешката им страна: нещо да приемам, на нещо да се подсмивам. Сега разбрах, че всички идоли не прощават. Идолите бранят своето идолство – а хората много лесно забравят, че са хора и идолите са като тях.

Помня един римски монсиньор, който ме убеждаваше, че светците „служат“. Би трябвало да каже, че ги употребяват. Католиците са имали поне щастливата идея да провъзгласяват само мъртъвци за идоли. Така по лесно се приемат от хората с достойнство. Остава Папата – хилядолетно изобретение, което Мусолини се бе опитал да облече с модерни дрехи, когато бе заповядал да провесят във всички училища и учреждения надписа „Мусолини има винаги право“. А на пощенските картички в Германия пишеше: „Хитлер няма семейство и лични грижи. Неговото семейство е Райхът, неговите грижи са нашите“. После мина време и стана ясно, че Мусолини не е имал винаги право, а Хитлер се е любел както може с Ева Браун. Какво остана от идола?

Остана унизителната картина на децата в черни ризи и на тълпите, които ревеха в берлинския стадион. Остана този позор за човека: и идолите ми се струват все пак по достойни от идолопоклонниците. Да заповядваш е все пак по човешко, отколкото да правиш метани.

Може ли да има най сетне духовен живот там, където има монопол за истината и където постиженията се мерят по липсата на оригиналност? Може ли да има човеци, където има идоли? Католиците обичат да се гордеят с това, което са направили: но те са хитри и много от днешните им светци на времето си са били отшелници или еретици.

Хитлеристите твърдеха, че са изградили величието на германската индустрия: но съвременниците им знаят, че те разрушиха германския човек. Те приеха, че Круп е по ценен от Гьоте. Ваймар е бил незначително княжество: а мястото му в историята е все пак, поне за мене, много преди Прусия. Хитлерова Германия беше Прусия без Ваймар. Това е ужасът и той още не е свършил.

Може ли да има рецепта за духовна дейност? Католиците казват: „Вярвай“. Ами ако не можеш да вярваш? А аз не знам дали и в католическата църква тези, които само са вярвали, са оставили името си. Свети Тома Аквински трябва да не е вярвал до край, щом като е сметнал за необходимо да пригажда Платон към християнството. И кому е вярвал Микеланджело, когато е писал могъщите си фрески във Ватикана: на догмата за съсухрения Христос или на себе си. Вярвай – ако искаш да се откъснеш от себе си. Но ако не можеш да излезеш от себе си: тогава?

Преди шест години, когато пак така се намерих в една нова страна, исках да бъда навсякъде. Всяка връзка ми тежеше. Непрестанно скитах и се мъчех да се срещна с всички. Сега ми тежи това, което на другите изглежда свобода. Ето: цяла вечер стоя пред машината и цяла вечер мислите ми са пълни с тебе. Нещо от тези мисли нескопосно минава и в писмото. Друго остава в мене.

Ставам, пуша, крача из стаите и продължавам разговора ни. Тази част остава в мене, а тя е може би най-милата. Онази, която не знам как вече да пиша с думи, без да я превърна в литература. Най простите и най-милите неща, които имам да ти кажа: че бих искал да си срещу мене, когато вечерям, че бих искал ръката ти да е в джеба на палтото ми, че мечтая ти да купиш цветята, които са на масата ми. Не значат нищо, а ми се струват много, много важни. Малките неща, които правят живота на хората. Но изглежда че има господари, които са заграбили и тези малки неща.

Така ограбен понякога съм непростимо сгушен в себе си. И навярно и писмата и постъпките ми изглеждат жестоки и егоистични. Знам че ще ми кажеш: никой не е по егоист от другите. Но едни са по лоши, момичето ми. Нима аз се нареждам между тях? И ако греша, ще намеря ли някакъв път за изкупление?

Странна дума е тази: изкупление. Има вековна патина, която я е направила натруфена и гръмка. А е толкова по интимна: една дума, зад която се крие чувството на всеки човек, че не е сам. И неволната му привързаност към други. Защо искат от нас да бъдем привързани към човечеството, когато има предели: от нас искат да живеем непрестанно отвъд тези граници. И това е нечовешко. Ти си права: трябва малко да се разтвори добрината у другите, за да рукне и нашата добрина. Когато те се заключват и ние ставаме зли. Дали и това не обяснява малко егоизма ми?

Извадка от писмо на Петър Увалиев (1915-1999) от май 1948 година до първата му съпруга Ивайла Вълкова, писано след сключването на техния брак. Увалиев заминава на дипломатическа работа в българското посолство в Лондон, убеден, че властите в София ще разрешат на жена му също да пристигне при него – нормална практика за всички задгранични служби. Това обаче никога не става. Съдбата решава 22-годишната Ивайла и 33-годишният Петър да останат разделени завинаги.

Източник

Петър Увалиев (псевдоним Пиер Ув) е български теоретик на изкуството, критик, писател, публицист и семиотик, роден на 12 януари 1915 г. Той е почетен доктор на Софийски университет „Св. Климент Охридски“.

Болестта като приключение

Автор: Неда Антонова

Емил: Bye-Bye, Love!

След като през последните няколко години с жена ми живяхме като врагове, накрая се разведохме приятелски. Тя се изсели в Канада при дъщеря си от първия брак, преотстъпвайки ми безвъзмездно своята част от апартамента заедно с препоръката след време да го завещая на общината срещу едно прилично погребение.

И тъй – едва петдесетгодишен, добре изглеждащ, свободен и заможен (конструкторско бюро „Лозанов!“) – аз като отвързан се впуснах да живея. Следващите две години и до днес се сливат в съзнанието ми в някаква пъстра и леко смрадлива мъгла, където мътно проблясват празни бутилки и матови тела на жени, чиито имена не знаех.

Изглежда там някъде за пръв път съм усетил онази особена болка в стомаха, придружена винаги с отвращение към мириса и вкуса на месото. Тя ме караше да изпадам в носталгия по постните манджи на бившата ми жена и към нейното отпуснато, но гостоприемно тяло.

Миналата есен болката взе да става все по-натрапчива и продължителна, а отвращението ми от месото стигаше до повръщане. Оплаках се на приятел, който пък ме заведе при свой приятел – онколог – известен с името Вангата, защото неговите диагнози освен с убийствена точност, се отличавали и с предсказание за бъдещия живот на пациента. „Година и половина, не повече. Толкова ти остава.“ „ Може би операция…“ „И с операция – пак толкова. Защо да те мъчим. По-добре използвай времето докато си на крака и уреди формалностите около наследството.“

Нямах нито деца, нито роднини, а и родителите ми бяха починали. Заключих се в къщи и зачаках да умра. Но болката понякога не се вестяваше с дни и аз взех да си внушавам, че Вангата този път е сбъркал. И отново тръгвах на работа, и отново се налагаше колегите ми от бюрото да викат „Бърза помощ“.

Отказах се от всичко и реших да умирам в движение. Но не в скъпата на сърцето ми София, а някъде далече – все едно къде! – важното е бъдещият ми труп да не вмирисва квартала. Исках да умра сам и на открито – „по скали и по орляци“ – както си повтарях.

Имах само един що-годe близък човек – Наката – приятел от детството, бивш зоотехник, а сега преуспяващ фермер с предпочитания към екологичното животновъдство.

Пътувайки към северните гънки на Предбалкана, аз почти опиянено си тананиках „Бай-бай, лав! Бай-бай, хепинес…“

Оказа се, че съм пристигнал в точното време на точното място. Моят приятел Атанас тъкмо бе прибавил към стопанството си и стадо от двайсет и седем кози, които изискваха денонощен, макар и неквалифициран труд, към който аз изведнъж проявих похвална склонност. Беше началото на март и двама с Наката ремонтирахме запуснат, но здрав шосеен кантон, останал неизползваем след корекцията на пътя; направихме ограда за стоката; варосаме стаите; монтирахме хладилна камера за гюмовете с млякото и накрая разпределихме служебните си задължения: той щеше да се грижи за реализацията на млеконадоя, както се изразяваха едно време телевизионните четци на новини, а за мене оставаше правото да осигурявам пашата, почивката и водопоя на животните. Доенето извършвахме ръчно и едновременно.

Хранехме се обилно, но еднообразно: сирене, полски чесън, салата от лапад, орехи. Пиехме само вода и мляко.

И там – вдън гората, далече от всички човешки звуци и образи, аз познах тайната страна на живота. Особено вечер: приберех ли животните в кошарата, аз сядах на двора и дълго гледах звездите, по детски удивен от тяхната постижимост и вечност;

слушах тъмния шум на гората и ми се струваше, че долавям нещо като интонация – всеки път различна – във воя на пролетния вятър, а плясъкът на птичите криле ми се струваше древен и таен език на природата. Бях сам като в майчината утроба, но самотата ми се струваше споделена с някого, когото не виждах, и който ме обичаше. Изпитвах почти суеверен копнеж да се слея завинаги с бездънната вечност на всичко съществуващо, където – сигурен бях! – няма страдание.

И макар че болката все така продължаваше да скуби стомаха ми, напливът ѝ като че беше смекчен. Понасях я вече без да присвивам очи и да задържам дъха си, в очакване талазът да премине. Скоро забелязах, че сутрешната купа с попара не ме засища. Взех да прибавям към попарата и орехи. Усетих също, че съм престанал да слабея: в продължение на три месеца успях да задържа едно и също телесно тегло: 67 килограма. Мисля, че точно тогава – слизайки от децимала в хранителния магазин на Маги – жената на Наката – аз си помислих, че май… май се съвземам.

Дали защото го повярвах или пък точно обратното – боях се да не се самозалъгвам -, още същата вечер, след като прибрах животните, аз няколко часа се разхождах по хълма над кантона, като постепенно усилвах темпото, докато накрая паднах на мократа от росата трева. Бях уморен, но нищо не ме болеше.

На Гергьовден вече знаех, че с мене става нещо добро. Макар че болката все още не ме напускаше, по време на гергьовския обяд аз за пръв път не усетих отвращение от месото. Дори погълнах – макар и със страх – парченце от печеното агне.

Започнах да се отнасям към живота – и към собствения си живот – като към мислещо същество. Говорех си с него, разкайвах се, молeх за снизхождение, обещавах му приятелство, кълнях му се в лоялност и заявявах, че се надявам на същото. Говорех си сам, докато гонех козите из шубраките. Някоя от тях – най-често дебелата Сашка Васева (всичките бях нарекъл с имена на певици и артистки) спираше до мене, гледаше ме в очите и навярно разбираше монолога ми, щом леко поклащаше глава, както прави човек, когато не знае да се възхищава ли или да съчувства.

Една сутрин – беше през есента – докато се бръснех забелязах, че лицето ми е взело да придобива цвета на керемида. Дотогава повече приличах на направен от сурова пръст. Засмях се. Излязох на двора и продължих да се смея. За пръв път се усетих здрав.

По Коледа се прибрах в София. Отидох при Вангата, а той: „Или ти имаш брат-близнак, или аз ще си изям дипломата“. Тъй като дипломата му беше в рамка и зад стъкло, наложи се да пием без мезе. „ Така е. Природата е по-силна от медицината.“ И ми препоръча да се върна при козите или поне да се включа в ловната дружинка на квартала, а защо не и в хор „Планинарска песен“.

P. S. Точно година и половина след първото си посещения при онколога архитект Емил Лозанов по невнимание бе прострелян по време на лов.

Неда Антонова е завършила Института за култура в Санкт Петербург. Работила е като журналист; редактор в художествената редакция на Военно издателство „Св. Георги Победоносец“; писател в групата на военните писатели и композитори при МНО. Основател на сп. „Отечество“. Член на СБП от 1983 г. Автор на стихосбирката „Повторими неща“; на тетралогия исторически романи „Памет“: „Войната свърши в четвъртък“, „Не умирай вместо мен“, „Ангела“, „Приют за щастливи“, както и на други романи. Тя е единствената жена носителка на наградата „Златния меч“ за най-добър разказ на списание „Български воин“.

Априлски дъжд

Автор: Здравка Евтимова

Саня затича по стълбището: някъде етаж или два над нея се чуваше бръз тропот на обувки. „Иване! – извика тя, но обувките побягнаха още по-бързо, драскайки по стълбището към последния етаж на блока. Синът ѝ тичаше нагоре. Тя се втурна след него, изпълнена с паника. Вече два пъти го бе догонвала така. Напоследък той притихваше на стола си, докато Саня гледаше новините. Отслабваше тихо в ъгъла, откакто баща му си отиде. Защо бе побягнал отново? Тя затича по-бързо.

– Иване! – Най-сетне обувките застинаха на място.

Дали не беше застанал пред някой отворен прозорец? Преди няколко дни бе изхвърлил през балкона новото ѝ сако. Защо го направи, бе попитала тя и синът ѝ измърмори – „Защото си виновна.“ Сега мълчанието му я прикова на място. Иван чакаше, настръхнала топка, клекнал на стъпалото. Видя, че синът ѝ бе напъхал юмрук под раздърпаната си фланела.

– Какво имаш в ръката си? – попита Саня. Той се сви още повече, нейният син, който толкова приличаше на Павел. Мълчеше като него, като него я наблюдаваше. Тя погледна през прозореца – току що беше изхвърлил една от блузите ѝ – оранжева, като слънце, заплело се в стария орех под блока. – Защо? – попита тя, но знаеше, че момчето няма да ѝ отговори. Преди около месец то бе започнало да ръмжи. Спеше с фланелата на Павел, бащата, който си бе заминал. Ръмжеше вечер – към гардероба, където бяха останали дрехи на баща му. – Дай да видя – извика Саня. Неочаквано малкият изопна напред юмрука си. Отвори пръсти, от ръката му падна бележка – парче смачкана хартия, толкова изпокъсана, че не можа да се досети откъде я беше откъснал. После разбра. Беше я откъснал от календара, от месец април. Саня изведнъж се уплаши. Върху датите на месец април и картината с тичащи деца синът ѝ беше надраскал с големи колкото цялата пролет букви: – „Нека много да вали“. – Защо много да вали? – попита го Саня. Не се надяваше на отговор. Момчето отговаряше след два-три дни на въпросите й. По-скоро приказваше на фланелата на баща си. Сега Иван извика:

– Татко се връща у дома, когато вали.

Да, Павел се бе завръщал два пъти и наистина тогава валеше. Два пъти тя остава под ореха, в дъжда, докато Павел разговаряше с момчето. Саня знаеше, че понякога се мъжът влюбва, изгубва ума си, но с Павел това не биваше да се случва. Но се случи. Тя не знаеше дали онази жена си беше отишла, или любовта му бе изсъхнала, но той се върна у дома. Саня не можеше да стои до него, от носа ѝ потичаше кръв. Заради миризмата. Павел миришеше на предателство след онази жена.

– Защо се качваш на шестнадесетия етаж? – попита Саня.

– Заради дъжда – каза момчето. – Ще оставя на небето бележка, че искам да вали. То ще ме послуша.

– Добре – каза Саня. – Остави бележката.

– Но ти не искаш тате да се върне – прошепна момчето.

Саня реши. Не можеше повече да понася това катерене на Иван към покрива. Разболяваше се от страх.

– И аз искам да вали – обърна се към сина си тя. – И аз ще напиша бележка до небето – юмрукът на Иван полека се отпусна. Саня искаше да откъсне друг лист от календара, на месец май, но синът настоя: – „Много трябва да чакам тате до май. Пиши да вали през април.“ Беше още светло, когато двамата отново се закатериха към шестнайсетия етаж. Небето живееше над сателитната антена на техния блок.

– Защо ми изхвърли новото сако и блузата? – попита сина си тя. – Знаеш, че те струват скъпо, а нямаме пари.

– Беше си сложила сакото върху фотьойла, на който седи тате – измърмори неочаквано синът й. – Не му е там мястото.

Не беше вярно. От носа ѝ течеше кръв, когато сядаше на фотьойла на Павел. Можеше да го продаде, този стар фотьойл, но плати на хора да го запалят. Стоя през цялото време, после пи заедно с двамата мъже, които бяха изгорили мястото на Павел – пи толкова много, че не можеше да говори. Не изпитваше омраза към онази жена, когато получаваше писма от нея и молба да ѝ помага с малки суми. Но когато видеше книга на мъжа си, изтръпваше. Бореше се да забрави, но кръвта, която течеше от носа й, не забравяше.

– Лоша си, когато носиш сакото и оранжевата блуза – каза изведнъж синът й. – Когато си с тях, въобще не вали. Татко не може да се прибере – Иван беше притиснал април до гърдите си. Ето, каза Саня и залепи листа от календара върху прозореца на шестнайсетия етаж. Момчето провери дали бележката е закрепена добре, после двамата с майка му си тръгнаха, а април остана на покрива да чака дъжда. Саня набра телефонен номер, номерът, който я разболяваше. Помоли се никой да не отговори, но гласът на Павел я попита – „Ти ли си?“ Аз съм, каза Саня. Гласът му се зарадва, но тя не искаше да го слуша. Внимаваше да не произнесе името му. Мислеше за писмата на онази жена.

– Искам да дойдеш, когато завали – каза тя на телефонния номер, който я беше предал.

– Ще дойда веднага – предложи номерът и в него стана лято.

– Не, ела когато завали. Моля те – това „моля те“ попари устните ѝ повече от пламъците на онзи стар фотьойл.

Сигурно антената беше повикала дъжда по своите сателитни канали. Още на другия ден се изля страхотен порой върху стария орех и оранжевата блуза на Саня, дреха, в която тя била много лоша, както бе отбелязал Иван. Колкото по-дъждовно ставаше небето, толкова по-усмихнато сияеше лицето на сина й. Тя се беше подготвила за този дъжд. Синът ѝ чакаше до входната врата. Пееше за рижи пирати. Такова нещо стаята му не беше чувала от година. Звънецът най-после се обади. Знаех си, извика момчето. Знаех, си че дъждът ще го доведе! Павел влезе. Беше висок и красив. За миг ѝ се зави свят, а това беше знак, че ще ѝ потече кръв от носа. Трябваше да се контролира.

– Радвам се, че дойде – каза тя.

– Настина ли? – Павел не можеше да повярва. Иван повярва, защото майка му сега бе облечена в една добра зелена блузка.

– Ще ви направя чай – каза Саня. Отиде в кухнята и сложи чайника на котлона. Там не ѝ се виеше свят, но когато се върна при Павел, ръцете ѝ изтръпнаха. Предателството имаше такова свойство – караше я да трепери.

– Радвам се, че се грижиш за нас – каза ѝ Павел.

– Това стана заради април, който залепихме на прозореца – измърмори щастливо синът й. Баща му не го разбра, но въпреки това разроши косата му.

– Отивам за хляб – каза Саня. Едва успя да задържи кръвта си на мястото й. Не ѝ позволи да шурне от носа. Взе мрежата, излезе от стаята. Беше се подготвила. На задната седалка в колата бяха дрехите й, чакаха я заедно с лошото сако, което беше прибрала.Бе оставила сина си на април, залепнал върху оная бележка на прозореца, и на баща му. Бе решила да запали колата, да изчезне. Подмина хлебарницата и я забрави в дъжда. Но кой щеше да им направи чай? Как да стави двама мъже сами, без хляб у дома, в този страхотен априлски порой.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (1)

- 31-10-2010|Гост

Прекрасно! Прекрасно, като всичко от Здравка! Голяма писателка! Просто тя прави литературата жива, дълбока и искрена...

Войводата

Автор: Мàри

Санаториумът в Бани е на половин километър от центъра на селото. Той се състои от две сгради – една бяла поолющена къща, в която живеят пациентите и където се намира столовата, а до нея е втора жълта сграда, в която се правят процедурите с минерална вода и физиотерапията. Там са и кабинетът на лекаря и стаята на масажистите. Градината отпред е обширна, с няколко големи дъба, върби и дори три-четири кипариса – екзотични за тези географски ширини дървета. Пътечката е павирана с варовикови плочи, тук-там попукани, тук-там някоя липсваща, но лъкатушенето ѝ успокоява очите и говори за проект да се свърже бродещия човек с околната природа. Някъде иззад сградата се зачуха блус акорди на акустична китара и мелодичен мъжки глас поде:

Виеща глутница иде под строй

с диаманти и пики в мъглата и влагата.

Сълзите, животът, преди който имахме,

изглежда по-ярък и силен откак отлетя.

Кратко засилване, ново избликване,

хванати с белите кости на мъката,

магнезий пословици, меко изхлипване.

Виеща глутница иде под строй

с диаманти и пики в мъглата и влагата.

Мъртъвците. Обратно ни хапят във строя

с челюст оголена в строя на ордата.

Музиката утихна, чуха се ръкопляскания и гласът по микрофона обяви:

– Това беше „Върколаците“ на Тео Славев, а сега една песен, която искам да пеем заедно.

Днес ще се срещнем -

след десет години.

Влакове тръгват

от всички страни.

(ФСБ – „След десет години“ – бел. ред.)

Публиката от възстановяващи се се въодушеви малко, доколкото бе възможно за хора, изтощени от минералните процедури. „Давай, Владо, изпълни ми душата!“ – провикна се някой, а друг се изкиска. При споменаването на влаковете една гротескова женска фигура с червена коса, сгърчена върху инвалидна количка, започна шумно да ридае. Страховитото ѝ лице, неспособно на изражения, съшито като просешка торба от груби лъскави парчета кожа, плачеше безутешно с единственото си кърваво око.

В беседката, обрасла с бръшлян, седеше нисък възрастен мъж с големи засукани мустаци и очила с четвъртити дебели рамки. Човекът разглеждаше съдържанието на една ламаринена кутия, сегиз-тогиз вадеше някоя снимка, която приближаваше пред дясната страна на лицето си и после пак я прибираше обратно. Ангелов се бе разходил по пътеката, после беше заобиколил групичката кипарисови дървета, където група момиченца играеха на булка и тихо се приближи до беседката.

– Добър ден, чичо. Мога ли да приседна тук?

– Дал Бог добро, момче, сядай, ще ми е драго да си похортувам с тебе. От толкова кални бани не остава време да си продумам с хора. Докторът, дето ме изпрати тук, е голям зевзек. Сократе, малко ти остава да живееш, я иди на санаториума в Бани да си правиш кални процедури, вика. Защо да ходя бе, докторе, думам му, това ще ме излекува ли? А той, не ми се вярва да те излекува, ала поне ще свикнеш с калта. – Войводата се засмя от сърце. – Хитрец голям този доктор, все ще измисли нещо да те затапи. Кажи ми, Гавраиле, опита ли баклавата, дето я сервират там на пикника? Разбира се, ако можеш да го наречеш това нещо баклава.

– Защо, дядо Сократе? – заинтригува се Ангелов, който имаше слабост към готвенето и не пропускаше да научи нещо ново в кулинарната сфера. Старчето не го разочарова и започна да му описва един сладкиш, от който слюнките му потекоха.

– Ето това е истинска баклава, от майка ми я знам. Вземаш четири чаши сушени смокини, една и половина чаши сок от круши, десет узрели круши, една чаена лъжичка канела, половин чаена лъжичка бахар, четвърт кило кори за баница, половин чаша разтопено масло, една чаша препечени трохи, половин чаша мед или повече, ако си по сладкото, и половин чаша лешници. Обелваш и нарязваш крушите, лешниците и смокините, смесваш ги с подправките и ги редиш – ред кори, ред пълнеж. Когато баницата се изпече, нарязваш я и я заливаш с меда и сока. И после си изяждаш пръстите...

– Този сладкиш трябва да е божествен. Нямам търпение да го опитам. Прощавай, чичо, не ти се представих... – започна Ангелов.

– Но аз те познах веднага, Гавраиле. Добре помня, когато те срещнах за пръв път. Ти ми изглеждаше по-млад тогава и се разминахме само за един миг, обаче те запомних завинаги. Ден не минава да не си припомня. От онези времена, ще ти кажа, различен човек станах, промених се отвътре, претръпнах, повече нищичко не може да ме уплаши.

– Ти винаги си бил смел човек, дядо Сократе, нали затова те зоват Войводата.

– Не е баш така, момче. Преди ме беше страх, но се преборвах с него в сърцето си, правех, което вярвах, че е правилно, каквото и да дойде после. А тогава нещо се преобърна в мен, душата ми пресъхна, чувствата ми повехнаха като бурени на камък. Страхът на човека идва от това, че могат да му отнемат нещо скъпо. Ако не ти е останало нищо освен голия живот и болката ти никога не спира, вече нищо не може да те уплаши. Аз, Гавраиле, видях Звяра и той има число на човек: числото му, както пише в Книгата, е шестстотин шейсет и шест, а името му е Гоцев.

В средата на циментната тумрукхана стои дървен стол с облегалки, на който с ремъци е привързан Сократ – през кръста, през краката и около всяка ръка. Подът на вампирската килия е разграфен от улеи и в центъра има отточен канал, проектиран за лесно отмиване на кръв и телесни течности. Ремъците са стегнати така, че ръцете му са подпухнали и посинели. Инквизиторът Петко, дебел мъж с жабешки очи и мазна, миришеща на пот и свинска тор кожа, стои пред една маса, която по щеше да е на мястото си в някоя шлосерска работилница. Той оглежда набора от инструменти – различни видове и размери клещи: клещи чираци, зегерки, клещи за чапраз, с криви човки, замби с щърби зъби, скенджи, остри шила, куки, един акумулатор, свързан с кутия с брояч, кнобки и кабели като за стартиране на угаснала кола. Едни цигански клещи задоволяват естетическото му чувство, взема ги, избира средния пръст на дясната ръка на Сократ, сгъва го и го стиска с клещите. Костите изхрущяват с висок неприятен звук и затворникът изкрещява, после с голям труд стиска вика си между зъбите и той преминава в ниско ръмжене.

– Хайде, Сократе, сега ни разкажи как планирахте да предадете родината си. Кои други бяха във вашата диверсантска банда? – чува се ниският глас на един призрачен силует, стоящ в неосветения ъгъл.

– Нали вече ти казах, другарю подполковник, нищо не съм планирал да предавам. Какви ти диверсии, аз съм един обикновен селянин, никога и през ум не ми е минавало за диверсии – казва Сократ в мъчителния спомен, полага големи усилия да не изкрещи отново през годините.

– На кого ще ги разправяш тия лъжи? Аз ли не познавам един предател, като го видя? Каква беше вашата банда, кои са другите, за кого работехте, кой ви плащаше, къде щяхте да ударите? – пита безстрастно сянката.

– Нищо такова не съм правил, другарю, само съм говорил за това кой съм аз, какъв се чувствам, как се гордея с песните и с хората от моя край. Затова съм се събирал със земляци, да си говорим за нашите традиции, за славата на нашия край.

– Ааа, иредентист си бил значи? С външния враг си се съюзил срещу целостта на отечеството. Говори, защото Петко ще продължи с другия пръст. Петко пука кости, както децата пукат тиквени семки, иде му леко, от сърце.

– Вече ти казах, другарю подполковник, с никого не съм се съюзявал. Зад граница имам две стари лели по бащина линия, ала от години не съм ги нито виждал, нито чувал. Трябва да е станала грешка, може да сте получили погрешна информация.

Сянката се усмихва топло като усойница.

– При нас грешки не стават. Слънцето може да сбърка и да се завърти от запад на изток, преди ние да направим грешка!

– Гледай, градски, новият началник има огромни амбиции – говори му Петко, когато Гоцев е излязъл извън килията за изтезания. – Той има нужда от конспирация, да я разкрие и да се издигне бърже на върха. Признай бе, Сократе, дай му я тази конспирация, за да се отървем всички, да ходим да си вършим работата. Една свиня ми се е опрасила и трябва да съм там да се грижа за нея и малките, че жената не смогва. Само да знаеш, ще трябва да ти счупя още един пръст. За да хване декиш, нали ме разбираш, че никой не си признава само след първия пръст.

– Нямам какво да ти кажа, Петко. Прави каквото ти е заповядано и дано Бог да ти прости – изпъшква затворникът.

Завързан за една дъска, Сократ лежи с превръзка на очите. Навиват някакъв ръчен механизъм и дъската с човешкия си товар се спуска по-ниско към повърхността, неясна форма в полумрака. Хладна влага и осезаема миризма на застояла вода изпълват въздуха.

– Сократе, дойде краят на твоя жалък предателски живот. Сега ще те удавим като плъх, точно както ти подобава!

Дъската се накланя все по-надолу и по-надолу, докато главата му не е потопена напълно. Той се извива, мъчи се да я държи над повърхността, но още няколко завъртания на ръчката и Сократ е под водата. През наводнените отвори на тялото му до него достига заглушеният, обвит в шиптящи мехури глас на подполковника:

– Ще си признаваш ли, или ще си заминеш мърцина? Говори бързо, че една минута живот само ти остана! Дъщеря ти е затворена в другата стая, а Петко е мъж, има нужда от облекчение. Защо да го въздържам, като заради теб не го пускаме в отпуска да се радва на свинята си.

Полуживият Сократ изпада в несвяст и не разбира, че са го изтеглили отгоре и са го отнесли обратно в килията.

Слънцето над върховете на кипарисите отиваше на икиндия. Сократ се отърси от нещо, което само той виждаше, и продължи:

– В сегашно време нови, по-млади хора възстановиха някогашната организация, заради която патих толкова и бях в затвора осем дълги години. Те казват, че тя е продължение на оная предишната, разтурената от Сигурността и искат да съм с тях, че моето име им служи да покаже приемственост, да покаже, че сме същите. Но как да си изкривя душата и да заявя, че е същото? Тези хора в новото ръководство никога не са страдали за нашето дело или някоя важна идея, обаче имат големи лични политически и бизнес амбиции. Я тука да влязат в парламента, а ако не стане, ще им намерят служба или положение зад граница. Всичките гледат да си изпратят децата и родата там да учат за прависти без пари, с държавни стипендии. Ядат японска храна – това суши, това сашими, това ебамаме. Облаги има доста, а задръжките са по-малко, защото това, което ни се случи на нас, вече го няма. Политика – говори си колкото искаш, само да не закачаш срамната търговия с женска и детска плът в Сандански, Петрич и Солун на ония същите някогашните от Сигурността, че тогава става страшното.

Ангелов реши да прекъсне монолога на Войводата:

– Дядо Сократе, мислиш ли, че охранителите стоят зад отвличането на двете момичета?

– Знам ли, сине, за такива неща на тях окото им не трепва. Те обаче предпочитат сирачета, ромски момиченца, за които никой не го е грижа и няма да привлече внимание, дяволът обича тъмнината. Това съм чувал от мои градски, които им служат. Аз, както виждаш, седя тук и привиквам с калта – отговори старецът, после бавно се върна към размишленията си. – Някои от новите ми другари са отворили едни уста и поставят изисквания пред властта за неща, които ще станат само кога петелът снесе яйца, и те добре го знаят. Но така изпъкват и ги канят насам и натам, облажват се през велики пости. За мен разправят, че съм прост селянин, полусляп, сакат с дясната ръка, излагам ги, като не съм образован, ала всъщност ме дъвчат, защото стоя на своите си позиции и не пея техните нови лозунги. Каквото казах пред Звяра, до днес още го поддържам, не съм нито озлобен, нито търся възмездие и гледам какво е по-добре за народа ми. И това моите нови другари не искат да приемат. Викат, че съм прост и изкуфял и съм излагал организацията. А аз виждам как тукашните властници се радват да чуят техните извънмерни лозунги, защото обикновените хора почват да странят от тях и да ги гледат като че са телета с две глави. Сега ми кажи кой кого излага? Затова ли, Гавраиле, бяха мъките и за века загубени в затворите години? За да ми стане наследник червеят?

Сега, по-стар от века, искам да ти кажа, защото ти си едничкият, който още ми чува гласа, че прощавам на Петко, който ме изтезаваше. Прост човек е той, слаб и страхлив, полъган от господарите си, че злодействата му имат оправдание. Но на Звяра Гоцев не мога да простя, той е чистото зло, което извращава умовете и душите човешки.

– Прошката е добра, защото освобождава духа, но на когото не можеш да простиш ти, не мога да простя и аз! – отсъжда Гавраил и поема обезобразените пръсти на стареца в дланта си, изправя ги, съживява ги, после взема шепа сажди от огнището. Подхвърля ги нагоре и те литват, пръсват се като черно ветрило. То расте и се издига, по-тъмно и по-непрозрачно. Мрак пада като тежка кадифена черна завеса, закрива наранения купол на небето и самото слънце. Светът на Сократ потъва в тъмнина.

МÀРИ

Мàри (Марио Паскалев) е български писател, който – като много други – пише най-вече за собствено удоволствие и удовлетворение.

Коментари (1)

- 25-10-2010|Мари – Контекст

Тези разкази са тясно свързани и се разбират най-добре в съвкупност. Затова малко контекст може да помогне на читателя. Те са епизоди от живота и делата на Гаврил Ангелов, чиновник в малкия предбалкански град Сошана, който понякога е Архангел Гавраил, архангел на смъртта (парадоксално, агностик). Гавраил и неговата спътница, чучулигата Каландра, срещат съгражданите си в последния им час и са добри или строги към тях според постъпките им.

Любовна история

Автор: Златко Енев

Любовна история, или „All we need is… ups“

(Оптимистично сценично събитие в две действия)

Действащи лица:

ДИДА

ДИДО

ПОМАГАЧЪТ

КУЧЕТО

КЪДРАВИЯТ

КУРВАТА

СПАЗМАТИКЪТ

ПИНОКИО

Действие първо

Полутъмна сцена. Част от нея е прикрита със завеса, зад която нещо мърда. Малко по-напред седи Дида, Дидо спи с глава, положена в скута й. Двамата – на неопределена възраст – са облечени в безформени, торбести дрехи в мръснобял цвят. Облеклото им се състои от огромни, широки панталони с големи джобове и презрамки, които са част от тях, плюс нечисти бели ризи. И двамата носят папионки. На краката си имат бомбени обувки-полуботуши до под коленете, с големи кръгли носове. Дида носи преметната през врата си средно голяма торба.

ДИДО. Събужда се, вдига глава, сяда. Сънувах торта.

ДИДА: Каква?

ДИДО: Не си спомням точно. Беше голяма и кръгла.

ДИДА: Всички торти са кръгли.

ДИДО: Не е вярно.

ДИДА: Вярно е.

ДИДО: Вярно е това, че повечето торти са кръгли, защото повечето хора нямат достатъчно фантазия, за да си направят, да речем, осмоъгълни. Но някои са квадратни. Факт.

ДИДА назидателно. Квадратните не са торти, кексове са.

ДИДО: Винаги си искала да имаш последната дума.

ДИДА. Не. Не винаги.

ДИДО: Но в повечето случаи.

ДИДА: Просто държа на истината. Това е всичко.

ДИДО става и възбудено започва да се разхожда наоколо, ръкомахайки. Истината. Истината. Какво е истината?

ДИДА: Не обичам да се повтарям.

ДИДО: М-да. Членството си има привилегии.

ДИДА лениво. Пак ли започваш?

ДИДО: Упоритостта е привилегия на не-членовете.

ДИДА: Кажи това на баща си.

ДИДО крещи. Баща ми, баща ми! Винаги това използваш, когато се чувстваш безсилна.

ДИДА: Но той беше член. Факт.

ДИДО: Е и какво? Да се откажа от него ли? Както ти направи с твоя.

ДИДА равнодушно, с прикрито усилие. Твоя си работа.

ДИДО започва да обикаля около нея, правейки жестове на преклонение. А ще ме заобичаш ли повече, ако го направя?

ДИДА: Не. Повече от това не мога.

ДИДО с престорено отчаяние. Горко ми! Горко ми! Помощ! Няма ли кой да ми помогне?

Влиза Помагачът, с фуния, долепена до ухото. Той е здрав и едър, леко пълен мъж във военни дрехи със защитни цветове и бейзболна шапка от същия материал, с буен, увиснал надолу мустак. На гърдите му виси полицейска свирка.

ПОМАГАЧЪТ: Някой за помощ ли вика? Имате ли нужда от помощ?

ДИДО: Не, не, благодаря.

ДИДА: Напротив, имаме.

ПОМАГАЧЪТ: Моля? Не ви разбрах.

ДИДА: Винаги съм искала да разбера смисъла на живота. Можете ли да ми помогнете?

ПОМАГАЧЪТ: Тук мирише на бензин. Да не направите някой пожар?

ДИДА: Смисълът. Смисълът.

ПОМАГАЧЪТ: Бензин. Бензин.

ДИДА: Добре, ще го приема като вариант. Не съм сигурна, но ще мисля.

ПОМАГАЧЪТ приближава се към Дидо и започва внимателно да го души. Извинете, вие чужденец ли сте?

ДИДО: Не, защо?

ПОМАГАЧЪТ: Ами то и аз това се питам: що ще тук тоя чужденец, дето даже и очите му не са дръпнати?

ДИДО: Господине, вие ме обиждате!

ПОМАГАЧЪТ: Не че имам нещо против чужденците де.

ДИДО скръства ръце на гърди, изпъчва се предизвикателно. Не желая да слушам повече ксенофобска пропаганда.

ПОМАГАЧЪТ: Но и без тях сме си добре тука. Обръща се към Дида. Да сте виждали наоколо кучето ми? Маха фунията от ухото си.

ДИДА: Не, само един слон.

ПОМАГАЧЪТ: Слон? Ама тия не идваха ли от Африка?

ДИДА: Именно.

ПОМАГАЧЪТ: Значи има СПИН. Не се сближавайте с него, предупреждавам ви!

ДИДА започва да танцува ориенталски танц и да се извива около Помагача. Ммммм, интересна идея. Трябва да опитам някой ден.

ПОМАГАЧЪТ: Особено отзад. Трябва много да се внимава. Кондомите се пръскат. Не издържат налягането, нашенско производство са.

Появява се Кучето, което всъщност е човек с бедрена препаска и дълъг нашийник, който се влачи след него. Виждайки Помагача, то започва да скимти радостно и се приближава до него, опитвайки да се отърка в краката му.

ПОМАГАЧЪТ рита кучето с все сила. Маминциту ти дъйба дръгливо! Къде се мотаеш, говедо? Докато те няма, тука се напълнило с разни ... търси думи, гледайки към Дидо и Дида ту подозрително, ту с фалшива любезност ... с разни ... отказва се, видимо ядосан. Маминциту ти дъйба!

ДИДО: Господине, когато човек говори с кучето си, все едно че говори с Бога!

ПОМАГАЧЪТ през рамо, гони по сцената кучето, продължавайки да го рита. Бог умря. Ницше.

ДИДО: Ницше умря. Бог.

ДИДА слага ръце на кръста, в позата на старата циганка от „На всеки километър“. Да са исипити и двамата дано да са исипити!

Кучето започва да се смее. Всички замръзват и го гледат втрещено. То използва момента и се отдалечава от господаря си.

ПОМАГАЧЪТ: Та, докъде бяхме стигнали? Слага отново фунията до ухото си.

ДИДА: До под кривата, както винаги.

ПОМАГАЧЪТ: Ами то и аз все това казвам, ама кой да ме чуе. Докато се обърне човек, и току-виж се появили отнякъде нови подпалвачи. Юдео-талмудски, най-вече.

ДИДО маха с ръка в жест на равнодушно съгласие. Ба! Сякаш не ни стигат нашите.

ДИДА: Баба ми хранеше циганите. Добра жена беше.

ПОМАГАЧЪТ: И после – кой виновен? Драс, една клечка на архивите – и всите сме чистички и нови като гергьовски агънца.

ДИДО: За това си има отговорни органи.

ПОМАГАЧЪТ: Но тоя път няма да мине, нямааа! Сами ще се оправим, стига толкова сме чакали Освободителите! Бах мааму!

ДИДА тихичко, към Дидо. Атака!

ДИДО: О, тук вече падаш прекалено ниско. Ненавиждам тия моменти на слабост.

ДИДА обидено. Когато фактите говорят ...

ДИДО: И баща ти така казваше. Докато го застигнаха фактите.

ПОМАГАЧЪТ сваля фунията от ухото си. Човеколюбието, господа, е най-висшата форма на доверие. Без него всички сме изгубени. Това е проблемът на тази страна, прекалено малко човеколюбие. Прадедите ни, забележете, са имали много по-различни разбирания по този въпрос. Не един от тях, загрижен за ближния, е обикалял нощно време из тъмните сокаци, с надеждата да намери някой окъснял пътник...

ДИДО: За да му пререже гърлото.

ПОМАГАЧЪТ: ...за да му предложи храна и подслон. Покашля се. Срещу известно заплащане. А докъде сме стигнали днес? Всичко, което можем да предложим на окъснелите пътници, са дъщерите ни. Друго нищо не ни е останало.

ДИДА нацупено. Е, може и синовете. Днес хората имат свобода на избора. Не може все ние да опираме пешкира.

ДИДО: Амин!

ПОМАГАЧЪТ: Между другото, вчера пак намерили един. Застрелян или заклан, не си спомням вече. А колата му – подпалена. За 200.000 кола, представете си! Ненавиждам разхищенията!

ДИДО: Кола – това звучи гордо!

ПОМАГАЧЪТ: Именно, именно.

ДИДА отново слага ръце на кръста, в същата поза като преди, прочиства гърло ... Да са ис...

ДИДО: Стоп! Стоп! Това го чухме вече.

Кучето се приближава до Дида и посяга да ѝ вдигне крак. Тя го рита без особена злоба и то напуска сцената.

ДИДА: Душичка. И на него му се иска.

ДИДО: С това самарянство далеч няма да стигнеш, винаги съм ти го казвал.

ДИДА: Ревността е признак на дребнодушие, винаги съм ти го казвала.

ПОМАГАЧЪТ бърка в джоба си и вади лента с надпис „Ударник“, слага я на ръкава си, без да изпуска фунията. Впрочем, какво точно правите тук, ако смея да попитам?

ДИДО: Не посмявайте – и ще живеете по-щастливо!

ПОМАГАЧЪТ: Господине, аз съм сериозен!

ДИДО. Приближава се до него. Аз също.

ПОМАГАЧЪТ посяга към полицейската свирка. Дидо го сграбчва, извива ръцете му зад гърба и го удря по тила. Помагачът се отпуска в ръцете му. Дидо вади въже и започва да го овързва. Фунията остава да лежи на пода.

ДИДА ядно. Още едно гърло за... хранене. А сега какво ще ги правим?

ДИДО влачи Помагача зад прикритата част от сцената, после се появява, изтупвайки ръце.

ДИДА: Попитах те нещо.

ДИДО: Сега нямам време за такива въпроси.

ДИДА: И все пак?

ДИДО започва да върви в кръг, мърморейки под нос.

ДИДА: Не те чувам.

ДИДО взема фунията от пода и я слага до ухото си. Аз също. Маха фунията от ухото си.

ДИДА: Ако не получа веднага отговор ...

ДИДО: Добре де, ето ти отговор: ще ги сложим в клетки и ще ги продаваме като канарчета. Capisce?

ДИДА: Хе, тия тук нямат пари да се усмихнат, ще си купуват канарчета! Господи, с кого си ме събрал!

ДИДО намръщено, пристъпяйки от крак на крак. Знаеш, че не съм човек на практиката. Нали се бяхме разбрали, че няма да ме занимаваш с такива въпроси?

ДИДА с неудоволствие. Да, бяхме.

ДИДО: Е и?

ДИДА: Какво „Е и“?

ДИДО: Как какво „Е и“?

ДИДА: Как какво „Какво е и“?

ДИДО: Как какво... Спира по средата, покашля се. Брей, че ми закаквя на гърлото. А сега какво, пак ли ще броим?

ДИДА предизвикателно, сигурна в победата си. Ако искаш.

ДИДО: Не, не искам.

ДИДА: Тогава отговори на въпроса ми.

ДИДО: Не, по напред ти.

ДИДА прави крачка към него. Дидо се отдръпва.

ДИДО: Добре де, щом толкова настояваш. Но искам да знаеш, че все пак протестирам.

ДИДА: Докато протестираш, отговори на въпроса ми.

ДИДО почесва се. Какъв беше въпросът?

ДИДА: Абе ти!

ДИДО отскача и започва да говори бързо-бързо. Аз предлагам... Дълга пауза.

ДИДА: Ахем...

ДИДО: Предлагам... Измерва с очи разстоянието помежду им, отдръпва се крачка назад. Да ги дадем под съд!

Дълга пауза. Двамата започват да се въртят в кръг, без да намаляват разстоянието помежду си, изпълнявайки малка пантомима, чието съдържание е следното: Дида „Какво искаш да кажеш?“. Дидо: „Па знам ли?“. Дида: „Тъпанар с тъпанар!“ Дидо: „Да ми ядеш...“ (посочва към задника си). Дида: „Колко си гнусен!“ Дидо: „Много съм си готин аз!“

ДИДА спира на място. Дидо продължава да се върти по кръга, докато стига и се притиска до нея. От друга страна...

ДИДО: Какво?

ДИДА: Идеята ти не е съвсем лоша.

ДИДО мърмори под нос.

ДИДА с повдигнат показалец. Но все пак има един проблем.

ДИДО продължава да мърмори.

ДИДА: А именно...

ДИДО (както преди).

ДИДА крясва с все сила. Престани да мърмориш, пречиш ми да се съсредоточа!

ДИДО отскача от нея, кляка на земята и обхваща главата си с ръце. Дида се разхожда наоколо с нервни стъпки, не съвсем кратко време. Приближава се до него и го оглежда отгоре, също не съвсем кратко време.

ДИДА: Добре де, извинявай.

ДИДО изскимтява нещо неразбираемо изпод ръка.

ДИДА: Да, да. Знам.

ДИДО продължава да скимти. Кучето влиза в сцената, приближава се и започва да вие жално.

ДИДО разтваря ръце и крясва към кучето. Марш, мамка ти! Кучето напуска сцената, Дидо отново кръстосва ръце над главата си и продължава да скимти жаловито.

ДИДА: А освен това ти също знаеш, че знам.

ДИДО (както преди).

ДИДА: И двамата знаем, че знаем. Също като Сократ.

ДИДО изпод ръка. Напротив!

ДИДА: Не започвай отново, моля те. Нали вече ти дадох право?

ДИДО сваля ръце от главата си, но продължава да клечи. Напротив, но няма значение.

ДИДА: А, ей това е мъжка приказка. А не тия сополи от преди малко. Дидо посяга отново да покрие глава с ръце, при което тя прибавя много бързо, почти отчаяно. Имаш право. Имаш правоооооо!

ДИДО. Изправя се и прави няколко бързи гимнастически движения, за да възстанови кръвообращението си. И какъв е проблемът?

ДИДА: Какъв проблем?

ДИДО: Ами нали това те питам, какъв е проблемът?

ДИДА: Проблемът с какво?

ДИДО: Е хайде сега, не ми се прави на ударена.

ДИДА обидено. Ако ще си говорим така, по-добре ме удари, за да не се правя.

ДИДО с повдигнат палец, имитира я. „Но все пак има един проблем“.

ДИДА с огромно облекчение. А, това ли? Така кажи, какво си заусуквал?

ДИДО: Аз никога не усуквам.

ДИДА посяга да заспори, после размисля. Проблемът е прост, но на практика неразрешим.

ДИДО: Също като оня със сладкото от сливи.

ДИДА: Моля?

ДИДО: Също като оня със сладкото от сливи, казах.

ДИДА: Тоест?

ДИДО: Ами, колкото и да ни се иска да ядем сладко от сливи, няма как, защото нямаме сладко от сливи.

ДИДА: Ти си невъзможен!

ДИДО: Е хайде, хайде.

ДИДА: И гениален! През цялото време си знаел какво искам да кажа. Обичам те, Писанчо!

Мята се на врата му и започва да го целува лудешки. Той се запъва назад, за да не падне. Тя внезапно го пуска, при което той залита и почти пада.

ДИДА делово. Значи така. Липсват ни съдии. Освен това ни липсват още ... ммм, чакай да помисля. Започва да изброява на пръсти. Обвинител, защитник, съдебни заседатели, стенографка, пазач за подсъдимите, втори пазач за подсъдимите, чистачка, втора чистачка, плюс публика в съдебната зала.

ДИДО изправя се, отупва панталона си. Е, не, тия вторите, дето ги изреди, тях можем да си ги спестим. А за всички останали предлагам да се редуваме. Освен при чистачката, може би.

ДИДА отстъпва назад и го гледа възторжено. Дидо се оглежда зад себе си, свива рамене, започва да си подсвирква през зъби.

ДИДА: Господи, с какво съм те заслужила?

ДИДО: Моля?

ДИДА: Ти си гений! Ти си гений!

ДИДО кисело. За последен път ми го каза когато ме представяше на баща си. А после видяхме какво стана.

ДИДА продължава възторжено, очевидно не го е слушала. Знаех си. Винаги съм го знаела.

ДИДО: Нужно ли е сега да се насираме за всяка дреболия?

ДИДА: Ти си просто втори Александър: прас с меча – и готово!

ДИДО за себе си. Ми да. Ако знаеш колко се упражнявам пред огледалото.

ДИДА. Хваща го за ръка и го потегля към прикритата част от сцената. Бързо, бързо. Нямам търпение.

Двамата се приближават до закритата част от сцената. С всяка измината крачка Дидо губи ентусиазма си. Накрая Дида е принудена да го влачи, но малко преди завесата той се запъва окончателно и отказва да върви по-нататък.

ДИДО: Ньет!

ДИДА: Моля? Моля?

ДИДО: Ньет!

ДИДА: Това пък какво ще рече? Какво те прихвана сега?

ДИДО: Не ща!

ДИДА: Какво не щеш?

ДИДО: По принцип – нищо.

ДИДА: А в конкретния случай?

ДИДО: В случая няма нищо конкретно, той е повече от типичен.

ДИДА: А?

ДИДО: Робинзон среща Петкан. Робинзон поробва Петкан. Петкан изяжда Робинзон.

ДИДА: Пак ли ще ми плямпаш за сблъсъка на цивилизациите?

ДИДО: Не, по-скоро за липсата на човечност.

ДИДА: У кого? У нас ли? Започва да обикаля около него и да го гледа кръвнишки. Я доуточни малко, ако обичаш.

ДИДО проскимтява нещо неразбираемо.

ДИДА ледено. Слушам те.

ДИДО плачливо. Кои сме ние, та да ги съдим? Кажи ми де, кои сме?

ДИДА: Ние сме Хората. Народът. Ние сме Добрите.

ДИДО: А те кои са?

ДИДА: Те са Другите. Маха с ръка пред носа си, сякаш е доловила непоносима воня.

ДИДО с апломб, като говорител от катедра. Предпоставянето на другостта не е нищо повече от израз на едно доброволно наложено – и по същността си дълбоко назадничаво, ретроградно, изпълнено с невежество, примитивно себеусещане. Човекът, който търси основанията на ада извън самия себе си, същевременно отказва да приеме, че ...

Вдъхновението му изчезва, той започва да се почесва, търсейки думи. Обхваща го гняв, който видимо се усилва, не след дълго той отново започва да скимти неразбираемо.

ДИДА. Гледа го със съжаление. ... че бананите са криви, краставиците – зелени, маймуните – сладострастни, аз и ти – идиоти, а светът – неизбежното було на Майа. Приближава се до него, прегръща го, присяда заедно с него и започва да го люлее в скута си. На кака момчето. На приказки всички сте много силни, но когато се стигне до работа ... Ако ни нямаше нас, да сте изчезнали още преди динозаврите. Рязко сменя тона. Делово. Ставай, ставай, че ни чака работа.

ДИДО с ужас в гласа. Ама... пак ли ще им слагаме вратовръзки?

ДИДА равнодушно. Ако се наложи.

ДИДО: Моля те! Моля те! Тъкмо отново се бях научил да спя.

ДИДА изправя се, вдига и него за папионката. Не ми излизай с тия. Всички си имаме задължения. А освен това...

ДИДО: Какво?

ДИДА игриво. Не ми разправяй, че това не ти доставя и мъничко удоволствие. Да не мислиш, че не виждам с какви очи им гледаш ерекциите? Понякога дори изпитвам малко ревност.

ДИДО виновно. Nihil humanum...

ДИДА нетърпеливо. Хайде, стига глупости. Казах ти, чака ни работа.

ДИДО: Но...

ДИДА заплашително. Пак ли?

ДИДО плачливо. Добре. Но на твоя отговорност.

ДИДА снизходително. А, това ли? Разбира се, разбира се. За себе си. Не че това ще ти помогне с нещо, ако ония ни докопат някой ден. Високо. Хайде, идвай. Времето не чака.

Двамата отново се приближават до закритата част от сцената. Повтаря се ситуацията от първия път – Дидо отказва да се приближи.

ДИДА: Слушай, вече ми се катериш по нервите.

ДИДО скимти.

ДИДА: Бъди мъж, най-после!

ДИДО (както преди).

ДИДА: Господи!

ДИДО с внезапен ентусиазъм. Именно, именно.

ДИДА: Какво?

ДИДО: Господи! Господи!

ДИДА със зле прикриван гняв. Ще престанеш ли най-после?

ДИДО, със заговорнически, вид, оглеждайки се на всички страни, за да провери дали някой не ги наблюдава, посочва с пръст нагоре. Дида се оглежда озадачено, също проверява дали някой не ги гледа, пита го с жест: „какво?“ Дидо отново посочва нагоре.

ДИДА крещи. Какво? Какво, човеко?

ДИДО засрамен, с детински вид. Не се ли страхуваш понякога?

ДИДА почесва се демонстративно, започва да обикаля около него, оглежда го от всички страни. Страхувам се, че дъските ти хлопат.

ДИДО се хили детински, прави заговорнически физиономии и отново показва нагоре, опитвайки се да прикрива жеста си. Дида започва да го имитира, повтаряйки комично жестовете му. Двамата продължават така известно време, очевидно изчаквайки да видят кой ще се откаже първи. Накрая Дида свива рамене и се отказва.

ДИДА: Добре де. Изплюй камъчето.

ДИДО плюе, но продължава да мълчи.

ДИДА: Много смешно. С изкуствен тон. Ха, ха, ха.

ДИДО демонстрира детинска скромност. Дида кипва, приближава се до него, хваща го за раменете и започва да го разтърсва с всички сили. Дидо не се съпротивява, тресе се в ръцете ѝ като кукла.

ДИДА бясно. Ще кажеш ли най-после? Ще кажеш ли най-после? Ще кажеш ли най-после?

ДИДО: Страх ме е! Страх ме е!

ДИДА: От какво, глупако?

ДИДО отново показва с пръст нагоре.

ДИДА: Какво? Какво те прихвана сега?

ДИДО с огромно усилие. Бог. Господ. Аллах. Шива.

ДИДА с облекчение. Уф, това ли? Хваща го за ръка, дърпа го към прикритата част. Хайде, ела да ги оправим тия, а после и на оня горе ще му потърсим сметка.

ДИДО отказва да се помръдне от мястото си.

ДИДА уморено, с леко примирение. Добре, говори.

ДИДО отваря уста, прави комични опити да заговори, но се отказва.

ДИДА: Говори, казах.

ДИДО: За какво?

ДИДА посочва нагоре, имитирайки го.

ДИДО шепнешком. Ами ако все пак го има?

ДИДА: Има, дренки! Ако го имаше него, щеше ли да ни има нас двамата с тебе?

ДИДО: И все пак?

ДИДА ядно. Няма го и толкова! Колко пъти да ти повтарям? Аз съществувам – следователно Бог няма. Просто и логично. Какво повече да ти обяснявам?

ДИДО тихо, страхливо. Също като баща ми...

ДИДА реагира остро, бясно. Остави го на мира! Остави го най-после на мира!

ДИДО все така страхливо. Как?

ДИДА със стиснати зъби. Ето така: стискаш зъби – и оставяш!

ДИДО. Заставя така, сякаш държи някого между коленете си, после бавно и методично започва да нанася удари върху въображаем задник, повтаряйки в такт с ударите: Защото ... те ... обичам... Защото ... те ... обичам... Защото ... те ... обичам...

ДИДА презрително. Уф, това твоето е песен. Хайде, смяна на темата.

ДИДО: Виждаш ли, ти също се страхуваш.

ДИДА презрително. Ба!

ДИДО: Ами да. Страхуваш се, че онзи все пак ни гледа отгоре. И че някой ден...

ДИДА: Някой ден, някой ден. А междувременно тия долу си вилнеят както си искат. Гниди!

ДИДО на инат. Страх ме е!

ДИДА се чеше по главата, размисля усилено, обикаляйки в кръг, мърморейки нещо под нос. Най-после се удря по челото и хуква към Дидо.

ДИДА: Еврика!

ДИДО пасивно. Какво?

ДИДА: Всичко е толкова просто.

ДИДО: Аха...

ДИДА: Гледай сега. Съществуването на Бога не може да се докаже, нали?

ДИДО колебливо. Има поне четири вида доказателства.

ДИДА: Доказателства, бла, бла.

ДИДО нацупено. Плюс Русо, но той е специален случай. Прави движение с ръка, все едно, че говори за луд.

ДИДА поучително. Въпросът, драги, е практически, а не теоретичен.

ДИДО: Какво, какво?

ДИДА: Представи си, че само с един замах можеш да се избавиш от баща си...

ДИДО – замислено, бавно и тържествено – прави движение, все едно че сече с брадва, оглежда се гузно наоколо.

ДИДА: Искам да кажа – с един мисловен замах.

ДИДО: Аха...

ДИДА: Всичко, което трябва да направиш, е да се обзаложиш.

ДИДО: Да се обзаложа? С кого? За какво?

ДИДА: Със себе си, глупако!

ДИДО: Нищо не разбирам.

ДИДА: Защото не се опитваш. Гледай сега: или има Бог, или няма, нали така?

ДИДО: Долу-горе.

ДИДА: Добре, но ако има Бог, ти губиш всичко.

ДИДО: Защо?

ДИДА: Много просто. Ако има Бог, ние с теб сме до ушите в лайна, братко.

ДИДО: Ами аз какво ти разправям през цялото време?

ДИДА: Но ако няма?

ДИДО с опулени очи, зяпнал. Какво тогава?

ДИДА замечтано. Никой, който да наднича през рамото ти. Никой, който да те смазва с присъствието си. Просто никой. Сам си, други няма.

ДИДО: Звучи прекалено хубаво, за да е вярно.

ДИДА: Зависи единствено от тебе. Ако ти си единственият участник в играта, няма как да не спечелиш всичко.

ДИДО: Значи Ницше все пак е прав, така ли?

ДИДА: Ницше, Мицше, какво ме интересува? Бог няма, следователно съществувам единствено аз.

ДИДО недоверчиво. Толкова просто?

ДИДА: Да. Точно толкова просто. Трябва само да заложиш на печелившата страна, това е всичко.

ДИДО тихичко, страхливо. Започваш да повтаряш баща си.

ДИДА: Не ми се заяждай сега. Важното е, че решихме твоя проблем. Нали така?

ДИДО: М-да...

ДИДА агресивно. Решихме ли го или не?

ДИДО: Ааааа...

ДИДА приближава се до него, хваща го за презрамките и го придърпва към себе си, гледайки го от упор. Решихме ли го или не?

ДИДО тихичко. Може би.

ДИДА замахва и му удря звучна плесница. Решихме ли го или не?

ДИДО примирено. Добре де, добре. Решихме го.

ДИДА: Ей това исках да чуя. Хайде, идвай!

Приближава се до завесата, отдръпва я с рязко движение. Зад нея, овързани и със запушени уста, лежат Къдравият, Курвата, Спазматикът и Помагачът. Къдравият – слаб като хрътка, на неопределена възраст – е в джинси и тениска. Той е напълно плешив. Курвата – много красива, млада жена – е облечена в униформата на занаята си – къса рокля, високи ботуши до над коленете, ярък грим. Спазматикът – нормално телосложение, без особено забележителни черти, също на неопределена възраст – е облечен в работен гащеризон.

ДИДО който при вида на пленниците неочаквано се е оживил. Всички виновни, стани! Смее се изкуствено, започва да ги рита и дърпа. Марш навън, говеда. Почивката свърши.

Четиримата пленници излизат напред, опитват се да кажат нещо, сочат към овързаните си ръце и уста. Дида излиза надясно, връща се обратно, носейки четири стола. Слага два един до друг, от едната страна на пленниците, останалите два от другата им страна – и двете групи със седалки към пленниците. Оглежда доволно работата си, отдръпва се настрана. Междувременно Дидо вади от джобовете си четири разноцветни вратовръзки, приближава се до пленниците и започва да ги оглежда внимателно, сякаш иска да им ги премери.

ДИДА: Рано е още, закъде си се разбързал?

ДИДО: Цветовете трябва да им подхождат. Не обичам мърлява работа.

ДИДА натъртено. Рано е още.

ДИДО: Добре де, добре. Прибира вратовръзките обратно в джобовете си.

ДИДА обикаля между пленниците, оглежда ги застрашително. М-да. Хубава пасмина.

ДИДО: По-добра едва ли можем да си намерим.

ДИДА въздъхва. Е, не е като в старите времена.

ДИДО: Нищо вече не е като в старите времена.

ДИДА: Не че днес имаме по-малко работа де.

ДИДО: Не, не че.

ДИДА: Променя се всичко, но не и хората.

ДИДО: Това добре го каза. Внезапно крясва с все сили към пленниците. Чувате ли, говеда?

ДИДА стреснато. Проглуши ми ушите, какво те прихваща?

ДИДО се втурва сред пленниците и започва да раздава удари.

ДИДА: По-полека, по-полека! Така ми разваляш цялото удоволствие.

КУРВАТА, чиято превръзка на устата е паднала след ударите на Дидо. Какво означава всичко това? Какво ще правите с нас?

ДИДА към Дидо. Обясни им, ако обичаш. Идеята беше твоя. Сяда на едната двойка столове, там където двете седалки се допират.

ДИДО заема официална поза. Тишина! Тишина! Ако не настъпи тишина, ще опразня съдебната зала!

КУРВАТА: Съдебна зала? Каква съдебна зала?

ДИДО се приближава до нея и я сритва в кокалчетата. Такава. Най-обикновена.

ДИДА с официален тон. Ако обещаете да поддържате ред, може и да ви развържем устата.

КУРВАТА: Но... Бързо, страхливо. Добре, добре. Обещаваме.

ДИДО снема превръзките от устата им, оставяйки ги да висят около вратовете. Пленниците поемат дълбоко дъх, оглеждат се с известно облекчение.

ДИДА: Да започваме ли? Ти кой искаш да бъдеш?

ДИДО: Няма значение, само да не съм съдия. Мразя отговорността.

ДИДА: Както искаш. Тогава ще си обвинител, като за начало. Не мога аз всичко да върша.

ДИДО: А защитник?

ДИДА презрително. Ба, защитник. Да се защищават сами, кой го е еня?

СПАЗМАТИКЪТ който през цялото време прави типични за заболяването си движения. К-к-к-краката ми не държат, мога ли да седна?

ДИДО: Може, разбира се. Изчаква, докато спазматикът посегне да седне на един от свободните столове, в последния момент го изтегля изпод него, така че онзи пада на пода. Не казах, че може на стол. Поставя стола обратно на мястото му и сяда по същия начин както Дида, подритвайки спазматика по-далеч от себе си.

ДИДА: А, това е добра идея. Сядайте всички, така е по-добре.

Пленниците сядат по пода. Роклята на Курвата се замята и открива бельото й. Дидо става и я дръпва надолу.

ДИДО: С това само утежнявате положението си.

КУРВАТА: Не беше нарочно.

ДИДО: Само професионален навик, нали? Внезапно плясва през лицето Къдравия. А ти какво си зяпнал, а? Мръсник с мръсник! Всичките сте такива, мамицата ви къдрава!

Къдравият: What did I do, man? What did I do?[291]

ДИДА: Маскирай се колкото щеш, пред съда тия не минават.

ПОМАГАЧЪТ: Ама аз пък защо? Хайде, тая паплач тук, това долу-горе мога да го разбера...

ДИДО: Ти си от най-лошите.

ПОМАГАЧЪТ: Ама защо, как така?

ДИДО: Защото се опитваш да вършиш нашата работа. Без да си имаш хабер.

Онзи го гледа яростно, посяга да каже нещо, но се въздържа.

ДИДА потропва трикратно и церемониално по стола. И така, обявявам съдебното заседание за открито.

ДИДО: Не е ли малко рано?

ДИДА с изненада. Защо, нещо друго ли имаш на ум?

ДИДО: Не, но пред нас е цял ден. Какво ще правим след това?

ДИДА почесва се с досада. Хм, не бях помислила за това. Май че имаш право.

ДИДО: Скуката...

ДИДА: Да, да, разбира се.

ДИДО: Но пък, от друга страна...

ДИДА: Какво?

ДИДО: И тия тук не можем да ги оставим така. Не е хуманно, нали разбираш?

ДИДА механично. Разбира се, че разбирам. Замисля се. И все пак...

ДИДО: Слушам те.

ДИДА: Че какво му е толкова нехуманното? Ако искаш, да ги навържем отново и да отидем на кино. Все ще намерим нещо интересно.

ДИДО: Да, да – та да мине някой и да ни ги обере под носа. Не ми се ще да съм се блъскал напразно.

ДИДА: Отново имаш право. А сега какво?

ДИДО почесва се. Хм. Внезапно оживен, към пленниците. Хей, вие имате ли някаква идея?

СПАЗМАТИКЪТ: Т-т-т-тоест, к-к-каква идея?

ДИДО: Нещо забавно. Нещо, с което да убием времето.

ПОМАГАЧЪТ ядно. Докато ни дойде редът, така ли?

КУРВАТА престорено-свенливо. Аз ... бих могла да ви позабавлявам малко. Поглежда към мрачния Дидо. Впрочем, това май не беше много добра идея.

КЪДРАВИЯТ: Go fuck yourself, motherfucker! I ain’t gonna lick your ass!

ДИДО: Какво, какво? Тоя какви ги плещи бе?

СПАЗМАТИКЪТ: К-к-к-казва, че с удоволствие щял да се присъедини.

ДИДО: Че що не го каже човешки тогава? Към Дида, неуверено. Да му светна ли един?

ДИДА: Твоя си работа.

ДИДО колебливо. Май наистина не ни остава нищо друго. Ако не ни хрумне нищо, ще трябва да започваме.

КУРВАТА отчаяно, пискливо. Момент, момент! Тук нали се мотаеше едно куче? Аз мога да ви покажа как се прави с куче, със сигурност не сте виждали такова нещо!

ДИДО с отвращение. Горкото животно. Оглежда се. Хе, вярно, ама то къде изчезна?

ПОМАГАЧЪТ мрачно. По кучки, къде другаде? Впрочем, ако ми развържете ръцете... Посочва към полицейската свирка.

ДИДО: Много хитро. Подритва го лениво. Нещо по-умно не можа ли да измислиш бе?

Появява се кучето, което радостно се спуска към господаря си и започва да подскача около него.

ДИДО: Като говорим за дявола...

ДИДА: Каква порода е?

ДИДО: Помияр, не го ли виждаш? На стопанина се е метнало. Отново ритва Помагача. Кучето се втурва и го захапва за крака. Аууу, мамка ти помиярска! Започва да подскача на един крак наоколо. Абе, няма ли кой да ми помогне, що за хора сте вие? Ще ме разкъса пред очите ви, звярът му със звяр!

ПОМАГАЧЪТ: На зла круша...

ДИДО посяга да се втурне към него, но спира и се отдръпва уплашено. Помагачът, окуражен, започва да му хвърля кръвнишки погледи. Кучето се е озъбило и гърлено ръмжи срещу Дидо.

ДИДО към Дида. Ей, ние май имаме проблем.

ДИДА: И на мен така ми се вижда.

ДИДО: И какво ще правим сега?

ДИДА: Хм, чакай да помисля.

ДИДО. Седнал на земята, оглежда раната си. Към Помагача. Ако е бясно, мамицата ти ще разплача.

ПОМАГАЧЪТ повтаря след него, кривейки лице в детински гримаси. Ако е бясно, мамицата ти ще разплача.

ДИДО без особен ентусиазъм, държейки кучето под око. Абе ти!

ПОМАГАЧЪТ: Педал!

ДИДА приведена над торбата си, която претърсва внимателно. А, тука вече не си съвсем прав. Той реже и от двете страни, моичкият.

ДИДО: Предателка!

ДИДА: Е, хайде, хайде, миличък. Още никой не е хванал настинка от мъничко истина.

ДИДО горчиво. Знаех си, че ще ме предадеш някой ден.

ДИДА: Глупости! Къде ще намеря друг като тебе? Вади от торбата нахапан кренвирш, размахва го тържествуващо във въздуха. Еврика!

ДИДО кисело, под носа си. Архимед пасти да яде!

ДИДА към кучето. Пис, пис, пис. Ела тука, на кака момчето. Ела да видиш какво ще ти даде кака. Пис, пис, пис.

Кучето не помръдва от мястото си.

ДИДА ядосано, към Помагача. Абе, това твоето да не е вегетарианец? За пръв път виждам куче да не скача на кренвирш.

ПОМАГАЧЪТ: Щото му говориш като на котка, затова. И мен ако ме наречеш африканец няма да ти отговоря.

КЪДРАВИЯТ: Fuck you too, man!

ДИДА: А как се вика на куче?

ДИДО ухилено. Готин?

ПОМАГАЧЪТ назидателно. На куче не се вика, то си има име.

ДИДО кисело. Казва кой? Нали те видяхме вече.

ДИДА: И как му е на твоето името?

ПОМАГАЧЪТ гордо. Адолф.

Всички се споглеждат изненадано, разменят притеснени усмивки. Курвата и Къдравият се побутват с лакти.

ДИДА мърмори. Брей, капка срам не ви е останала вече. Човек да вземе да ви натрупа всичките на един куп, пък да ви подпали. Към кучето. Като не щеш, ако щеш. Хвърля кренвирша зад гърба си, извън сцената.

Кучето неочаквано започва да скимти жалостиво, отърква се засрамено в краката на Помагача, после хуква подир кренвирша. Мълчалива пауза.

ДИДО припява, потривайки ръце от удоволствие. Къде си, вярна ти любов народна? Отива до Помагача и започва методично да го рита под такта на песента (алюзия за Малкълм Макдауъл и „Clockwork orange“?). Онзи се опитва да се предпазва, без да издава звук. Сцената продължава така, не съвсем кратко време.

ДИДА: Е какво, насити ли се? Май е време да започваме.

ДИДО задъхано, умоляващо. Още малко. Само още малко.

ДИДА: Е хайде де, не се вдетинявай!

ДИДО продължава да рита. Ще спра, когато аз искам, не когато ти ми кажеш.

ДИДА с хитър тон. Е, както искаш. Аз на твое място обаче щях да си помисля за вратовръзките.

ДИДО спира рязко, гледа я недоверчиво. Какво вратовръзките?

ДИДА: Много просто: може този път и да поискам аз да им ги сложа.

ДИДО опипва джобовете си. Как така, как така? Това си е мое задължение.

ДИДА чаровно. А, ние май се сетихме за задълженията си. Става от мястото си и започва да крещи с армейски тон. Ами тогава започвай да изпълняваш задълженията си, идиот такъв! Не мога да чакам тук докато небето се срине отгоре ни! От сутринта насам си губим времето заради теб! Марш на мястото си, марш!

ДИДО не особено силно впечатлен. Свърши ли?

ДИДА: Не съм съвсем сигурна. Бръква в торбата, вади от нея голям будилник, поглежда колко е часа. Впрочем, да.

ДИДО подозрително. И ще ме оставиш ли аз да им слагам вратовръзките?

ДИДА кокетно, усуквайки около пръст пеша на полата си. Може би. Поглежда към Дидо, който се кани да кресне. Добре де, добре. Щом настояваш. Покашля се, за да прочисти гърлото си, оправя дрехите и косите си, изпъчва се. Дами и господа, обявявам заседанието на съда за открито. Думата има обвинителят.

СПАЗМАТИКЪТ: М-м-м-момент, момент.

ДИДО: Сега пък какво?

СПАЗМАТИКЪТ: Искам да знам в какво ни обвинявате.

ДИДО: Че какво значение има това?

СПАЗМАТИКЪТ: П-п-п-росто искам да знам, т-т-т-това е всичко.

ДИДО почесва се озадачено. Това пък за пръв път го чувам. Към Дида. Ти чувала ли си такова нещо?

ДИДА свива рамене.

СПАЗМАТИКЪТ: А освен т-т-т-това искам д-д-да знам и кои сте.

ДИДО: А, това е лесно. Аз съм Дидлдум, а това тук е Дидлдай.

СПАЗМАТИКЪТ: Н-н-не отговорихте на първия ми въпрос.

ДИДО: Уффф, започваш да ми досаждаш. Към Дида. Да го сритам ли?

ДИДА: Твоя си работа.

ДИДО замислено. Ако бях сигурен, че ще престане... Но техният сорт са много инатести. Към Дида. Нали се сещаш за онзи преди? Прави спазматични движения, кривейки глава и врат наляво, с конвулсивно изплезен език. Или пък за онази? Същите движения, този път надясно. Да не говорим пък за най-тежкия случай, той беше направо непоносим. Движения и наляво, и надясно. Пауза. Към Спазматика. Искаш да знаеш, така ли?

СПАЗМАТИКЪТ: Д-д-да.

ДИДО към останалите, заплашително. Някой друг иска ли да знае?

Пленниците се споглеждат страхливо, но не отговарят.

ДИДО крещи. Попитах ви нещо, идиоти!

Отново никакъв отговор.

ДИДО: Бе аз що не ви... Започва да ги рита и удря безразборно, продължава не съвсем кратко време. Задъхано. А? Сега ще ми отговорите ли най-после?

Пленниците в един глас (без Спазматика, който мълчи). Не, не, не искаме.

ДИДО: Какво не искате?

Пленниците: Да знаем, да знаем.

ДИДО доволно. Е, аз пък тогава ще ви кажа. Започва да обикаля наоколо, хванал глава в ръце. Значи, обвиняваме ви в това, че... Продължава да обикаля, търси думата. ... в това, че... Нова обиколка. А, ето: в това че сте виновни. Точно така: обвиняваме ви в това, че сте виновни. Отива до Спазматика, навежда се към него и изкрещява в ухото му: Обвинен си в това, че си виновен. Сега доволен ли си?

СПАЗМАТИКЪТ: Не ми крещи, не съм глух.

ДИДО игриво. Ако искам ще крещя, ако искам ще мълча. Внезапно сменя тона, делово. А сега на работа. Към Дида. Какво трябваше да правя?

ДИДА: Ти си обвинител.

ДИДО: А, да, разбира се. Разбира се. Пауза, колебливо. Разбира се.

ДИДА окуражаващо. Можеш да започваш.

ДИДО: О, как мразя този момент!

ДИДА нежно. Няма как, миличък, нали знаеш? Пауза. Ако искаш, след това ще те почеша по гръбчето.

ДИДО капризно. Ама не само на ужким.

ДИДА майчински. Разбира се, че не само на ужким. Нали си моето пъдъл-мъдъл-дъдълче?

ДИДО: Хитруша. Знаеш ти как да спечелиш един мъж, знаееееш!

ДИДА. Хи, хи хи. Моето шуга-буга-мугалче.

ДИДО: О, направо ме стопяваш.

ДИДА: Моето миши-пиши-шишленце.

ДИДО: Ти си направо невъзможна.

ДИДА: Моето...

ДИДО гневно. Добре, добре, предавам се. Сяда върху двата свободни стола, кръстосва крака със замах, притяга папийонката си, оправя коси, покашля се.

Всички го гледат с напрежение.

ДИДО патетично, но без гняв, все едно, че рецитира стихотворение. Негодници! Пауза. Оглежда се, покашля се отново. Казах „негодници“, защото именно това искам да кажа. Да, именно това. Именно и поименно: един, двама, трима, четирима негодници! Пауза. Защото всичко започна с вас. Да, именно с вас. Пауза. Вие бяхте, които ми се присмивахте, още от самото начало. Разпалва се, става от мястото си, сяда отново. А всичко беше измислено, нищо не беше вярно. Бях се наакал само веднъж, само за да си отмъстя на... Впрочем, това не ви засяга. Пауза. Но вие не искахте да престанете, това ви доставяше удоволствие. Ооооо, сладката радост на садизма. Да се радваш, радваш, радваш, докато другият се къса от рев. Става и започва да подскача на място, сочейки към пленниците с пръст, припявайки. Дрис-льо. Дрис-льо. Дрис-льо. Привежда се към Спазматика. Нали така беше? Ти викаше най-много от всички.

СПАЗМАТИКЪТ: Н-н-н-нямам представа за к-к-какво говориш.

ДИДО: Млък! Сяда отново, пали въображаема цигара, подръпва няколко пъти нервно, после щраква с пръсти въображаемия фас в лицето на Спазматика. Ами котенцето? Спомняте си онова котенце, нали? Беше малко и сиво, не кой знае колко хубаво, но аз си го обичах повече от всичко. А вие... Посочва с пръст към всеки от тях. Ти, ти, ти и ти. Не можехте да понасяте това, не можехте да понасяте, че и аз си имам нещо, което обичам. Пауза. И затова ме накарахте да го хвърля от балкона. Става и започва да подскача на място, кривейки се. Не можеш, не можеш, не можеш! Спира внезапно, прави движение с ръка, все едно че хвърля нещо със замах, крещи. Не бой се, Бамбииноооо! Избухва в сърцераздирателни ридания, тресе се от плач. Бавно се успокоява. Тихо, бършейки очи. Не бой се, Бамбиинооо! Пауза. О, как ви ненавиждах! Можех да ви удуша един по един, още тогава, след като хвърлих Бамбино. А вместо това... Вместо това ви позволявах всичко. Пауза. А после, когато играехме на чичо доктор? Всички искахте да ме лекувате, нали? Все аз да бъда болен, та да можете да ми слагате инжекции. Хайде още веднъж, миличък. Нали не те заболя, миличък? Нали ти беше хубаво, миличък? И момиченцата също. Те бяха си приготвили спринцовки от дръжките на лопатките за пясък. Спомняте ли си ги тези детски лопатки, имаха хубави дървени дръжки, заоблени, гладки. Пауза. А когато поискам и аз да бъда доктор – неее, ама как така, не може, няма как, не, някой друг път, ама какви ги бърбориш, моля ти се... Крещи. Лицемери! Измамници! Негодници! Пауза. Но после бързо се научихте, че може и другояче. Защото винаги имах пари, пък и можех да вземам колата на баща си. Ще ни закараш ли на диско, миличък? Ще платиш ли сметката, миличък? Лека нощ, миличък! Да сънуваш златни сънища, миличък! Изкривява лице в погнуса. О, колко е тъп тоя педал! Какво ли няма да направи за малко внимание. Егати идиота! Понякога направо ми иде да го пребия, въпреки парите! Пауза. Дори и по-късно, много по-късно, когато вече бях ви разпознал и започнах да ви чистя един по един, пак не можехте да повярвате. Криви лице в различни ужасени гримаси. Ама как така, миличък? Не, ти не можеш да направиш нещо такова, миличък. Но това е напълно невъзможно, миличък. Става, ритва назад двата стола, прави крачка назад, застива в скована поза, като паметник. Е, сега поне вече знаете, че може. Сега вече виждате, че може.

ДИДА бърше просълзено очи, става от стола си, приближава до него и го целува по бузата. Този път надмина себе си, миличък! Още никога не съм те виждала толкова убедителен.

ДИДО извръща лице, изтрива потайно мястото, където тя го е целунала. За себе си. Да си го навреш отзад това „миличък“! Високо, изпънат по войнишки. Ще с’старая!

ДИДА потупва го одобрително по бузата. Захарчето ми! Връща се и сяда обратно на столовете. А сега?

ДИДО: Ами не знам, малко съм нов в тия работи.

ДИДА: М-да. Преди беше по-лесно.

ДИДО: Но и по-безинтересно.

ДИДА: Тук отново имаш право.

ДИДО за себе си. Сякаш не го знам и без това.

ДИДА: Спомняш ли си онзи път, когато вятърът полюшваше вратовръзките им?

ДИДО: О, да, беше толкова поетично.

ДИДА: Беше си направо изкуство. Щеше ми се никога да не свършва.

ДИДО: На мен също.

ДИДА: Времето просто беше замряло.

ДИДО: О, йе. О, йе.

ДИДА: Нямаше нужда да се грижим за нищо, да се борим за нищо.

ДИДО: О, йе. О, йе.

ДИДА: Перфектна хармония.

ДИДО: О, йе. О, йе.

ДИДА: Целият свят ни беше сцена.

КЪДРАВИЯТ: Fuck you, man! Will you finally stop the fucking circus?

ДИДА стреснато Какво беше това?

ДИДО сочи с палец зад гърба си, без да поглежда. Онзи там.

ДИДА: Кой от всички?

ДИДО: Бас държа, че е къдравият. Поглежда към пленниците. Ами да, виж го как се е сгърчил.

ДИДА: Кой, този ли?

КЪДРАВИЯТ. Изправя се. Гордо. You have no right to expropriate my freedom. It’s given to me by God and the Universe, not by you. Therefore, your right stops at the point where my own right begins. They can touch upon each other, but not intermingle, except by mutual, and clearly stated by both sides, consent. I therefore challenge you to prove the opposite, if you consider yourselves sentient beings. Or to admit your own defeat and set me free, right on this spot. My right is more right than your right. Quod erat demonstrandum. Протяга овързаните си ръце към двамата.

ДИДО: Тоя к’во бе, да не си иска отсега вратовръзката?

ДИДА колебливо. Има ги всякакви.

ДИДО страхливо. Ама чакай, още не сме произнесли присъдата.

ДИДА: Ба, присъдата. Щом толкова настоява, надявай му я отсега.

ДИДО. Приближава се до Къдравия и започва да крещи в лицето му. Идиот! Тъпанар! Говедо! Това е против правилата, глупако! Не разбираш ли, че сам си слагаш вратовръзката?

Къдравият протяга ръце още по-напред.

ДИДО. Поваля го на земята и започва да го рита. Идиот! Тъпанар! Говедо!

ДИДА: Ама какво ти става, миличък? Той само си поиска вратовръзката, какво толкова?

ДИДО бясно. Не ме наричай „миличък“! И не ми казвай какво да правя! Ако поискам, ще му слагам вратовръзка, ако поискам, ще го ритам. Моя си работа!

ДИДА помирително. Добре, добре, не ми крещи така. Аз исках само да помогна.

ДИДО посочва към Помагача. Тоя тук също. За което му се полага вратовръзка.

ДИДА обидено. Както искаш. Според мен обаче онзи там вече изгуби правото да се защищава. Искам да кажа, това му беше защитната реч. Ако искаш, мога да пристъпя към присъдата.

ДИДО: В никакъв случай! В никакъв случай! Присъдата може да бъде единствено колективна.

ДИДА: Това пък откъде-накъде?

ДИДО хитро. Забрави ли, че ги обвиняваме в едно и също престъпление?

ДИДА: Хм, понякога наистина ме удивяваш. Да, да, разбира се. Имаш право. Пауза. Кисело. Както винаги.

ДИДО: Разбира се. Оглежда се. Следващият.

Пленниците се споглеждат уплашено, започват да се бутат взаимно.

ДИДО към Спазматика. Ей, ти. Твой ред е.

СПАЗМАТИКЪТ: З-з-з-а какво?

ДИДО: Да се защищаваш, какво? Прави движения с ръце, все едно, че се боксира. Нали си обвиняем?

СПАЗМАТИКЪТ: Б-б-баба ти е обвиняема. Останалите пленници го бутат напред. Той става с мъка. К-к-какво сте ме зяпнали всички? Откак се помня, всички ме зяпат. Ей така. Прави грозна зяпаческа гримаса. Къде ли не съм опитвал да се скрия. Пауза. Сега и вие. Хайде, зяпайте тогава. Започва да прави още по-силни спазматични движения. А мога и така. Обикаля сцената, куцайки, влачейки се. Или така. Изкривява лице, все едно, че го душат, започва да хрипти и да се дави. Пауза. Е какво, нагледахте ли се? Пауза. Ако можех, щях да ви избода очите на всички. Да ви видя тогава как ще зяпате. Приближава се към Дидо, гледа го от упор в очите. Зяпа ли ти се, а, миличък? Прави силно конвулсивно движение. Какво ще кажеш за това, миличък? Дидо го удря със замах, но той продължава. А може би така, миличък? Дидо продължава да удря, Спазматикът продължава с конвулсиите. Дидо избухва в плач. Харесва ли ти, миличък? От коя страна ме искаш, миличък? Аз съм твоето малко котенце, миличък. Мяу, мяу, мяу! Дидо плаче несдържано, Спазматикът махва с ръка и се обръща към Дида. Ами ти, Торбалано? Оставяш на приятелчето си да върши работата, а твоите ръчички си остават чисти, така ли? Миличкият ще направи всичко, каквото му кажеш, само и само да му обърнеш малко внимание, нали? Към Дидо. Мама ще те обичка много, много, мама ще те гушка, мама ще те закриля. Но първо си изпапкай манджичката, миличък!

Дида към Дидо. Накарай го да млъкне! Удари го, смачкай го, махни го от очите ми!

Дидо продължава да плаче несдържано. Дида се приближава до Спазматика и отново поставя превръзката пред устата му. Той се опитва да продължи, но тя го сваля на пода.

ДИДА: Тоя е много, много виновен. Може би най-виновният от всички. Ако не бяхме се разбрали вече, направо щях да му сложа вратовръзката. Отива при Дидо, който се е свил в зародишна поза на пода, опитва се да го погали. Той ядно отблъсва ръката й. Е, хайде сега, миличък. Минавали сме и през по-тежки неща. Пауза. Добре, както искаш. Аз обаче ще продължавам, ако нямаш нищо против. Към пленниците. Кой е следващият?

Помагачът бута Курвата напред, тя отказва и се дърпа. Двамата се боричкат един с друг.

ДИДА: Ей, я стига глупости! На ваше място щях да се опитам да измисля нещо. Към Помагача. Я се засрами бе! Два метра мъж, а без малко ще напълни гащите. Хайде, стига толкова! Твой ред е.

ПОМАГАЧЪТ: Ама защо, как така? Не искам.

ДИДА: А аз да не мислиш, че искам? Ако нямаше такива хубостници като вас, отдавна да съм се пенсионирала някъде по морето. Хайде, ставай и се защищавай! Покажи, че си мъж!

ПОМАГАЧЪТ. Изправя се, дълго отупва и оправя дрехите си. Покашля се. Може ли... малко вода?

ДИДА пребърква торбата си, вади плоско шишенце. Водата е скъпа. Ето ти тук малко водка, ако искаш.

Помагачът взема шишенцето и го изпразва на един дъх, изтрива мустак, захвърля го със замах някъде към задната част на сцената. Изправя рамене, изпъчва се. Това тук е грешка. Трагична грешка, казвам ви!

ДИДА с досада. Уф, така няма да стане. Това съм го слушала хиляда пъти.

ПОМАГАЧЪТ: Да, ама тоя път е различно...

ДИДА: Тъй, тъй.

ПОМАГАЧЪТ отчаяно. Ама аз съм един от вас, как може да не го разбирате? Тая паплач тук ... ако ме оставите, и сам ще им сложа вратовръзките.

ДИДА ядно. Слушай, или започвай да се защищаваш, или давай думата на следващия. Времето напредва.

ПОМАГАЧЪТ уморено, с примирение в гласа. Да се защищавам, казваш. Като тая джумерка тук. Посочва към Спазматика. Пауза. Да се защищавам. Внезапно избухва. Ами аз какво правя цял живот, а? Откак се помня, само това правя. Все защитни движения, защитни цветове, защитно всичко, мамка му ѝ живот! Какво ли не опитвахме, как ли не се кривихме, кои ли задници не облизахме – не става и не става! Дойдат едните – хайде на тая страна. След малко идат други – хайде сега пък на другата. Изкривиха ни се вратовете от въртене, ха насам, ха натам, душите ни вече не знаят ни ляво, ни дясно, ни горе, ни долу – на вас все не ви стига! То членове ли не бяхме, активисти ли, ударници, почетници, знатници, агитатори, демонстранти, дисиденти – аман, край няма! Върти, върти дупе и не мрънкай, ти още нищо не си видял! Таман събереш малко душа, помислиш си вече, че е свършила бурята, че тоя път най-после нашият ред иде, така де, и нас да ни пооближат малко... А то – хайдеее, пак се обърна всичко с главата надолу, хайде пак ближи, пак чакай да цъфнат налъмите, пак стискай душа между зъбите, пак се надявай, пак псувай в юмрук... Е, докога бе, хора? Докога? Вече и кучетата се изредиха да бъдат началници, изпонадигаха къщи като палати, коли карат като змейове, окрадоха де що имаше нещо незаковано – а нашият ред все не идва. Е, не става така! Не става, казвам ви, причерняло ни е вече пред очите, искаме си и ние правата! Щом всички така, чуждото – общо, то що пък все нашето да е чуждо? Не става така, не ставааа! Идва нашият ред, ние ще сме сега отгоре, пък ако ще турско да стане!

ДИДА: Свърши ли?

ПОМАГАЧЪТ: Свършил ли? Че аз още не съм започнал.

ДИДА: На мен обаче ми стига и толкова. Към Дидо, който все още лежи на пода. Какво ще кажеш, миличък? Готови ли сме с тоя? Дидо прави вяло движение с ръка в знак да бъде оставен на мира. Готово значи. Към Помагача. Сядай, времето ти свърши.

ПОМАГАЧЪТ: Ама ...

ДИДА заплашително. Сядай, казах ти. Помагачът сяда, Дида потрива уморено лице. Уф, май започвам да остарявам. Едно време не ги усещах как минаваха. Към Курвата. Е, какво? Други не останаха, твой ред е.

КУРВАТА става. Ами то... има ли смисъл?

ДИДА: Смисъл? Не ми бърбори глупости, започвай.

КУРВАТА: Добре, добре. Само малко да си събера мислите. Пауза. Ами то и аз така... откак се помня. Все едно и също. Не се пипай, не се връцкай, не се показвай. Ще дойде дядо Торбалан, ще те прибере. Все едно и също. Пауза. А аз обичам да се пипам. Обичам и това е. Откак се помня. Уф, извинявайте, започвам да се повтарям. Пауза. А като си помисли човек само колко малко искам. Не че имам нещо против коли и къщи, не ... Но те не са ми чак толкова важни. Искам само... уф, то е малко срамно да се каже...

ДИДО: Кажи! Крещи. Казвай най-после!

КУРВАТА: Малко топлинка. Уф, толкова ме е срам. Цялата настръхвам когато си мисля за такива неща. Знам, че не е прилично да се говори така, срамота си е, но не мога, не мога да престана да си мечтая. Ей така, да се гушна с някого на топличко, да се отпусна, да се разтворя, да го поема, да полетя заедно с него... Пауза. Извинявайте, знам, че е много безсрамно, но не мога. Що бой съм изяла, що тормоз – и нищо не помага. Вярно казват хората, който е роден за въже, от куршум няма да умре...

ДИДО. Става, приближава се до нея, протяга ръка и я погалва по бузата. Така ли?

КУРВАТА хваща ръката му и започва да я движи по цялото си тяло. Да. Точно така. И така, и така, и така...

ДИДА: Хей, хей, вие май нещо се поувлякохте. Я се засрамете малко, хората ви гледат!

ДИДО през рамо. Не се бъркай където не ти е работа!

ДИДА: Какво, какво? Я повтори, ако обичаш!

ДИДО през зъби. Казах да си гледаш работата.

ДИДА. Приближава се бавно, замахва и му удря силна плесница. Дидо не реагира. Тя замахва отново, удря го от другата страна. Отново никаква реакция. Към Курвата. Ами ти ма, курво! Какво си ми се разпищолила тук? Хваща я за косите, събаря я на пода и започва да я тъпче и рита. На ти, на ти, на ти!

ДИДО тихо. Остави я на мира!

ДИДА: На мира ли! Ей сега ще ти дам една мира и на теб, само да свърша с нея! Продължава да тъпче и удря. На ти, на ти, на ти!

Дидо замахва и я удря по тила. Тя се отпуска на пода и притихва. Той се приближава до Курвата и развързва връзките на ръцете й. Сяда на пода до Дида, слага главата ѝ в скута си и започва да пее детска приспивна песничка.

КУРВАТА колебливо. А сега какво?

ДИДО с гръб към нея и пленниците, през рамо. Спасявай се, изчезвай.

КУРВАТА: Ама как така, изведнъж?

ДИДО крещи. Изчезвай, казах ти!

Курвата се приближава крадешком към останалите пленници и започва да развързва връзките им. Дидо продължава да пее детска песничка. Освободени, пленниците се нахвърлят върху него, надвиват го след кратка борба и овързват както него, така и Дида.

Край на първо действие

Действие второ

Дидо и Дида лежат овързани малко встрани от средата на сцената. Помагачът, изпотен и запъхтян, се е навел над тях, бие ги и рита безразборно. Спазматикът се е опънал по гръб на два от столовете. Къдравият, някъде в центъра на сцената, стои с гръб към публиката. Курвата е застанала на колене пред него в поза за фелацио. Дочуват се звуци от задавено смукане и мляскане.

КЪДРАВИЯТ: Лапай, лапай яко, не ми се прави на вчерашна! Лапай като ти казвам!

КУРВАТА: Уморих се, не мога повече. Много е голям, пък и ти насищане нямаш. Вече направо се задушавам.

КЪДРАВИЯТ: Бе аз що не ти… Замахва и я удря през лицето. Задушаваш се, а? Задушаваш ли се? Ха сега продължавай да ми се задушаваш.

КУРВАТА с треперещ глас. Добре, добре, само не ме бий. Утре съм на работа, ако съм насинена, жив клиент няма да ме погледне.

КЪДРАВИЯТ хваща главата ѝ с две ръце и започва да я буха ритмично срещу скротума си. А така, а така, а така. Ох, Котьооо!

СПАЗМАТИКЪТ (който вече не прави спазматични движения и не заеква) се изправя и сяда на столовете, протяга се и се прозява. Лениво. Абе, няма ли да започваме най-после? От два часа насам ви чакам да се наситите – няма и няма. То т’ва вашето не беше бой, не беше éбан. Аман, стига толкова.

КЪДРАВИЯТ. Обръща се, закопчавайки ципа на джинсите си. Жестока путка, братко. Жестока. Ти не щеш ли да опиташ?

СПАЗМАТИКЪТ: След теб? Не, благодаря.

КЪДРАВИЯТ: Ей, ти май нещо… Приближава се към Спазматика стремително, оглежда го агресивно от упор. Онзи не реагира по никакъв начин. Оттегля се крачка назад, помирително. Имаш късмет, че се познаваме.

СПАЗМАТИКЪТ: Късметлия съм аз, знам си го.

ПОМАГАЧЪТ. Присъединява се към тях, силно запъхтян. Корави копелета, брей. И двамата. Спуках им гъзеца от бой – думица не казват. Няма ах, няма ох – все едно, че дървета бия.

КУРВАТА: Бедните…

КЪДРАВИЯТ през рамо. Затваряй си човката, че да не те почвам отново! Към останалите. А сега какво да ги правим?

ПОМАГАЧЪТ: Полицията…

СПАЗМАТИКЪТ презрително. Дрън-дрън.

ПОМАГАЧЪТ: Да де, то и аз това исках да кажа. Полицията – дрън-дрън.

КЪДРАВИЯТ: Ей къде е гората. Прави движение с длан, все едно че сече на кръст. Раз-два – и готово.

СПАЗМАТИКЪТ презрително. Ба!

КЪДРАВИЯТ докачено. Какво бе, ти пак ли? Казвам ти, не ми се барай важен!

СПАЗМАТИКЪТ. Без да му обръща внимание. Селски работи не ща.

КЪДРАВИЯТ агресивно. Ами кажи тогава ти, като разбираш толкова.

СПАЗМАТИКЪТ сочи с палец зад гърба си към Курвата.

КЪДРАВИЯТ. Гледа го неразбиращо. Какво бе?

СПАЗМАТИКЪТ (както преди).

КЪДРАВИЯТ към Помагача. Тоя започва яко да ми опъва нервите. Да го бастисаме, а?

ПОМАГАЧЪТ: Аз съм неутрален.

КЪДРАВИЯТ към Курвата. Я ела тука! Ела, ела, не бой се. Тя се приближава, гледа го страхливо. Към Спазматика. Ха сега обясни какво искаш да кажеш.

СПАЗМАТИКЪТ: Тя ще каже какво да ги правим.

КЪДРАВИЯТ: Тя ли? Отде-накъде? Защо?

СПАЗМАТИКЪТ: Защото е от една боя с тях. Усещам ги аз тия неща, не ме разпитвай как.

КЪДРАВИЯТ: Че каква им е на тях боята?

СПАЗМАТИКЪТ: Откачена. Не от тоя свят. Внезапно крясва. Стига си ме разпитвал, идиот такъв! Като не ти харесва, хващай си пътя!

КЪДРАВИЯТ стреснато. Добре де, какво си се разкрещял! Отдръпва се крачка назад, започва да опипва джобовете си. Абе ти…

СПАЗМАТИКЪТ. Бръква в джоба на гащеризона си, вади голям бръснач. Това ли търсиш?

КЪДРАВИЯТ внезапно уплашен. Абе, ти кой си, какъв си? Я си ми дай бръснача обратно.

СПАЗМАТИКЪТ отваря бръснача, започва бавно да си подрязва ноктите. Къдравият отстъпва още крачка назад. Всяко нещо – с времето си. Затваря бръснача и го прибира обратно в джоба си. Към Курвата. Имаш думата, уважаема.

КУРВАТА: Аз ли? Защо аз?

СПАЗМАТИКЪТ: Кажи какво да правим с тия двамата.

КУРВАТА покрива лице с ръце, започва да хлипа. Махни се, Сатана, махни се! Не искам, не искам, не искам.

СПАЗМАТИКЪТ приближава се до нея, погалва я нежно по косите. А трябва. Няма как.

КУРВАТА скръства ръце пред гърди, пада на колене, започва да припява с очи, вперени в небето. Майчице Божия, ангели небесни, вси светии, помагайте! Помагайте, че трудно. Помагайте, помощ, помощ!

Дълга пауза. Спазматикът застава на колене пред Курвата, бавно разтваря ръцете й, прегръща я. Тя също го прегръща. Двамата започват да се поклащат в такт. Останалите двама се отдръпват и застават на по-безопасно разстояние, някъде зад столовете, но без да се крият или нещо подобно.

СПАЗМАТИКЪТ тихо, нежно. Не се страхувай, мило! Не се страхувай! Всичко ще бъде наред, ще видиш. Всичко ще бъде добре.

Курвата започва да си тананика детска песничка. След известно време Спазматикът започва да припява заедно с нея. Двамата се поклащат унесено. Бавно се изправят.

СПАЗМАТИКЪТ: Намери ли сили, оправи ли се?

Курвата го придърпва рязко към себе си и го целува яростно. Дълга, страстна целувка. После го отблъсква от себе си.

КУРВАТА: Остави ме сега. Имам нужда да бъда сама.

СПАЗМАТИКЪТ: Добре. Както искаш. Отдръпва се настрана.

КЪДРАВИЯТ към Помагача. Абе, ти разбираш ли нещо?

ПОМАГАЧЪТ: Че какво има за разбиране? Приказват си хората…

КЪДРАВИЯТ: Ох, и тоя. Живи да ви оплаче човек, всичките.

Влиза Кучето, приближава се до двамата пленници, вдига им крак и започва да ги препикава усърдно. После надига муцуна и започва да вие жаловито.

ПОМАГАЧЪТ: Сега ми виеш, а? А аз като лежах, кренвирши ще ми плюскаш. Маминциту ти дъйба! Хуква да го гони. Кучето заскимтява уплашено и се скрива зад гърба на Спазматика. Двамата започват да обикалят около него. Спазматикът не им обръща внимание.

ПОМАГАЧЪТ към Спазматика, предпазливо. Слушай. Изчаква реакция, която не последва. Така работа не става. Това куче си е мое.

СПАЗМАТИКЪТ: Е и?

ПОМАГАЧЪТ нервно. Какво „Е, и?“ Кучето си е мое и толкова.

СПАЗМАТИКЪТ: Аха…

ПОМАГАЧЪТ: Ти какво сега? Сепва се. Абе, ти да не си някой от ония, червените?

СПАЗМАТИКЪТ: И какво, ако съм?

ПОМАГАЧЪТ възбудено, към Къдравия. Знаех си аз. Подушвам ги тия безпогрешно, червените. Само дебнат пак да ни вземат всичко, да ни секвестират… Към Спазматика. Само че тоя път няма да стане, нямааа, мой човек. Сега си имаме демокрация, имаме си Европа, фондове, дебели мангизи. Ферщейн зи? Никс ферщейн, нииикс[292], знам ви аз и кътните зъбки. Не стига, че толкова време ни яздихте, сега пак ви се приискало, а? Към Кучето. Марш тука, че като те пипна после, по-лошо ти се пише. Марш тука, маминциту ти…

Кучето започва да скимти страхливо и бавно се приближава към стопанина си. Той го ритва няколко пъти, хваща го за ушите и го изправя пред себе си.

ПОМАГАЧЪТ гледайки кучето от упор. Имаш късмет, че мразя комунисти повече от кучета. Инак досега хиляда пъти да съм ти светил маслото. Блъсва го настрана, отупва ръце гнусливо. Мръсна пасмина! Отново се сепва. Към Къдравия. Абе …

КЪДРАВИЯТ: Какво?

ПОМАГАЧЪТ: Ония двамата …

КЪДРАВИЯТ: Кои?

ПОМАГАЧЪТ: Как кои, не ми се барай на завеян! За себе си. Аман от идиоти, ей! Към Къдравия. Дето ги хванахме, кои?

КЪДРАВИЯТ: А, те ли? Щото тука двойки любовни колкото щеш. Поглежда злобно към Спазматика, после към Курвата. Е, и? Какво?

ПОМАГАЧЪТ: Как мислиш, те дали са комунисти?

КЪДРАВИЯТ: Че какво значение има?

ПОМАГАЧЪТ слисано. Как да няма значение бе! Настрана. Ей затова откак свят светува кой ви хване, той ви го ръга. Нямало значение! И после нямало да бъдем до ушите в калта, а? Боже, с каква пасмина си ме събрал!

КУРВАТА: Не споменавай напразно името Божие!

ПОМАГАЧЪТ: Ти да мълчиш, че като те емна! Поглежда страхливо към Спазматика. Образно казано, де. За себе си. Ей, няма измъкване. Вече не знам кой от кой по-луд в тая пасмина. Приближава се към Къдравия, говори възбудено, жестикулирайки. Разбира се, че са комунисти. Инак щяха ли така да си играят на съд? Те тия работи още от едно време си ги умеят – Народен съд, дъра-дъра, всичко под ножа.

КЪДРАВИЯТ: Чакай бе, не са ли малко млади за това?

ПОМАГАЧЪТ: Ти какво, да не мислиш, че от круша дюля се ражда? Тия са до седмо коляно заразени, всичките, само атомна бомба ги оправя тях. Всичките в лагер – и една гооолемичка бомба отгоре, пара-парче да не остане. Чак тогава ще се оправим. Пауза. И пак не се знае.

СПАЗМАТИКЪТ: А после кой е наред?

ПОМАГАЧЪТ за себе си. Дрънкай си ти, дрънкай. Той батко ти после и теб ще оправи. Към Курвата. Ами ти ма, курво! Колко време ще ми се протакаш така? Като сме те избрали на отговорна длъжност, гледай си сега работата. Или и ти само дебнеш какво да откраднеш?

КУРВАТА. Приближава се до пленниците, скръства ръце молитвено, коленичи пред тях и започва да припява. Господи, Отче наш, който си там горе, помогни на чедата свои да прогледнат в тъмнината, да намерят пътя към тебе и да приемат волята ти…

ДИДО: Майната ти!

КУРВАТА: Отвори очите им, Господи, Боже наш! Отвори очите им!

ДИДА: Ех, че не мога да ти светна един, да ти поотворя очите. Към Дидо. Събра ли си сега плодовете, Човеколюбецо? Двамата се изправят и присядат, опрели гърбове един в друг. А после – аз съм била предателка! Хайде сега, радвай се! Сръгва го яростно с лакът. Радвай се, като ти казвам!

ДИДО: Добре де, ти излезе права.

ДИДА: След дъжд – качулка.

ДИДА: Да, ама и аз съм прав.

ДИДА: Тъй ли? Значи всички сме прави, а? Ха тогава обясни ми защо ти и аз сме овързани тука, а ония там са свободни? Щото всички сме прави, така ли?

ДИДО: Свободни – дренки!

ДИДА: Не ми философствай сега, ами отговори на въпроса ми!

ДИДО: Е, човек не може да разбира всичко на тоя свят. Поне не веднага. Пространството си иска своето време.

ДИДА: Какво пространство в кучи гъз бе, идиот? Не виждаш ли къде ни набута и двамата?

ДИДО: Е, това поне го споделяме заедно с тях. В един и същ гъз сме, така да се каже.

Кучето лае сърдито.

ДИДО към Кучето. Ей, ти да не се обиди нещо? Кучето напуска сцената. А, поне един разумен глас сред тая дивотия. Към Дида. Тоя май наистина си заслужи кренвирша.

ДИДА: То и ти заслужаваш много неща, ама…

ДИДО: Малко повече оптимизъм, моля. Не сме от вчера.

ДИДА: Оптимизъм, баба ти. Набута ни в лайната, сега за оптимизъм ще ми говори.

ДИДО посочва с глава към Курвата. Тая тук разумно момиче ми се вижда. Ей сега ще ги убеди да ни пуснат.

ДИДА: Аха…

КУРВАТА изправя се, хваща двамата за яките (съответните части от облеклото) и ги изправя. Побутва ги към столовете. Хайде, ваш ред е.

ДИДО невинно. За какво?

КУРВАТА побутва го лекичко. Тръгвай, тръгвай. Тоя път не съм го аз избирала.

ДИДА: Аман от философи. Писна ми.

СПАЗМАТИКЪТ: Хора на действието ли предпочиташ? Бедната!

ДИДО и ДИДА сядат на столовете. Пауза.

КЪДРАВИЯТ: А сега какво?

КУРВАТА: Ваша си работа. От мен – толкова.

КЪДРАВИЯТ към Спазматика, предпазливо. Ей, слушай. Пауза. Не ми се ще да подхващам крамоли, но тая твоята…

СПАЗМАТИКЪТ: Моята?

КЪДРАВИЯТ: Искам да кажа, тая… дама тук. Пауза.

СПАЗМАТИКЪТ: Какво тая дама?

КЪДРАВИЯТ: Е, хайде сега.

Дълга пауза. Къдравият пристъпя от крак на крак, търсейки думи.

КЪДРАВИЯТ: Искам да кажа, вкарай я малко в пътя. Ако беше моя, досега отдавна да съм я научил на ум и разум.

СПАЗМАТИКЪТ: Твоя си работа.

КЪДРАВИЯТ нервно. Абе моя, моя, ама не е само моя.

СПАЗМАТИКЪТ: Аха…

КЪДРАВИЯТ: Така де, няма да стоим тук досред нощите. Все нещо трябва да решим накрая.

СПАЗМАТИКЪТ: Че кой ви пречи?

КЪДРАВИЯТ: Е, не, така няма да стане! Знаем ги тия номера, не сме и ние вчерашни. Първо – опашката между краката, а после: ааа, не сме ние виновни! Ония бяха, ние само гледахме!

СПАЗМАТИКЪТ: Аха…

КЪДРАВИЯТ: Така де. Ако ще си слагаме главата в торбата, то всички заедно. В тая работа чисти ръчички няма.

СПАЗМАТИКЪТ се приближава към него и вдига ръце пред лицето му. Онзи се отдръпва стреснато. Спазматикът се приближава – Къдравият отстъпва, като в своеобразен танц. Стъпките се повтарят няколко пъти.

КЪДРАВИЯТ боязливо. Какво искаш бе?

СПАЗМАТИКЪТ: А ти какво виждаш?

КЪДРАВИЯТ: Ръце като ръце, какво? На бачкатор ми приличаш, напукани са.

СПАЗМАТИКЪТ: Тъй. А друго?

КЪДРАВИЯТ: Ами…

СПАЗМАТИКЪТ: Казвай, казвай, не ми се усуквай.

КЪДРАВИЯТ: Добре де, виждам, че не са чисти. Ама аз не това …

СПАЗМАТИКЪТ: Е, поне не си толкова тъп, колкото изглеждаш.

КЪДРАВИЯТ: Гледай сега, ако ще се обиждаме…

СПАЗМАТИКЪТ. Приближава се към пленниците, обръща главите им към Къдравия и Помагача. Огледайте си добре съдиите. Тези ви се паднаха. Късмет.

ДИДО: Ама и ти не си за изхвърляне, ако питаш мен. Спазматикът го перва през устата. Ау! Гамен! Помирително. Добре де, щом ти се играе на Мефистофел…

СПАЗМАТИКЪТ: Сам си го изпроси.

ДИДА: Хм. Става интересно.

СПАЗМАТИКЪТ: Имаш право. Събрахме се тук все от един дол дренки.

ДИДА: Че то други сортове има ли по тези краища?

СПАЗМАТИКЪТ. Смее се. Хей, ще ми липсвате вие, двамата. Катили сте, признавам.

ДИДА: Не бързай много, че да не се препънеш.

СПАЗМАТИКЪТ: Като вас двамата ли?

ДИДА: Например.

СПАЗМАТИКЪТ: Е, тогава страшно няма. Към Курвата. Ако позволиш, уважаема. Да пускам ли кучетата? Изчаква реакция, която не последва. Към пленниците. Е, юнаци, дръжте се. Към останалите двама. Ваши са. Ринг свободен.

Помагачът и Къдравият се приближават предпазливо.

ПОМАГАЧЪТ: Хм, не ми харесва тая работа. Към Къдравия. Да не е някой трик, как мислиш?

КЪДРАВИЯТ: Абе тоя хубавец не знае още с кого си има работа. Ама ще го издокарам аз накрая, ти само почакай.

ПОМАГАЧЪТ с внезапен интерес. Какво, какво си намислил?

КЪДРАВИЯТ важно. Като му дойде времето, ще видиш.

ПОМАГАЧЪТ: Кажи де, нали сме в един отбор.

КЪДРАВИЯТ: Като му дойде времето, казах.

ПОМАГАЧЪТ: Бах мааму! И това ми било партньор! Отива до пленниците и посяга да ги бие.

КЪДРАВИЯТ: Ей, ей, стига толкова. Сега сме сериозни. Към Спазматика. Началство, какво ще кажеш, как да действаме?

СПАЗМАТИКЪТ: В смисъл?

КЪДРАВИЯТ: Ами в смисъл, ти ги разбираш тия работи, ние тук сме прости момчета, знаем само да изпълняваме. Към Помагача. Нали така, мой човек?

ПОМАГАЧЪТ: А, що бе? И ние можем… Поглежда към Къдравия, който го гледа смразяващо. Тоест, да, именно. Прав е друга… партньорът. Точно така – ти нареждаш, ние изпълняваме.

СПАЗМАТИКЪТ: Така ли стана работата?

КЪДРАВИЯТ: Да, точно така.

СПАЗМАТИКЪТ усмихнато. Добре тогава. Нареждам ви да ги осъдите.

Дълга пауза, продължителни оглеждания между Къдравия и Помагача.

КЪДРАВИЯТ: Тоест как така – да ги осъдим?

СПАЗМАТИКЪТ: Ами така. Нали видяхте как става?

ПОМАГАЧЪТ: Ама чакай бе, то това не беше никакъв съд!

КЪДРАВИЯТ за себе си. Бах мааму и хитрец! Тоя е като сапунка!

СПАЗМАТИКЪТ: Е, ако можете да подобрите нещо – толкова по-добре.

ПОМАГАЧЪТ жалостиво, към Къдравия. Абе, приятел, ти нали имаше нещо наум?

КЪДРАВИЯТ: Споко, имай ми доверие. Към Спазматика. Началство, както вече казах… Ние сме прости момчета, не ги разбираме тия работи. Дай ни на нас да изпълняваме, там ни е силата.

СПАЗМАТИКЪТ: Тоест?

КЪДРАВИЯТ: Тоест, ти ще трябва да ги съдиш, началство. Докарай нещата до присъда, черно на бяло, с печат и подпис, а пък ние сме вече насреща.

ПОМАГАЧЪТ: Евалла. Закова го като талпа!

КЪДРАВИЯТ: Аз какво ти казвах? Към Спазматика, с победоносна усмивка. А другия път вече може и ние да се научим. Така де – и ние не сме от картофи дялани.

СПАЗМАТИКЪТ: ОК, както искате. Приближава се до Курвата, подава ръка. Уважаема. Тя го хваща под ръка и двамата се запътват навън.

КЪДРАВИЯТ. Препречва им пътя. Хей, хей, това пък какво е? Нали се разбрахме, всички заедно?

Спазматикът го избутва настрана и продължава заедно с Курвата.

КЪДРАВИЯТ: Началство, началство, почакай бе, братко! Къде хукна такъв, работа имаме да вършим! Не може така, началство!

Спазматикът спира.

КЪДРАВИЯТ: Ей, че ме уплаши. Смее се пресилено. Ама и ти си един майтапчия, еша ти няма. Направо в земята ме удари. Към Помагача. Кажи бе, кажи му, приятел, как ни паникьоса и двамата. Подчертано, в стил клоунада. Хе, хе, хе.

ПОМАГАЧЪТ по същия начин. Ха, ха, ха.

КЪДРАВИЯТ: Хо, хо, хо.

ПОМАГАЧЪТ: Хи, хи, хи.

КЪДРАВИЯТ спира рязко. Към Спазматика, сърдито. Е, началство, стига толкова! Сега какво, „хю, хю хю“ ли да се смея? Добре, твоя воля да бъде, ние ще ги съдим. Пауза. Ама и ти ще помагаш, ей!

СПАЗМАТИКЪТ: Закъде съд без публика? Връща се заедно с Курвата и заема двата празни стола срещу Дидо и Дида. ОК. Гледам ви.

ПОМАГАЧЪТ към Къдравия. Приятел, тази работа хич не ми харесва.

КЪДРАВИЯТ: Стига си ми циврил, писна ми от тебе. Като сме се хванали на хорото, ще го играем докрая. Или искаш да ги пуснем да си вървят?

ПОМАГАЧЪТ: Е, хайде сега.

КЪДРАВИЯТ: Тогава се стегни и бъди мъж! Щом ще е съд, съд да бъде. Да не сме по-прости от тях, и ние ще се оправим.

ПОМАГАЧЪТ: Да, ама аз…

КЪДРАВИЯТ: Какво пак?

ПОМАГАЧЪТ: Ама аз хабер си нямам бе, човек.

КЪДРАВИЯТ: Че за какво ти е хабер? Те и без това не могат да мръднат.

ПОМАГАЧЪТ: Е да, ама все пак… Съд е това, не е шега работа.

КЪДРАВИЯТ: Баси и съда, дето аз съм му съдия! Слушай, слушай сега. Ще ти кажа какво да правиш. Значи, като ти подам знак, ставаш и казваш „В името на народа!“

ПОМАГАЧЪТ обидено. Е, ти вече и комунист ме направи.

КЪДРАВИЯТ: Добре де, викай тогава нещо друго. „В името на демокрацията“ например. Абе, измисли си нещо, няма всичко да ти подсказвам я!

ПОМАГАЧЪТ мърмори кисело, за себе си. Измисли си, измисли си. Така и баба знае. А после… Високо. Добре, добре.

КЪДРАВИЯТ: Хайде тогава, горе главата – и напред. Изпъчва се и влиза тържествено между двете редици столове. Покашля се, оправя дрехите си. Високо и патетично. Всички виновни, стани!

ПОМАГАЧЪТ: В името на демокрацията!

КЪДРАВИЯТ: На майка ти името! Сграбчва Помагача за ръкава и го извежда извън „залата“. Слушай, ако ще ме излагаш така, направо хващай пътя!

ПОМАГАЧЪТ обидено. Е, сега ако ще се почваме на майка…

КЪДРАВИЯТ за себе си. Абе аз се чудя защо още не съм те почнал на ръка. Високо. Не ми се заяждай за глупости. Това беше само така, образно казано.

ПОМАГАЧЪТ: Че то по-образно от майката какво искаш?

КЪДРАВИЯТ: Добре де, извинявай. Така ми се изплъзна.

ПОМАГАЧЪТ: То ако става въпрос, и на мен може да ми се изплъзне едно-друго.

КЪДРАВИЯТ отстъпва крачка назад, започва да опипва джобовете си. Какво например?

ПОМАГАЧЪТ стреснато. А, нищо. То и аз така, образно казано.

КЪДРАВИЯТ ехидно. Аха…

ПОМАГАЧЪТ: Ами да, аз иначе всичко разбрах. Искаш да си измислям нещо, да импре… Щрака с пръсти, търси думата. Как се казваше бе?

КЪДРАВИЯТ: Импровизирам.

ПОМАГАЧЪТ: Да, точно така. Да им… абе, ти си знаеш.

КЪДРАВИЯТ: Гледай да не се заплиташ в много сложни думи, опитвай по-простички неща. Родина. Партия. Народ.

ПОМАГАЧЪТ: Ама нали се разбрахме бе? Аз комунистическо мекере не съм!

КЪДРАВИЯТ: Уфф, няма оправия с тебе! Добре тогава, ето ти няколко ключови думи. Твоя си работа как ще ги запомняш. Измисли си някакви твои, дето да ти ги припомнят.

ПОМАГАЧЪТ: Аха, разбрах.

КЪДРАВИЯТ: Значи, първо: Европа.

ПОМАГАЧЪТ: Аванта.

КЪДРАВИЯТ. Демокрация.

ПОМАГАЧЪТ: Наш’те.

КЪДРАВИЯТ: Просвещение.

ПОМАГАЧЪТ: Чукундур.

КЪДРАВИЯТ: Човешки права.

ПОМАГАЧЪТ: Бой, мамка им!

КЪДРАВИЯТ: Малцинства.

ПОМАГАЧЪТ: Марш оттук!

КЪДРАВИЯТ: Плурализъм.

ПОМАГАЧЪТ: Отде да ги емвам?

КЪДРАВИЯТ: Толерантност.

ПОМАГАЧЪТ: Пак „мамка им!“ Пауза. Добре, добре, разбрах. Принципът ми е ясен. Трябва да те поддържам, един отбор сме.

КЪДРАВИЯТ: Така те искам! Хайде сега – един за всички, всички за един!

ПОМАГАЧЪТ: Тъй, тъй. Двамата се връщат обратно.

КЪДРАВИЯТ: Всички виновни, стани! Поглежда очакващо към Помагача.

ПОМАГАЧЪТ: В името на толерантността! Поглежда към Къдравия, който е направил ядна гримаса. Не, на човешките права. Към Дидо и Дида. Абе вие чувате ли какво ви приказвам, говеда с говеда! Засилва се към двамата, посяга да ги удря.

КЪДРАВИЯТ: Ей, ей, пак избързваш! Чакай първо да ги осъдим.

ПОМАГАЧЪТ: Абе знам, ама като ме хванат нервите…

КЪДРАВИЯТ към Дидо и Дида. Какво сега, ще играете ли по правилата или да ви подхващаме по нашенски? Ние като бяхме на ваше място, поне се подчинявахме.

ДИДО лениво. Майната ти.

КЪДРАВИЯТ към Спазматика. Шефе, какво да ги правя тия бе? Глей ги к’ви са, всичко развалят!

СПАЗМАТИКЪТ: Изглежда ще трябва да ги съдиш седнали. Не виждам друг начин.

КЪДРАВИЯТ: Егати справедливостта! Ние можем, а те – не! А после ще ми приказват за демокрация. Към Дидо и Дида. Това обаче ви е за последен път, да знаете!

ДИДА: Ти къде си се раждал бе? Тук всичко е предпоследно.

КЪДРАВИЯТ към Помагача. Кажи нещо, какво си млъкнал като някой шаран!

ПОМАГАЧЪТ: В името на Просвещението! Пауза. Ледено мълчание. Уф, приятел, тая роля много трудна бе! Не може ли просто да ги поотупвам от време на време?

КЪДРАВИЯТ: То ако можеше, аз отдавна да съм го направил. Хайде, от теб полза, колкото на петел – седло. Я сядай, сядай там и гледай, така пó ще ми помогнеш.

ПОМАГАЧЪТ: Ама то няма места. Отдръпва се настрана, в движението назад подритва слуховата фуния, която е лежала на сцената през цялото време. А, фунийката ми! Ей това ми трябваше. Слага я на ухото си и присяда на пода до столовете. Е, сега съм рахат.

КЪДРАВИЯТ за себе си. Стягай се, мой човек, няма да се излагаме. Високо. Тишина! Тишина! Обявявам заседанието на съда за открито.

ДИДО: Вай, завалията!

ДИДА: Не е за завиждане, нали?

ДИДО: А, то кой ли е за завиждане?

ДИДА: Е да, ама тоя тук екземпляр ми се вижда особено завалиев.

ДИДО: Завалиев? Това пък какво е?

ДИДА: Нова дума. Сега си я измислих. Означава някой, който е особено достоен за състрадание и съчувствие.

ДИДО: О, звучи някак благородно. Да му съчувствам ли?

ДИДА: Твоя си работа.

ДИДО: Стига с това „твоя си работа“! Все някога трябва и ти да се обвържеш, не може все така да бягаш от отговорност.

ДИДА: Аз да бягам от отговорност? От кого го чувам!

ДИДО: Защо, кога съм бягал от отговорност?

ДИДА: А кой ни набута в това мазало?

ДИДО: Това не беше бягство от отговорност.

ДИДО: А какво?

ДИДО: Акт на състрадание. Акт на човеколюбие.

ДИДА: Какво човеколюбие при празна кесия бе? По-голяма безотговорност от това има ли?

ДИДО: Рационалистка!

ДИДА: Идеалист!

ДИДО: Драстичница!

ДИДА: Евфемист!

КЪДРАВИЯТ: Тишина! Тишина! Инак ще трябва да опразня залата!

ДИДО: Тъкмо се канех да попитам къде е тоалетната.

КЪДРАВИЯТ: Абе ти ще млъкнеш ли…

ДИДО: Какво, свърши ли ти красноречието!

КЪДРАВИЯТ взема от пода една от валящите се превръзки, връзва устата на Дидо. Ха сега инхалирай, докато пукнеш! Към Дида. А ти искаш ли?

ДИДА: Благодаря, днес вече закусвах.

КЪДРАВИЯТ: Тогава дръж си устата затворена. Покашля се. Тържествено, в осанката на съдия. И така, обявявам заседанието на съда за открито.

Дида мърмори нещо неразбрано под нос.

КЪДРАВИЯТ натъртено, ядно. Обявявам заседанието на съда за открито. Разсилният, въведете виновните! Сменя позата, присвива рамене, целият се смалява, превръща се в разсилен. Виновните са в залата, ваша Милост! Сменя позата, отново е съдия. Покашля се важно. Добре, отлично. В такъв случай можем да започнем. Думата има обвинението. Сменя позата, превръща се в обвинител – дървен, патетичен, донякъде подобен на самия съдия, но по-креслив, говори с фалцет. Уважаеми господин съдия, уважаеми съдебни заседатели! Във времена като нашите, когато упадъкът на нравите е тъжен, но неоспорим факт от ежедневието, когато корупцията е обхванала всички етажи на обществения живот. Стъпка встрани, превръща се в съдия. Кашля предупредително. Стъпка обратно, отново е обвинител. Освен съдебната система, разбира се. Поглежда към въображаемия съдия, усмихва се угоднически. В такива времена, уважаеми господа, е особено важно да се противопоставяме твърдо и решително – подчертавам, твърдо и решително – на всеки опит за разклащане на обществения морал. Твърдо и решително, това е особено важно. Няма да отстъпим нито на крачка от утвърдените и изпитани от времето ценности, които са основа на нашето общество. Няма да позволим на антисоциалните елементи, колкото и да им се иска, да ни отклонят от поетия път. Не, не и не! Сменя позата, превръща се отново в съдия. Покашля се. Колега, не може ли малко по-така… по същество? Сменя позата, отново е обвинител. Виновно. Но разбира се, господин съдия. Ааа, докъде бях стигнал? Сменя позата, съдия. Не си спомням точно. Сменя позата, обвинител. О, аз също. Сменя позата, разсилен. До морала, до морала. Сменя позата, съдия. Разсилният, не се обаждайте, без да съм ви дал думата. Сменя позата, разсилен. Няма да се повтори, ваша Милост. Сменя позата, съдия. В противен случай ще трябва да опразня залата. Сменя позата, разсилен. Разбира се, ваша Милост! Сменя позата, съдия. Към въображаемия обвинител. Продължавайте, колега. Сменя позата, обвинител. Както вече казах… Поглежда към въображаемия съдия, виновно. Разбира се, разбира се. Сега ще посъкратя малко. Аааа… Двамата виновни… посочва с широк замах към Дидо и Дида… са антисоциални елементи, чието поведение не може да бъде толерирано в нашето демократично общество. Сменя позата, съдия. С повдигнат палец. Неукрепнало демократично общество. Сменя позата, обвинител. Да, именно. Неукрепнало демократично общество. Поглежда въпросително към съдията. Сменя позата, съдия. Готов ли сте, колега? Сменя позата, обвинител. Винаги, господин съдия. Сменя позата, съдия. Тогава пристъпвайте към заключение. Сменя позата, обвинител. Разбира се, разбира се. Аааа… Сменя позата, съдия. Недоволно. Сега пък какво има? Сменя позата, обвинител. А, нищо. Исках само да уточним присъдата. Сменя позата, съдия. Какво има да уточняваме, нали се разбрахме предварително? Сменя позата, обвинител. Да не стане някоя грешка? Сменя позата, съдия. Назидателно. Тук грешки не стават, колега. Ние раздаваме правосъдие. Сменя позата, обвинител. Абе знам аз, ама … Сменя позата, съдия. Няма „ама“, продължавайте. Сменя позата, обвинител. Добре, добре. Изпъчва се, покашля се. Тържествено. Око за око, зъб за зъб – това е законът тук! Сменя позата, съдия. Е това е работа! Поздравявам ви, колега! Пауза. Излиза от ролята си, отново е Къдравият. Към Спазматика. Е, какво ще кажеш, Началство? Добър ли бях?

СПАЗМАТИКЪТ: Много автентичен.

ПОМАГАЧЪТ: В името на демокрацията!

КЪДРАВИЯТ. Махва примирено с ръка. Давай, давай и ти. То по-голям цирк и без това не може да стане.

ДИДА: Така си мислиш.

Къдравият посочва красноречиво към една от лежащите на пода превръзки. Дида мълчи нацупено.

СПАЗМАТИКЪТ: Във всеки случай ни липсва още нещо.

КЪДРАВИЯТ нащрек. Какво?

СПАЗМАТИКЪТ: Няма присъда без защита.

КЪДРАВИЯТ: Е, хайде да не издребняваме. Те как ни претупаха набързо.

СПАЗМАТИКЪТ: Това не е аргумент.

КЪДРАВИЯТ: Гледай сега, ако си решил да се заяждаш…

СПАЗМАТИКЪТ: Не става въпрос за заяждане, а за принципи.

КЪДРАВИЯТ: Ба! Сякаш има някаква разлика!

СПАЗМАТИКЪТ: Разлика наистина няма, но принципът си е принцип.

КЪДРАВИЯТ: Не ми се прави сега на немец! Знаем си кои сме, нали?

СПАЗМАТИКЪТ: Напротив. Изобщо не се познаваме.

КЪДРАВИЯТ: И какво сега, ти не си от нашите, така ли?

СПАЗМАТИКЪТ: Може да съм, а може и да не съм.

КЪДРАВИЯТ: Не ми излизай с тия номера, началство. Не те ли видях как се усукваше, когато беше наред да ти слагат вратовръзката?

СПАЗМАТИКЪТ хладно. Всички се усукваме. Такава ни е природата.

ПОМАГАЧЪТ със слуховата фуния до ухо. Абе, някой да ми е виждал кучето?

КЪДРАВИЯТ бясно. Ти да млъкваш, че!

ПОМАГАЧЪТ: То и аз това викам. Хайде да ги претупваме, скоро ще се свечерява.

КЪДРАВИЯТ Отива при него, изтръгва от ръката му слуховата фуния, оглежда я внимателно, после я захвърля далеч зад гърба си. Аман от технологии! Прави фуния от дланите си и крещи в ухото му. Не може. Началството не разрешава.

ПОМАГАЧЪТ: Не ми крещи, не съм глух! Сепнато. Защо бе, сега пък какво стана?

КЪДРАВИЯТ: Питай него.

ПОМАГАЧЪТ: Началство, защо така бе? Нали уж бяхме от един отбор?

СПАЗМАТИКЪТ: Понякога сме от един, друг път от повече. Както дойде.

ПОМАГАЧЪТ чеше се замислено. Това нещо не го разбрах. Много мътно говориш бе, началство. Към Къдравия. Ти нещо разбираш ли?

КЪДРАВИЯТ: Началството упражнява правото си на собствено мнение.

ПОМАГАЧЪТ колебливо. Абе лошо няма, ама и вкъщи трябва да си ходим. А то с тия дискусии…

КЪДРАВИЯТ: Демокрация, няма как.

ПОМАГАЧЪТ: Бе то хубаво демокрация, ама да не стане накрая пак ние дребните да опираме пешкира? Тия номера ги знаем, не сме от вчера.

КЪДРАВИЯТ: Ами то нашето началство май си мисли, че като попадна на важна позиция, и гласът му по-звонко трябва да се чува. Към Спазматика, ехидно. Прав ли съм, а, началство? Нещо звонко ли трябва да се включи в играта?

ПОМАГАЧЪТ внезапно заинтересуван. Бах мааму! Пак ли дотам стигнахме бе? Брей, човек вече и до кенефа не може да отиде, без да си плати. Таман нахраниш едните – айдеее, пак ги сменили, пак други идат, още по-гладни. Аман от демокрация!

КЪДРАВИЯТ: Панта рей…

ПОМАГАЧЪТ: Панта, не панта, тия при нас не минават! Не плащам, пък ако ще и камъни да завалят! Отива до Спазматика, обръща джобовете си наопаки. Няма нищо. Никс. Ничаво. Нутинг. Гледай хубаво, началство, после да не речеш, че се опитвам да бягам от данъци?

КЪДРАВИЯТ: Що ли си хабиш времето…

ПОМАГАЧЪТ: Как що бе, как що? А утре като дойдат да ми преобръщат къщата с главата надолу? Да не мислиш, че ми е за първи път? Надойдат с кучета и камери, прострат те на пода по бели гащи и – айде в Интернет, да гледа сеир народът. А после, грешка било станало, припознали те с комшията. Бах мааму и оправия!

КЪДРАВИЯТ: Аз затова къща нямам.

ПОМАГАЧЪТ: Знам, знам, ти предпочиташ да прекарваш ваканциите си във Франция. Докато те изпратят французите с безплатен билет обратно.

КЪДРАВИЯТ заплашително, внезапно настръхнал. Ей, приятел, ти по-добре си мери приказките.

ПОМАГАЧЪТ: Абе меря аз, меря, ама и моето търпение не е безкрайно. Наплодихте се, братко, като зайци, превзехте де що има социална служба в Европа, и все ви е малко. Лапате, лапате, насищане нямате. А за нас и шушка не остава.

Къдравият внезапно се нахвърля върху него и го поваля на земята. Двамата започват да се боричкат наоколо. Кучето се появява отнякъде и също се включва в борбата.

СПАЗМАТИКЪТ: Ей на това му викам сериозен кучи куп.

КУРВАТА. Втурва се към средата на сцената, крещи истерично. Престанете! Престанете всички, веднага!

Дълга, мълчалива пауза. Кучето се приближава към нея и започва да се отрива в краката й. Тя го отблъсква и то избягва извън сцената.

КУРВАТА: Повръща ми се от вас! Повръща ми се! Наблюдавам ви вече часове наред… Какви ти часове – дни, седмици, години. Наблюдавам и все чакам, все се надявам, че някой ден ще се вразумите и ще се опитате да станете хора. Но къде ти? Мъжкари сте вие, как така, може ли другояче, ама моля ви се? Пауза. Всяка от нас влачи на гърба си поне един-двама като вас. Кой се опиянчил, кой търси мястото си във вселената, кой поетическа душа носи. А ние опъваме ли, опъваме… И все чакаме, все се надяваме, че някой ден ще пораснете, ще престанете да си премервате пишките. А годините си текат ли, текат… Тоя плаче за едното време, щото си имал службица, оня не ще да работи, щото това му е под достойнството, третият плакне душата си в джибровка, щото съседът имал Фолксваген. Вече и камилите през иглени уши се провряха, само вие не можете да се измъкнете от калта. Повръща ми се от вас, разбирате ли? Повръща ми се!

СПАЗМАТИКЪТ: Но, уважаема…

КУРВАТА: Млък! Не искам да слушам повече! До гуша ми дойде. Ти, именно ти си от най-лошите, от най-тежките случаи.

СПАЗМАТИКЪТ: И защо, ако смея да попитам?

КУРВАТА: Защото си мислиш, че си нещо повече от тях. Посочва към Къдравия и Помагача. Защото си мислиш, че за теб е запазено специално място – горе, на трибуната. А всъщност не си нищо друго освен един жалък, дребен воайор. Твоето удоволствие не е в пипането, а в гледането.

СПАЗМАТИКЪТ прави крачка към нея, заплашително. Уважаема…

КУРВАТА: Какво „уважаема“, какво? Да ме уплашиш ли ти се иска? Хайде, извади големия си бръснач, опри го до гърлото ми! Отива до него и демонстративно изпъва шия. Или може би е по-лесно със зъби, а? Я да видим колко ти е силата, колко ти е мъжеството! Захапи, миличък, захапи по-здравичко. Може би малко кръв ще ти помогне да се пробудиш.

ДИДА сръгва Дидо в ребрата. Тая е от нашите хора. Брей, каква грешка щяхме да направим.

КУРВАТА: От часове наред наблюдавам как се наслаждаваш на тази гнусна комедия, как я пиеш с очи, как се възбуждаш от усещането за власт, могъщество, контрол. Дори и ерекцията ти виждам – всичко толкова познато, толкова жалко познато.

СПАЗМАТИКЪТ: Да не би да искаш да кажеш, че тия тук не заслужават наказание? Посочва с глава към двамата обвиняеми.

КУРВАТА: Е и какво като заслужават? Ти на тоя фарс наказание ли му викаш?

СПАЗМАТИКЪТ поучително. Животът, уважаема, би бил напълно непоносим, ако обичайната му форма не беше фарсът.

КУРВАТА: Запази жалката си философия за ония там. Посочва с глава към седящите на пода. Тях може би ще успееш да впечатлиш. За мен обаче си нула. Не, още по-малко. Ония двамата са нули. Ти си просто знак минус, това е всичко. Каквото и да дойде, каквото и да се появи, ти винаги ще го отричаш, винаги ще му се противопоставяш. Ти си перфектният, завършен и съвършен отрицател. Ти си въплътеният дух на това място!

СПАЗМАТИКЪТ: Това какво, комплимент ли е?

КУРВАТА яростно. Идиоти, навсякъде само идиоти! Приближава се до двамата обвиняеми и започва да развързва връзките им.

СПАЗМАТИКЪТ: Хей, хей, по-полека! По-полека, чуваш ли какво ти говоря! Затичва се към нея, опитва се да ѝ попречи. Двамата започват да се боричкат.

ДИДА, която се е освободила и извадила от торбата си огромен кухненски нож. Хопала! Добро утро, дечица! Аз съм вашата любима леля! Прерязва връзките на Дидо, който сваля превръзката от устата си, бръква в джоба си и също вади нож, сгъваем. Разтваря го с професионално движение, застава мълчаливо до нея. Гъди, гъди, гъди. Кого ще си подстригваме днес?

ПОМАГАЧЪТ: Е сега я втасахме.

ДИДА: И аз това викам. Хайде сега, поред на номерата. Всички тук, в редичка! Към Спазматика. А ти, миличък, остави ножчето си на пода, ако обичаш. Да не се сблъскаме някъде в тъмното. Спазматикът се подчинява. Дида крясва с все сили. Чувате ли какво ви говоря, идиоти! Всички тук, да сте ми под око! И ръцете зад тила, ясно ли е? Останалите неохотно започват да се подреждат в редица, с ръце зад тила. Към Курвата. Ти не. Ти вече си от нашия отбор.

КУРВАТА: Благодаря, не обичам спорта! Подрежда се заедно с останалите.

ДИДО. Приближава се към Курвата. Тихо, почти умолително. Виж, няма нужда. Никой не иска от теб да бъдеш героиня. Това просто не е нужно, разбираш ли?

КУРВАТА: Аз мисля, че разбирам. А ти дали разбираш нещо? Как мислиш, а?

Дидо потрепва видимо.

ДИДА към Дидо. Остави я, нейна си работа. Към останалите. А сега май е време да се разговорим пó на сериозничко. Наиграхме се, наскачахме се. Към Дидо. Миличък, ще бъдеш ли така добър да им поставиш вратовръзките? Дидо не реагира. Миличък?

ДИДО: Баба ти е миличка…

ДИДА: Какво, какво?

ДИДО: Майната ти и на теб, и на всичко. Писна ми да си играя на Господ.

ДИДА бавно, с труд. Така значи, а?

ДИДО: Така значи.

ДИДА: Ще ме изоставиш точно сега, насред пътя. След всичко, през което сме минали?

ДИДО: Не.

ДИДА: А това какво е тогава?

ДИДО: Никой не те е изоставил. Ако искаш, слагай им вратовръзките сама. Аз съм пас.

ДИДА неуверено. Ама ние си имаме задължения…

ДИДО: Бла, бла…

ДИДА решително. Ха, ти да не мислиш, че не мога? Дръж, дръж това. Подава му ножа, който той хваща вяло, с два пръста. Сега той държи два ножа в двете си ръце. Дай ги, дай ми ги. Да видим сега кой колко струва. Вади вратовръзките от джобовете му. Поне гърба ми ще пазиш ли?

ДИДО: Прави каквото искаш…

ДИДА: Така. Така. Приближава се към четиримата, започва да им надява вратовръзките. Ето така. И така. И така. Отдалечава се на крачка от тях, оглежда ги. Към Дидо, нервно. Добре ли съм им ги сложила? Да не съм объркала нещо?

ДИДО: Вратовръзки като вратовръзки. Какво толкова има за объркване?

ДИДА: Знае ли човек, всичко става. Оглежда четиримата от всички страни, започва бавно да ги обикаля. Нервно. Винаги съм мислила, че вътре в мен живее човек на изкуството.

ДИДО: Цветовете не им подхождат.

ДИДА: Не ми се заяждай сега. Ако искаш да бъде по-добре, направи си го сам. Пауза. С надежда в гласа. А… може би…

ДИДО недоволно. Какво?

ДИДА: Може би е по-добре ти да поемеш оттук нататък, а? Едва ли е чак толкова лоша идея.

ДИДО: Само не ми хитрувай сега.

ДИДА: Добре, добре. Ядно. Винаги съм знаела, че си непоправим инат!

ДИДО: Гени.

ДИДА: Ба, гени! Всеки си има гените за извинение.

ДИДО: Ами добре, действай тогава.

ДИДА Предизвикателно, с повдигната брадичка. И ще действам, и ще действам. А ти си наблюдавай, там от балкона. Нали билетите ти са гратис…

ДИДО: Много приказки, уважаема.

ДИДА жегнато. Ако искам ще приказвам, ако искам ще мълча.

ДИДО: Аха…

ДИДА: Ако искам ще приказвам, ако искам ще мълча. Изчаква реакция, която не последва. Какво, няма ли да кажеш, че ти крада думите?

ДИДО: Твоя си работа.

ДИДА оживено. Е, тия вече са си мои. Мои са, чуваш ли? Да не си посмял да ги употребяваш!

ДИДО: Какво, сега за авторски права ли ще се дърлим?

ДИДА: Приказвай каквото си щеш, само не ми кради репликите! Поне малко приличие все пак трябва да запазим.

ДИДО: Твоя си работа.

ДИДА подскача от яд. Предупреждавам те, миличък, не ме предизвиквай! Предупреждавам те!

ДИДО помирително. Добре, добре, както искаш. Твоя… Твои са си думите, няма да ги използвам повече.

ДИДА: Това да е за последен път, разбрахме ли се?

ДИДО: Да.

ДИДА: Какво „Да“?

ДИДО: Да.

ДИДА: Какво „Да“, попитах.

ДИДО: Да, разбрахме се.

ДИДА: Аха. Пауза. Така вече е по-добре.

ДИДО: Малко.

ДИДА: Какво „малко“?

ДИДО: Малко по-добре.

ДИДА: Защо? Отде-накъде?

ДИДО посочва с глава към четиримата.

ДИДА: Кажи де, какво си глътна езика?

ДИДО клати глава, присвива очи, демонстрира видимо съмнение.

ДИДА: Кажи де, кажи.

ДИДО пръхти, но не казва нищо.

ДИДА хитро. Нали си моето пъдъл-мъдъл-дъдълче? Обикаля около него, оглежда го от всички страни. Моето шуга-буга-мугалче. Продължава да го обикаля. Моето миши-пиши-шишленце.

ДИДО: Ъ-къ.

ДИДА: Какво „Ъ-къ?“

ДИДО: Тоя път няма да стане.

ДИДА: Какво няма да стане?

ДИДО отново посочва с глава към четиримата.

ДИДА избухва. Слушай, престани да ми се правиш на важен! Познавам ти и кътните зъби, не ми се прави на нещо, което не си!

ДИДО мълчи в поза на демонстративна упоритост.

ДИДА: И ако искаш да знаеш, аз мога да се оправя и без теб!

ДИДО: А, това е мъжка приказка!

ДИДА: Престани да ми крадеш репликите, казах ти вече!

ДИДО: Твоя… Добре де, добре. Нали вече се разбрахме. Хайде, действай.

ДИДА: И ще действам, ти какво си мислиш? Приближава се към четиримата, започва да ги оглежда изпитателно. Колебливо. Ти май имаш право за цветовете. Искам да кажа, никога не съм оспорвала, че тия неща ги разбираш по-добре от мен. Внезапно. Хей, къде остана онова куче? Пис, пис… О, глупости, това го опитвахме. Човек вече и на кучетата не може да разчита. Към Помагача. И да му смениш името, ей! Човек трябва да има малко срам. Пауза. Снема вратовръзките на Помагача и Къдравия, поставя им ги отново, разменяйки ги. Към Дидо. Така по-добре ли е? Изчаква реакция, която не последва. Знаех си, какво ли си губя времето с теб? Приближава се стремително към Спазматика, започва да затяга възела на вратовръзката му. Крещи истерично към Дидо. Това ли искаше да видиш, а? Това ли искаше? Хайде сега, наслаждавай се, наслаждавай се, наслаждавай се! Затяга още повече. Мислеше си, че не мога, а? Че без теб съм нищо, нула, нулски! Ето, още, още, още… Срива се на пода, започва да плаче несдържано. Спазматичен, истеричен плач в продължение на не съвсем кратко време.

ДИДО се приближава до нея, опитва се да я погали по косата.

ДИДА: Махни се, Юда Искариотски! Маха ръката му ядно.

ДИДО присяда до нея на земята. Тя се отпуска и полага глава в скута му. Дидо я гали по косата. Дълга пауза.

ДИДА към четиримата. Свободно. Спасявайте се, нещастници. Днес ви проработи късметът. Към Дидо. Е, доволен ли си? Твоето човеколюбие най-после спечели.

ДИДО: Престани да бърбориш най-сетне. Винаги ли трябва да разваляш всичко?

ДИДА: Обичам те, глупако! Двамата се прегръщат и разменят дълга, страстна целувка.

Останалите четирима сядат около тях. Мълчалива пауза.

ДИДА: А сега какво? Лулата на мира ли да подпалваме? Или да плеснем с ръце, та да се прегърнем?

ГЛАС ОТВЪН: Ехо, има ли някой тук?

ДИДА стреснато. Това пък какво беше?

ПОМАГАЧЪТ: Някой вика.

ДИДА язвително. Аз пък си помислих, че някой свирка. Към Дидо. Как мислиш, дали е опасно, миличък?

ДИДО: Знам ли? Из тия пущинаци нормален човек трудно ще намериш. Само такива като нас.

ПОМАГАЧЪТ: То затова сме на такова дередже.

ДИДА: Затваряй си устата!

ПОМАГАЧЪТ обидено. Госпожо, ние с вас живеем в демокрация…

ДИДА: С тебе? Тогава си искам обратно тоталитаризма!

ПОМАГАЧЪТ: Хе, хе. Мина това време, минааа. Искате си пак старото, ама няма, на куково лято! Днес вече ще ни търпите, пък ако ще да се пръснете от яд.

ДИДА уморено. Живей тогава. Вие и без това сте неизтребими.

Появява се Пинокио, облечен в къси кожени панталонки с презрамки и тока на гърдите, снежнобяла ризка с къси ръкави, бели чорапки до коленете и шапка с перце на главата. На краката си носи големи холандски дървени налъми, на бузите му са нарисувани големи червени търкалета, носът му е ненормално дълъг. Движенията му са насечени, като на кукла (не прекалено).

ПИНОКИО вика. Ехо, има ли някой тук? Забелязва останалите, спира, оглежда ги внимателно. Сваля шапка и се покланя. Здравейте, здравейте. Пинокио, много ми е приятно.

ДИДО кисело. Сега остава да се появи само Румпелщилцхен…

ПИНОКИО: Впрочем, отвън срещнах едно кученце, много мило и приятно същество. Вади от джоба на панталонките си нашийника на кучето, показва го гордо.

ПОМАГАЧЪТ пискливо. Абе, ти какво си му направил? Кученцето ми! Копеле недно, ей сега ти отрязах главицата!

ПИНОКИО хладно. По-полечка на завоите, ако обичаш! Вади от панталонките си запалка, щраква я, насочва я заплашително към Подпалвача. Случайно някой да е забелязал, че тук мирише на бензин?

ПОМАГАЧЪТ към останалите, оживено. Казвах ли ви, казвах ли ви аз? Спира внезапно, поглежда Пинокио със смесица от гняв и ужас. Какво си направил с кученцето ми, сине майчин?

ПИНОКИО. Загася запалката, слага я обратно в джоба си. Нищо му няма, само малко бензин под опашката. Стига си се тръшкал, след някой и друг ден ще се върне. Всички кучета се връщат, рано или късно. Пауза. Ако могат.

ДИДА: Още един философ. При това дървен. Боже, помагай!

КЪДРАВИЯТ: Абе, теб още никой ли не ти е казвал, че децата не бива да си играят с огън и кибрит?

ПИНОКИО презрително. Разбира се, че са ми го казвали. Аз идвам от добро семейство.

КЪДРАВИЯТ: Е и?

ПИНОКИО: Какво „Е и?“

ДИДА: А, не! Това се повтаря вече за четвърти път! Измислете си нещо ново, по дяволите!

ПИНОКИО: Добре де, разбрах. Питам само, за да го ядосвам. Към Къдравия. Искаш да кажеш, защо въпреки това си играя с огън и кибрит.

КЪДРАВИЯТ: Долу-горе.

ПИНОКИО: За това има някъде към тридесет и шест причини. Искаш ли да ги чуеш всичките?

ДИДА: Господи! Не искам да имам деца!

ДИДО: Е, хайде сега.

ПИНОКИО към Къдравия. Е?

КЪДРАВИЯТ мрачно. Давай, карай през просото.

ПИНОКИО: Първата, и най-важна, е че това прави удоволствие. Започва да подскача наоколо, правейки звуци като от пожар. Вушш! Фиууу! Швуууп! Фъссс! Бум! Тряс!

КЪДРАВИЯТ: Достатъчно, достатъчно. Това го разбрах. Давай по-нататък.

ПИНОКИО: Втората, макар и не по-малко важна причина е, че искам да се върна при тате.

Дълго мълчание. Озадачени погледи сред останалите. Подпалвачът пита с жест Къдравия дали не смята, че малкият е откачен. Онзи свива рамене.

КУРВАТА предпазливо. Ама ти изгубил ли си се? Къде живее баща ти, дай ни адреса, ще ти помогнем.

ПИНОКИО надменно. Госпожо, човек трябва да познава класиката.

КУРВАТА обидено. Аз се опитвам да помогна, а то…

ПИНОКИО поучително. Баща ми, както е добре известно, живее в малко градче – много, много далеч оттук. А аз трябва да намеря начин да се върна при него. Оттук и необходимостта от бензин.

ДИДО: Хей, хей, това вече сам си го измисли. И ние сме чели това-онова, не ни подценявай чак толкова!

ПИНОКИО презрително. Повече от това едва ли е възможно. Впрочем, имате ли някаква друга идея?

ДИДА: Каква идея, за какво изобщо говориш?

ПИНОКИО: Бедните, те още нищо не знаят. Поставя ръце пред уста и започва да прави продължителни и протяжни, „китоподобни“ звуци.

ПОМАГАЧЪТ: Тоя съвсем изкукурига.

ПИНОКИО: Почакайте, почакайте малко. Повтаря серията от звуци.

КУРВАТА: Бедничкото…

ПИНОКИО: Хм, тоя май започва да остарява. Очевидно недочува, във всеки случай. Потретва серията от звуци.

Внезапно в задната част на сцената просветва широко отвърстие и се дочуват реални китови сигнали, многократно по-силни, раздиращи слуха. Всички, с изключение на Пинокио, се хващат за главите и демонстрират признаци на силна уплаха.

ПИНОКИО доволно. А, време беше. Все още реагира, дъртият му козел. Пардон, кит.

В следващите шест реда останалите крещят един през друг, в пълна неразбория.

СПАЗМАТИКЪТ: Какво, какво?

ДИДО: Какво означава това?

ДИДА: Стига с тия глупости!

КУРВАТА: Помощ!

ПОМАГАЧЪТ: Бах мааму!

КЪДРАВИЯТ: Егати майтапа!

ПИНОКИО. Изчаква ги да престанат, скръстил ръце на гърди. Сега вече разбирате, нали?

ДИДО: Не, не, това са пълни глупости! Измишльотини, детинщини!

ПИНОКИО: Детинщини ли? Слага ръце пред уста, приготвя се отново да изпрати сигнал към кита.

ДИДО: Не, не! Почакай, стой! Стой, чуваш ли!

ПИНОКИО: Не виждам да съм седнал.

ДИДО за себе си. Сополанко! Към Пинокио, високо. Искаш да кажеш, че се намираме в корема на…

ПИНОКИО: Кажи го, кажи го спокойно.

ДИДО: Но това не може да бъде!

ПИНОКИО: Не очаквах да чуя такова нещо от тебе. Не ме разочаровай, моля те!

ДИДО: Гледай сега…

ПИНКИО: Гледам.

ДИДО: Не, слушай…

ПИНОКИО: Слушам.

ДИДО нервно. Престани да си играеш! Положението е достатъчно сериозно!

ПИНОКИО: На кого го казваш? Вади от джоба си пиличка за нокти и започва да си пили ноктите.

ДИДО: Боже, помагай! Пауза. Виж сега, малкия…

ПИНОКИО продължава да си пили ноктите, без да му обръща внимание.

ДИДО. Покашля се високо. Ахем.

ПИНОКИО: Да, моля.

ДИДО: Исках само да попитам нещо.

ПИНОКИО: Заповядай.

ДИДО: А дали няма друг, малко по-безопасен начин?

ПИНОКИО: Освен бензина, искаш да кажеш?

ДИДО: Умно момче.

ПИНОКИО: Това го знам и без тебе. Пауза. Може и да има, но аз не го знам. Впрочем, това с бензина също не беше лесно за измисляне. Да не говорим пък за осъществяването.

ДИДО: Вярвам ти, вярвам. И все пак…

ПИНОКИО: Какво „все пак?“

ДИДО: Уфффф…

ПИНОКИО: Хайде де, изплюй камъчето. С мен можеш да си говориш за всичко, аз съм като гроб.

ДИДО: Вярвам ти, вярвам.

ПИНОКИО нервно. Това вече го чух. Давай сега по същество, чак толкова много време нямаме.

ДИДО. Внезапно започва да крещи. Абе детенце загубено, ти хабер имаш ли какво чудо ще стане тук, ако се подпали всичко? Я давай тук запалката и ми се махай от очите преди да съм те подхванал другояче! Сополанко със сополанко! С огън ще ми играе, калпазанинът! Към останалите. Дръжте го бе, какво сте ме зяпнали? Нахвърля се върху Пинокио, който избягва извън сцената. Останалите, с изключение на Спазматика, го следват. Отвън се чуват безразборни шумове.

СПАЗМАТИКЪТ: Ще го хванат когато си видят ушите. Идиоти! Не могат да видят истината даже когато се кани да им избоде очите. Изправя се, разперва ръце театрално, започва да рецитира тържествено. Огън! Огън да изгори всичко! Огън да ни пречисти, огън да ни обнови! Огън да ни унищожи, от огъня да възкръснем! Огън, огън, огън!

В задната част на сцената избухва ярък пламък (дигитални ефекти?), дочуват се звуците на огромен пожар. Отново се отваря отвърстието (устата на кита), дочува се звукът на прииждаща вода. Сцената потъва в тъмнина.

Дълга пауза.

Осветление, малко мъждиво. Героите са се скупчили в средата на сцената, насядали. Цари унило мълчание.

ДИДА: А сега какво?

ДИДО: Сънувах торта…

ДИДА: Стига, това вече го опитвахме. Я се напънете да измислите нещо ново!

ПОМАГАЧЪТ: Ако само можехме да го открием онзи, малкия. Той ще знае какво да правим.

КЪДРАВИЯТ: Ще го откриеш, грънци! Той сигурно отдавна вече е при баща си.

ПОМАГАЧЪТ: Късмет имат някои хора, ей.

КЪДРАВИЯТ презрително. Ба, късмет. Всичко на тоя свят само с хора става.

СПАЗМАТИКЪТ: Почакайте, почакайте! Хрумна ми нещо. Изправя се и започва да обикаля възбудено наоколо. Момент, само момент. Ей сега ще го напипам.

Застава по средата на сцената, слага ръце на кръста си, започва да си припява рефрена на „All we Need is Love“, без думи, само с „на-на-на“. Постепенно загрява, започва да танцува под такта на мелодията, като рита високо с крак при всеки такт, който завършва на „love“.

СПАЗМАТИКЪТ: Хайде бе, какво чакате! Взема от пода една (все още налична) превръзка (кърпа), започва да я развява като на хоро и да танцува, припявайки. All we need is… (не произнася думата „love“) Раз, два, три, четири, раз два, три, четири. Хайде сега, всички заедно!

Останалите колебливо започват да се присъединяват към него. Прегръщат се през рамо, започват да припяват заедно. Само Помагачът остава настрана.

Постепенно започват да се разпалват, заиграват все по-живо.

ПОМАГАЧЪТ: Бах мааму! Като ще е гарга, поне да е рошава! Присъединява се към тях.

Всички танцуват заедно, прегърнати през рамене, припявайки мелодията, като вместо „love“, накрая казват „ups!“, тоест:

ВСИЧКИ ЗАЕДНО: All we need is… ups! Pa-dap-pa-ba-ba-du. All we need is… ups! Pa-dap-pa-ba-ba-du. All we need is… ups… ups! This is all we need!

Рефренът се повтаря един-два пъти, всички танцуват яростно, ритайки високо с крака при всяко „Ups!“

Край на второ действие.

Завеса.

Сам Шепард, лудостта и любовта

Автор: Сам Шепард

Това интервю беше проведено в продължение на няколко дни във всекидневната стая на един манхатънски апартамент близо до Ийст Ривър. За последната среща Сам Шепард пристигна в края на късно-следобедна снежна буря, с разкопчано яке, въпреки лошото време. Начаса се заплесна по едно старо и раздрънкано Стейнуей-пиано в ъгъла, след което се върна на дивана, за да продължи разговора по току-що привършилата му целогодишна ретроспектива в нюйоркския Signature Theater. Каза ни, че се чувствал изтощен от репетициите в театъра, от пътуването до Лондон предишната седмица, както и от хаотичната програма на публични четения. Въпреки това, в края на разговора той отказа да бъде закаран обратно до хотела си в среден Манхатън, твърдейки, че предпочита да повърви пеша през Сентрал парк.

Подобно на много други писатели, Шепард може лесно да бъде припознат като някой от собствените си герои. Като човек той е по-близо до лаконичните и не особено изящни мъже от собствените си пиеси, отколкото до филмовите си роли. Сдържан, без нито следа от поведението на актьор, той е запазил пустинен калифорнийски акцент и по някакъв начин изглежда по-дребен, отколкото човек очаква.

Роден е на 5 ноември 1943, във военна база в южен Илинойс, където по това време баща му е бил разпределен. Посещава различни училища в Югозапада, прекарва една година в институт за селско стопанство, след което заминава за Ню Йорк с планове за актьорска кариера. Там бързо открива интереса си към писането, което го води до току-що появяващия се свят на авангардния театър в долен Ийст Сайд. Следва цяла поредица от пиеси, спечелили награди: Чикаго, Майката на Икар, Червен кръст, LaTurista и Forensic and the Navigators – всички те печелят награди Оби в категориите оф и оф-оф-Бродуей между 1965 и 1968. През това време той получава стипендии от фондациите Рокфелер и Гугенхайм.

През ранните седемдесет години Шепард се премества в Англия, където създава семейство и пише за лондонската театрална сцена. През този период той пише няколко добре приети и средни по дължина пиеси, сред които саTooth of Crime и Geography of a Horse Dreamer. През 1974 се завръща обратно в Калифорния и започва да пише най-известните си пиеси –Проклятието на гладуващата класа, Луд за любов, както и спечелилата наградата Пулицър Заровеното дете. Дебюта си в киното прави през 1978 с ролята на богат фермер във филма Небесни дни. Макар че тази роля му носи множество предложения за филмови роли, Шепард се ограничава само до няколко от тях, защото, както сам казва, „тази работа просто не доставя чак толкова много удоволствие“. Въпреки това през 1984 той получава номинация за наградата Оскар за портрета на Чък Игър от филмаИстинският материал. През същата година получава и Златната палма в Кан за Париж, Тексас, на който е сценарист и участва като актьор.

Шепард живее в Минесота с актрисата Джесика Ланг и двете им деца.

Paris Review: Далечният Запад фигурира предимно като митология в много от вашите пиеси. Вие сте израсъл там, нали?

Сам Шепард: Из целия Югозапад, всъщност. Кукамонга, Дуарте, Калифорния, Тексас, Ню Мексико. Баща ми беше пилот във военновъздушните сили. След войната той получи фулбрайтова стипендия, прекара известно време в Колумбия, след това преподаваше испански език в едно средно училище. Той ни местеше със себе си от място на място.

Мислите ли, че някога отново ще живеете в Запада?

Не, не вярвам. Онази Калифорния, която познавам, старата Калифорния с нейните ранчота, си е отишла. Тя просто не съществува, освен може би в отделни малки части. Живял съм на границата на пустинята Мохаве – един район, който преди беше фермерски. Имаше всякакви щандове с пресни продукти – авокадо, фурми. Човек можеше да си купи дузина артишоки за един долар или нещо такова. Сега всичко това е изчезнало.

„Истинският Запад“, „Заровеното дете“, „Проклятието на гладуващата класа“ и „Лъжа на ума“ – всички те са семейни драми, макар и абсурдистки. Черпили ли сте много от собственото си семейство?

Да, макар че вече го правя по-малко, отколкото преди. Повечето от тези неща, струва ми се, идват от бащината страна на семейството ми. Те са наистина странна банда, коренът им отива назад чак до колониите. Тази страна притежава истински твърд уклон към алкохолизма. Това върви назад поколения и поколения. Човек изобщо не може да си припомни някой трезв прадядо.

Самият вие борил ли сте се с пиенето?

Моята история с алкохола върви назад до средното училище. По онова време наоколо имаше много Бензедрин и, тъй като живеехме близо до мексиканската граница, аз просто прескачах оттатък, купувах си пакетче бенис[293] и ги пиех с евтино вино. Дрогата и пиячката заедно ви правят доста … всесилен. Човек не чувства никаква болка. Преживях няколко автомобилни катастрофи, от които не знам как съм оцелял.

Във всеки случай, в продължение на дълго време не разбирах, че имам проблем. Алкохолизмът е коварна болест; докато не се изправих лице в лице с него, не ми беше ясно, че е на път да ме завлече. Но в края на краищата се включих в група за анонимни алкохолици, заедно с тежките случаи долу на булевард Пико. Казах им направо: „Не ме слагайте в една група с някакви Елтън Джоновци или други подобни, просто ме хвърлете на лъвовете.“

Имате ли чувството, че пиенето може да е подпомогнало писането ви?

Не, не изпитвам усещането, че едното вдъхновява другото или обратно. Във всеки случай никога не съм гледал на пиенето или дрогата като на приятели при писането. Това просто беше начинът, по който животът ми се развиваше, нали разбирате, а писането беше нещо, което вършех, когато бях относително сух. Никога не съм писал под влиянието на дрога или бърбън.

Казахте, че мъжете от бащината страна на семейството ви са били тежки пиячи. Това ли е причината, поради която майките във вашите пиеси винаги изглеждат като впримчени по средата на толкова много хаос?

Жените от средния Запад от четиридесетте бяха подложени на небивал психически терор, най-вече от страна на мъже, разочаровани от живота по начини, които и самите те не разбираха. Докато израствах, наблюдавах този терор отново и отново, и то не само в собственото ми семейство. Това бяха мъже, върнали се обратно от войната, които трябваше да пуснат корен, да отглеждат семейство и да изпращат децата на училище – а те просто не умееха да се справят с това. Имаше нещо жестоко във всичко това. Все още не знам какво точно е било то – може би това, че е трябвало да преживеят всички онези неща във войната, а след това отново да се завърнат в квартала. Във всеки случай жените го получаваха право по носа – и нещата не бяха като в песента, значи, Хей Джак, хващай си пътя и толкова. Те просто седяха и гледаха. Мисля си, че в онези жени имаше някакъв героизъм. По някакъв начин те бяха корави и самоотвержени едновременно. Какво ли само не са пожертвали заради онези маниаци…

Какъв човек беше баща ви?

Той също беше маниак, но много тих. Аз се отчуждих от него на сравнително ранна възраст за стандартите на онова време. Постоянно се сблъсквахме един с друг, никога не бяхме на едно и също мнение за каквото и да е – и когато пораснах малко, всичко това ескалира до една истински грозна, насилническа сцена. В края на краищата просто реших да си тръгна.

Жив ли е той?

Не, беше убит преди няколко години, на излизане от един бар в Ню Мексико. Видях го една година преди да умре. Последната ни среща се разви по такъв начин, че вече знаех, че ще бъде особено грозна. Спомням си, че направих всичко възможно да се сдържам, по някаква причина. Не знам защо съм взел това решение, но в края на краищата станах и напуснах, без да се връщам повече при него. Беше напълно пиян, много яростен и откачен. След това не съм го виждал много дълго време. Опитах се да го намеря; един негов приятел ми каза, че бил се подстригал, взел със себе си рибарския билет и една бутилка, а после тръгнал за Рио Пекос. Това беше последното нещо, което чух за него преди да умре. Имало някакъв голям скандал в един бар, след това той излязъл на улицата и бил прегазен.

Гледал ли е той някоя от вашите пиеси?

Да. Това е една истински странна история. Разбрал, че в Greer Garson Theater в Ню Мексико ще представят Погребаното дете. Отишъл на представлението пиян, кьоркютук, и по средата на пиесата започнал да се идентифицира с един от героите, не съм сигурен с кой точно, тъй като всички те са свободно оформени по неговото семейство. Във второто действие станал и започнал да се кара с актьорите, а след това се развикал „Какви са тия лайна тук?“. Разпоредителите се опитали да го изхвърлят. Той упорствал и накрая му разрешили да остане, защото бил баща на драматурга.

Вие бяхте ли там?

Не, само чух за всичко това. Мисля, че това е единственият път, в който той е гледал някое от представленията.

Знаете ли, всички тези неща за баща ми и детството са интересни до известна степен, но аз май съм приключил със семейната драма преди много дълго време. Искам сега да се отдалеча от всичко това. Не че нямам намерение да се завръщам към него, но донякъде то е изчерпано и имам усещането, че няма нужда непрекъснато да се предъвква все едно и също нещо.

Четох някъде, че сте започнали да пишете, защото сте искали да бъдете музикант.

Ами, отидох в Ню Йорк, когато бях на осемнадесет. Чуках по всякакви врати, опитвах се да бъда актьор, писател, музикант, каквото се получи.

Какъв музикант се опитвахте да станете?

Барабанист. Бях член на една група на име Holy Modal Rounders.

А как се оказахте в Ню Йорк?

След раздялата с баща ми работих в няколко ранчота – всъщност ферми за отглеждане на чистокръвни животни – около Чино, Калифорния. Това беше наред за известно време, но аз исках да напусна всичко, а двадесет мили разстояние не ми изглеждаха достатъчно. Така че си намерих работа като разносвач на вестници в Пасадена и много скоро след това, чрез рекламните страници, разбрах, че има работа в една пътуваща театрална група на име The Bishop’s Company. Реших да се опитам, мислейки, че това може да ми даде шанс да се измъкна истински. По време на прослушването те ми дадоха да прочета нещо малко от Шекспир – бях толкова притеснен, че май прочетох сценичните упътвания вместо текста – и те ме взеха. Мисля, че вземаха всекиго.

Пътувахме по цялата страна – Нова Англия, Юга, средния Запад. Мисля, че най-дългият престой на едно място бяха два дни. Всъщност това беше един великолепен, малък и самодостатъчен театър. Правехме си сами абсолютно всичко – грижехме се за осветлението, правехме костюмите, изпълнявахме пиесата, заключвахме сградата. Във всеки случай, един ден стигнахме до Ню Йорк за представление в някаква църква в Бруклин и аз си казах, тук слизам от автобуса.

Веднага ли започнахте?

Не, не веднага. Първата ми работа беше за детективската агенция Бърнс. Изпратиха ме до Ийст Ривър да пазя през нощта шлепове, натоварени с въглища. Бяха гадни часове, например от три до шест сутринта. Не беше особено трудна работа – всичко, което трябваше да правя, беше да обикалям наоколо всеки петнадесет минути – но пък това се оказа великолепна среда за писане. Бях напълно сам в една къщурка, само с една електрическа печка и малка маса.

Виждахте ли се вече като писател?

Бях се опитвал в продължение на известно време, но нищо сериозно. Това беше първият път, в който ми се стори, че писането действително може да се окаже нещо полезно.

А как се свързахте с театрите?

Ами, живеех на авеню Си и Десета улица заедно с една група джаз-музиканти, един от които беше синът на Чарли Мингъс. Познавахме се от училище и той ми намери работа като помощник-келнер във „Вилидж Гейт“[294]. Главният келнер в Гейта беше един човек на име Ралф Кук. Ралф тъкмо стартираше свой собствен театър в Сейнт Марк на Бауъри[295], и той ми каза, че бил чул, че пиша някои собствени неща. Искал да ги види. И така, показах му няколко пиеси, които бях написал, а той каза, ОК, хайде да ги направим. Нещата някак потръгнаха след това. Ню Йорк беше такъв през шестдесетте. Човек можеше да напише едноактна пиеса и да я постави веднага, на следващия ден. Можехте да отидете в някой от ония театри – Дженезис, Ла Мама, Джадсън Поетс – и да намерите начин да я поставите. Нищо подобно не съществува днес.

Оф-оф-Бродуей получаваше ли рецензии по онова време?

В продължение на известно време големите вестници не се докосваха до всичко това, но след това започнаха да подушват нещо, така че слязоха при нас и започнаха да пишат тези подигравателни рецензии. Не бяха нечестни. Много от ония неща наистина бяха лайнени и заслужаваха да бъдат подигравани. Но имаше един човек, който изглежда беше на наша страна. Името му беше Майкъл Смит; той работеше за Вилидж Войс и написа възторжени рецензии за тези едноактни пиеси, Каубои и Каменната градина. Спомням си ги само откъслечно, не поради похвалите, а защото имахме чувството, че най-после някой разбира какво се опитваме да правим. Той наистина ни разбираше, виждаше работата ни като това, което тя всъщност беше.

А каква беше публиката?

Невероятно различна. Човек наистина изпитваше усещането, че махалата идва да гледа пиесите. Не бяха хора, идещи от Ню Джърси, за да си направят вечерно парти. И в никакъв случай нямаха намерение да седят безучастно, ако им доскучае. Най-враждебната публика срещнах в American Place Theatre, когато представяхме La Turista. Бяха поканили всички тия пуерторикански хлапета, улични хлапета, които замеряха актьорите с ластици.

Дълго време ли ви отне да намерите собствения си глас като писател?

Бях удивен, всъщност. Чувал съм писатели да говорят за „откриването на гласа“, но за мен това не беше проблем. Имаше толкова много гласове, че не знаех откъде да започна. Беше великолепно, наистина; чувствах се като някакъв откачен стенограф. Не искам всичко това да прозвучи като халюцинация, но наистина наоколо се рееха неща, и аз само ги записвах. Бях очарован от начина, по който те се структурираха от само себе си и всичко изглеждаше така, сякаш естественото място за него е сцената. Когато авторите говорят за някакъв глас, те изглежда имат пред вид един разказвачески глас. По някаква причина моите опити в областта на разказното изкуство се оказаха някак истински объркани. Нямах този вид глас, но пък имах множество други, по-различни, така че си казах, е, какво пък, тогава ще следвам тях.

Имате ли усещането, че вече ги контролирате?

Не се чувствам луд, ако това е, което ме питате.

Как изглежда дневният ви ред?

Трябва да започвам рано, защото водя децата на училище, така че обикновено ставам към шест. След това се връщам вкъщи и работя до обяд.

Имате ли някакъв ритуал или средство, което ви помага да започнете?

Не, всъщност не. Искам да кажа, има го кафето и всякакви подобни глупости, но що се отнася до ритуали – не.

Как точно пишете вкъщи? Имате ли собствен кабинет?

Имам собствена стая отвън, до плевнята, с пишеща машина, пиано, няколко снимки и стари рисунки. Много боклук и стари книги. Не мога да се отърва от книгите си.

Значи не ползвате компютър.

Не, мразя зелени екрани. Хартията е нещо важно за мен.

Каква е околността, в която живеете?

Фермерска. Нали разбирате – сено, коне, добитък. За мен това е идеалната ситуация. Обичам физическите усилия, които са свързани с фермата – косенето на сено, почистването на оборите или строежа на плевня. Правиш това, а след това отиваш да пишеш.

Всеки ден ли пишете?

Ако нещо ме занимава истински, отдавам му се напълно и пиша постоянно докато го завърша. Но да сядам всеки ден и да си казвам, ще пиша, пък ако ще чудо да стане – не, никога не бих могъл да върша нещо такова.

В състояние ли сте да пишете, когато играете в някой филм?

Има някои начини на поведение, които изключват всичко останало. Много е лесно, например, да се научи лошо поведение от някой филм. Искам да кажа, вие сте затворен в някаква каравана, хората блъскат по вратата, питат дали сте готов, а в същото време вие се опитвате да пишете.

Значи вие действително пишете по време на снимки?

Филмовите площадки са великолепно място за писане. Не работя върху пиеси докато снемам някой филм, но съм писал разкази и няколко романа.

Какво беше усещането, когато за пръв път видяхте работата си, изпълнявана от актьори?

До известна степен беше разочароващо, защото актьорите контролираха материала, а аз не бях свикнал с това. Не знаех как да разговарям с тях и не исках да се уча, така че се криех зад режисьора. Но постепенно започнах да разбирам, че и те преминават през един процес на интерпретация, като всички останали. Те не действат така, сякаш просто отиват някъде и четат някакъв сценарий.

Помогна ли ви като автор това, че сам станахте актьор?

Да, защото ми помогна да разбера специфичните дилеми, пред които са изправени актьорите.

Бяхте ли под влияние на някоя определена школа, като например онази на Метода?

Не съм фанатик на Страсбърг. Всъщност, намирам всичко това доста самовлюбено. Виждал съм актьори, които минават през него, защото самите те са силни личности, защото са в състояние да го използват и да продължават напред, но съм виждал и други, напълно разрушени от него, което е нещо много болезнено за гледане. Това иде от спецификата на онова вуду, верификацията на героя, така че аз да се превърна в героя. Това не е истинският Станиславски. Той е имал по-различна мисия, и според мен Страсбърг го е принизил да степен, която граничи с психозата. Човек забравя материала, забравя, че това е пиеса, забравя, че всичко това се прави за публика. Ей, човеко, аз съм в своя собствен мъничък свят. За какво говориш? А, тук съм. Отдавам се на лимоните. В киното, разбира се, всичко това работи поради обсебеността си; в театъра обаче то е пълна блокада и пречка. Няма място за самодоволство в театъра; човек трябва да мисли за публиката. Джо Чайкин ми помогна да разбера това. Той практикуваше този вид театрална репетиция, при която актьорите трябва да играят дадена сцена за някаква въображаема фигура от публиката. Казваше например, тази вечер принц Чарлз е сред публиката. Изиграй сцената за него. Или: а днес сред публиката има безпризорна жена.

Вярно ли е, че сте написали „Симпатико“ в кола?

Ами, започнах го в кола. Не обичам особено много да летя, така че карам доста, и винаги ми се е искало да намеря начин да пиша докато съм на път. Пиша на кормилото.

Наистина ли? На коя магистрала бяхте?

40 Уест, най-правата. Отивах в Лос Анжелис. Мисля, че бях написал двадесет и пет страници когато стигнах там, което е около петстотин мили каране. Имаше ги тия двама герои, за които бях мислил от дълго време насам, и когато стигнах до Лос Анжелис май вече имах готова едноактна пиеса. Но след това се появи друг герой и изведнъж имаше две действия. А от това второ действие пък се появи трето. Отне ми цяла година докато я довърша.

Как решавате кога една пиеса е завършена?

Единственият начин да се провери това е с актьорите, тъй като те са хората, за които пишете. Когато имам нещо написано, за което мисля, че е готово, го проверявам с актьорите, а след това гледам дали е нещото, което съм си представял. Най-добрите актьори ви показват недостатъците на написаното. Те стигат до дадено място, но там няма нищо, или пък прочитат даден ред и казват, добре, но сега какво? Този вид питане е много по-ценен от всичко друго. Дори не е нужно да казват каквото и да е. С най-добрите актьори мога да видя нещата просто по начина, по който те работят. Понякога инстинктивно чувствам, че тази малка част в края на втора сцена, първо действие, не е съвсем наред, но си казвам, може би ще успеем да се измъкнем. Един добър актьор не ми позволява да го направя. Не че казва, ей, това не мога да го направя; аз просто виждам, че той се препъва. И тогава ми се налага да се заема с проблема.

Значи докато пишете, мислите ви са заети с актьорите, а не с публиката.

Ами не. Не мисля, че може да се напише пиеса без да се мисли за публиката, но цялата работа е малко странна, защото никога не знам кой точно е публиката. Тя е като призрак. При филмите човек има по-добра представа за това кой гледа; там това е цялото население.

Правите ли много преработки?

Повече сега, отколкото правех преди. Тогава бях рязко против преработките, защото не можех да понасям преписването. Това се промени, когато започнах да работя с Чайкин. Джо беше толкова настоятелен, когато ставаше дума за откриването на същността на дадено нещо. Ще ми каже например, означава ли това, че се опитваме да го направим подъл? Или може да се разглежда и по друг начин? Това ме очароваше, защото моят подход беше да импровизирам, сякаш става дума за джаз или нещо такова. В стил Телониъс Мънк.

Как започвате пиесите си? Чувате ли гласа на някой от героите?

Става дума по-скоро за поведение, отколкото за глас. При Симпатико, например, това бяха тия двама типове с напълно различни затруднения, които започват да говорят един с друг, единият с едно поведение, а другият с друго.

Винаги ли героите ви казват накъде да вървите?

Героите със сигурност ме информират, казвайки къде биха искали да отидат. Всеки път, когато стигнете до някакъв кръстопът, вие знаете, че има различни възможности. Но само по себе си това може да бъде и дилема. На няколко пъти съм писал по някоя пиеса, която до известен момент изглежда абсолютно точна, а след това най-неочаквано изведнъж се изкривява нанякъде. Когато се случи нещо такова, вие непременно трябва да се върнете до мястото, откъдето нещата са се изкривили, и да опитате нещо друго.

По въпроса за контрола. Набоков, например, казва, че контролира героите си с много къса юзда.

Хм, аз виждам цялата тази идея за контрол като някак много мъглива. Искам да кажа, какъв контрол имаш, Владимир? Не ме разбирайте погрешно, аз мисля, че той е велик писател. Просто поставям под съмнение цялата идея за контрол.

Монологът сее превърнал в нещо като запазена марка Шепард. Вие сте известен с шеметните си монолози, които сам наричате арии.

В началото монолозите ми бяха смесени с представата за ария. Но след това започнах да забелязвам, че онова, което пиша, е изключително трудно за актьорите. Искам да кажа, аз пишех монолози от по три или четири страници. Сега вече работя повече чрез изключване, но героите все още понякога изпадат в особени мисловни състояния, нали разбирате, без да търсят извинения. Нещо просветва и разказът започва да се разширява.

Как се роди „Луд за любов“? Във вашите пиеси не се срещат герои и героини в подобен конфликт?

Пиесата се породи от едно влюбване. Това е толкова оглупяващо преживяване. От една страна човек не би го разменил срещу целия свят. От друга страна това е пълен ад. Преди всичко, влюбването прави така, че у мъжа започва да се проявява нещо женско, колкото и странно да е това.

Когато започвахте да пишете „Луд за любов“, знаехте ли, че бащата ще играе толкова важна роля?

Не. Когато той се появи в историята, аз отчаяно търсех някакъв край. Тази пиеса ме обърква напълно. Обичам началото й, в смисъл, че не мога да се наситя на онова, което се случва между Еди и Мей, просто ми се искаше това да продължава и да продължава. Но знаех, че това е невъзможно. И един от начините да го завърша беше да въведа бащата.

Изпитвах смесени чувства, когато я завърших. Част от мен гледа към Луд за любов и си казва, страхотно е, а друга част казва, ама това е наистина голям боклук. Това е една почти реалистична мелодрама. Тя все още не ме удовлетворява; не мисля, че пиесата е открила себе си истински.

Имате ли представа как ще изглежда краят на една пиеса, когато я започвате?

Мразя краищата. Просто ги ненавиждам. Началата със сигурност са най-хубавото, средите са объркващи, а краищата са катастрофа.

Защо?

Изкушението всичко да бъде решено, да се опакова пакета, ми изглежда като ужасна клопка. Защо човек да не бъде по-честен с момента? Най-автентичните краища са онези, които вече се въртят около някакво ново начало. Това е гениално. Някой веднъж ми каза, че фуга означавало да се избяга, така че мелодичните линии на Бах винаги изглеждат така, сякаш той избягва.

Може би това е причината, поради която ви харесва джазът – защото той няма никакви краища, музиката просто отзвучава.

Може би. Трудно е, нали разбирате, поради естеството на една пиеса.

Опитвали ли сте се някога да започнете откъм някакъв интересен край? Да започнете с нещо на ум и да работите отзад напред?

Очевидно това е нещото, което е правел Реймънд Чандлър, но той е автор на детективски романи. Той казва, че винаги започвал, знаейки предварително кой е извършил убийството. За мен в един край има нещо фалшиво. Искам да кажа, поради естеството на една пиеса, човек трябва да я завърши. Хората трябва да се приберат вкъщи.

Краищата на „Истинският Запад“ и „Заровеното дете“, например, изглеждат по-ясни, отколкото, да речем, онзи в „Градът на ангелите“

Така ли? Аз даже не си спомням как завършва Градът на ангелите.

Зелената тиня нахлува през прозореца.

А, да. Когато се чувствате несигурен, пуснете на свобода тинята и слузта.

За какво мислите, когато мислите за публиката?

Човек не иска да създава скука, а това е капан, в който един писател много лесно може да попадне. Публиката трябва да се държи будна с много прости средства. Лесно е да се създаде скука в театъра – по-лесно, отколкото в киното. Поставяте нещо в движение и то трябва да притежава енергия. Ако не го направите веднага, няма никакво внимание.

Имате ли някаква тайна как се постига това?

Човек започва да придобива вътрешно усещане за ритъм, според което нещата се намират в движение през цялото време. Тези промени дават възможност на публиката да закрепи вниманието си към нещо. Звучи като някакъв механичен процес, но в определен смисъл то се съдържа в диалога. Има един вид диалог, който непрекъснато се извива и движи, и всеки път, когато се придвижи, той създава нещо ново. Но има и диалог, който ви кара да заспивате. Единият е жив, а другият е смъртоносен. Може да бъде просто промяната на поведенията, промяната на идеите, при което един ред бива изпратен и друг идва обратно. Промените са нещо, на което ме научи Джо Чайкин. Той имаше дарбата да открива местата, на които нещо се променя. Някой актьор например върви напред, напълно фокусиран и целенасочен, а Джо ще му каже, не! Смени го! Другояче! Да не е същото. Слънце, луна – различно. И тогава актьорите си казват сами, разбира се, че е различно. Как не съм го забелязал преди това?

Важно ли е човек да има ухо за диалога?

Струва ми се, че слухът за сценичен диалог е по-различен от онзи за речта, която се използва в ежедневието. Човек може да чуе в ежедневието неща, които изобщо не функционират, ако се опита да ги възпроизведе на сцената. Това не е същото; нещо се променя.

Какво се променя?

Нещата се слушат по много по-директен начин, като нещо, което се подслушва. Това не е воайоризъм, не е като да съм в съседната стая. Аз съм конфронтиран с него, и конфронтационната част от театъра е диалогът. Ние чуваме всевъзможни интересни неща всеки ден. Но диалогът трябва да създава живот. Той трябва да бъде в състояние да се крепи сам. Разговорът със сигурност не е диалог.

Осъзнавате ли влиянието на драматурзи като Пинтър и Бекет върху собствената си работа?

Онова, което имаше най-голямо влияние върху мен, беше европейската драма от шестдесетте. Този период доведе театъра да напълно нова територия – и особено Бекет, който накара американския театър да изглежда като на патерици. Не мисля, че Бекет получава достатъчно признание за начина, по който е революционизирал театъра, за това как го е преобърнал с главата надолу.

Как бяхте повлиян от получаването на наградата Пулицър?

Знаете ли, в много отношения имам усещането, че тя беше дадена на погрешната пиеса. Погребаното дете е тромава, обременителна пиеса. Мисля си, че Лъжа на ума е много по-добра работа. Тя е по-компактна, по-заплетена, по-добре конструирана.

Имате ли любима сред собствените си пиеси?

Да ви кажа, не съм особено влюбен в никоя от тях. Не ги съжалявам, но ми е много по-интересно да се движа към следващото нещо.

Интервюиращи: Бенджамин Райдър Хоув, Джийн Маккълоу, Мона Симпсън

1997 г.

Източник

Сам Шепард е световноизвестен американски драматург, актьор и режисьор.

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност

Автор: Десислава Петрова

Терапия чрез проститутки, брак, целомъдрие, хипноза, психоанализа, психо-религиозна терапия, хормонална терапия, електрошок, обгаряне, кастрация, лоботомия и облъчване. Това са само някои от теориите за лечение на хомосексуалността, прилагани предимно през 19-и и началото на 20-и век. Тези теории са описани от един автор в една книга, която не намирам за нужно да цитирам. Сигурна съм, че не желаете да я прочетете. Тя е далече от вашата реалност. Далече е и от реалността на бащата на Иван. Или поне така си мислеше той, докато не разбра, че синът му е гей. За радост или не, той не беше прочел тази книга, не знаеше как да реагира и затова му се наложи да въведе новаторски метод. Българският метод за 21-ви век: терапия чрез гладуване, студ и бой. Новаторски метод, който се оказа успешен единствено в това синът му да изпита болка, която никой не заслужава. Със сериозна заплаха за психическото и физическото му здраве. Създавайки непреодолима пропаст между баща и син. Оставяйки горчилката от стореното, запечатана в паметта за цял живот.

Сценарият е реалност. Разиграва се не толкова отдавна и не толкова далеч от твоя дом. Може би дори си чул заплашителните викове на родителя. Или пък болезнените стонове на Иван. Глухите удари от юмруци върху плътта на момчето. Летящите столове, удрящи се в стените. Може да си чул и от съседите, които на следващата сутрин измежду приказките за Касандра и робинята Изаура са подхванали темата за странното момче. За горкия му баща. Онези същите загрижени съседи, които не смятат за нужно да се обадят на полицията, когато се сблъскат с нещо нередно. Нали не е в техния двор. Но това не им пречи, не, в никакъв случай не им пречи. Не ги спира в приказките. В опитите им да пишат техни версии на сценария и възможни изходи. Така. За разнообразие. Защото сапунените сериали от време на време доскучават. Ако не е бил Иван, то са били Петър или Мария. Както и да се казва, аз съм сигурна, че някой трябва да го е чул. Иначе съседите нямаше да говорят. Нямаше и да дават услужливи съвети в местната кръчма на „горкия“ баща, как да се справи с тази чума. Нямаше да го подпитват с усмивка под мустак кога ще жени момчето си. Или защо вместо да ходи с останалите мъже в гората да сече дърва, той е предпочел да отиде в читалището да танцува. Бащата нямаше да се прибира у дома, солидно почерпен и изпълнен с унижение и омраза и нямаше да пребива за пореден път сина си. А Иван отново да отстъпи на баща си и да го остави да го удря, „защото все пак го уважава като баща“.

Всекидневните побоища не се оказват ефективни. Следва комбинирано лечение от глад и побой. И тъй като Иван не може да си намери работа в селото, „благодарение“ на услужливите си съседи, той просто гладува или минава да обере останалото от масата след вечеря. Да се нахрани с онова, което баща му не е пожелал, с ненужното. Тъй като и той самият е смятан за ненужен. На моменти споменаван като нежелан или дори чужд син.

За да му бъде показано колко е виновен, за онова, което чувства и човекът, който е, Иван е заключван при животните. В обора. Да живее с тях. И да преосмисля сексуалната си ориентация. През зимата. Без ток. Без легло. Без баня. Без храна. А аз си мислех, че на колене върху натрошените черупки орехи в ъгъла е най-жестокото наказание за дете, измислено в България. Само вътрешната топлина, кураж и воля за живот помагат на Иван да съхрани себе си. Да събере сили, да преглътне страха и да помисли за собственото си оцеляване.

Иван бяга..., отива да живее при баба си. Там не получава нищо различно. Разочарова се повторно от липсата на разбиране и отрицание. Баща му не го търси с години. Забравил е, че има син. Синът му не го забравя. Един ден Иван решава и заминава за София да търси нов живот. Далече от селската кръчма, юмруците и критичните погледи по улицата. Така или иначе си няма никого там. Приятелства не би и могъл да има, тъй като никой родител не би пуснал детето си да играе с онзи гей. А семейството му отказва да приеме факта, че той няма да се промени и не го желае. Сякаш Иван никога не се е раждал, не е живял, погребан е жив в момента, в който става ясно, че е гей.

Иван, както повечето млади хора, има мечти. Следва ги. Липсва му онази опора, която повечето млади хора имат. Но е свободен. И въпреки че изминаха близо десет години откакто живее своя нов живот, той не е спрял да се надява и да се бори. И да започва нов живот редица пъти. Онова, което му се е случило у дома, което му е било причинено от семейството му, е само началото на неговата не толкова необикновена и недотам рядко срещана история. Тя се повтаря в различните ѝ черно-сиви багри всекидневно. Села в България много. Още повече бащи и синове. А ние всички сме съседите. Одумващи и цъкащи с език. Даващи съвети. Неосъзнаващи, че отговорността е и наша. И че следващия път, когато чуем приглушените удари, няма да се обърнем на другата страна, за да продължим да спим или просто да си увеличим телевизора и да си догледаме робинята Изаура.

Ако си родител, не прави опити да прилагаш горе цитираните терапии, не си прави труда и да измисляш нови. Не можеш да излекуваш нещо, което не е болест. Ако си Иван, Петър или Мария, недей да уважаваш родителите си, докато те бият. Ако си съсед, чуй какво се случва.

Сега вече може би стана поне малко по-ясно защо в никое българско село или малък град няма хомосексуални. Защото, когато са там, те не съществуват. Най-вероятно ги крият в оборите или в някое мазе, на тъмно и далеч от хорските очи. До момента, в който не избягат.

Източник

Десислава Петрова е българска гей-активистка и журналистка.

Коментари (35)

- 22-10-2010|николай

Благодаря ти, Златко!

- 24-10-2010|бай Иван

Истерично. Преди да стигна до края вече бях убеден, че е писано от агресивен хомосексуалист

- 24-10-2010|Златко

„Агресивен“? Кой от двамата, бай Иване? Битият младеж, или авторката, която се противопоставя на побоищата?

Гледай сега, признавам, че полека-лека започва да ми писва от тебе. Наречи това цензура, но май нещо започвам да губя желание да те слушам повече. Хайде да се разделим по живо, по здраво, какво ще кажеш?

- 25-10-2010|Ивайло – Хмммм....

Материалът ме наведе/изведе на мисълта, какво изобщо се случва в България; и защо (защо ли действително???) никой дума не обелва в смисъл на критически анализ.

Българското общество има всички белези на прото-фашистко, а именно релевантните в случая: култ към традицията и към патриархалното семейство, масмедийно промиване на мозъци и насаждане на невежество, брутализация на обществото и проповядване на социален дарвинизъм, религиозен и квази-религиозен мистицизъм, агресивно отхвърляне на сексуалните малцинства.

Вписан в горната контекстуална рамка случая с (горкия) Иван е напълно обясним и предсказуем. Уви, уверен съм подобни ще има и за напред.

60-тина години по-късно фашизмът се завърна у нас – не като име, а като практики – този път придържайки се формално към репрезентативната демокрация. Този факт обаче по-приемлив ли го прави?

- 25-10-2010|bez znachenie – po-skoro krivorazbrana civilizatsia

Ivailo, ne sam sqglasen s vsichko, koeto kazvash (s koeto ne iskam da te zasegna; i kato normalen chovek sqm protiv nasilieto opisano po-gore i sqm ZA razkrivaneto na sqshtestvuvashtoto nasilie v BG; vsqshtnost spomenavaneto na robiniata Izaura me kara da mislia, che tekstqt e pisan 1985-87)i zaradi polzata ot debata shte kaja svoeto mnenie:

Spored men v Bqlgaria niama „kult kqm traditsiata i partiarhalnoto semeistvo“, Bulgaria e obezliudena ot imigratsia, semeistvata sa razbiti, prqsnati iz chujbina. Silnoto, traditsionno semeistvo, samo po sebe si, ne e zlo, naprotiv. Bqlgarskoto semeistvoto e nai-goliamata jertva sled 1989. I razbirame ili ne, tova e tragedia sqs seriozni posledstvia ne tolkova za nas, kolkoto za generatsiite sled nas.

Sqglasen sqm che masmediite sqzdavat losh vkus i „nasajdat“ nevejestvo, no to e po-skoro sreshtu treditsionnite tsennosti, ne v tiahna zashtita.

Sqglasen sqm, che v BG ima jestok Socialen Darvinism i brutalizatsia, koito unishtojava socialnata tqkan, no tia ne proizticha ot religiozen i kvazi-religiozen mistitsizm, a ot totalna lipsa na vqzpitanie za jivot v svobodno obshtestvo. Eto tova e kombiniran rezultat ot komunizma i unistojenoto semeistvo, v koeto inache triabva da se vqzpitavat lichnosti, ne individi.

Religiozniat mistitsism e neznachitelen v sravnenie s moralniat nihilizqm koito tsari i nas.

I tqrpimostta kqm seksualnite maltsinstva e dalech po-goliama (kakto go pokazva i tozi forum) otkolkoto kqm religioznite, natsionalnite, i culturno-rasovite (tsiganite) maltsinstva.

Izviniavam se za latinitsata, niamam vqzmojnost da pisha na kirilitsa. Nadiavam se Zlatko shte prosti poslednite mi vkliuchvania vqv foruma, kakto vinagi opitvam se da naklonia veznata i v drugata posoka... No tova e poslednia mi komentar.

- 25-10-2010|Ивайло – Хммм хммм....

Култ към традицията и патриархалното семейство не означава автоматично, че последното го има. Напротив, то се привижда като идеализиран мираж и панацея (както междувпрочем се привижда и българското далечно историческо минало). И трите са фундаментални характеристики на фашизма, стар стил или по новата мода.

Колкото до „силното, традиционно семейство“, да, истинско зло е, ако се отчетат изследванията на редица психолози, сексолози и антрополози, работили още през 1920-те. Бащата на Иван по всичко изглежда е глава именно на такова „силно традиционно семейство“ и верен на ролята си взима нещата в ръцете си... Колко силно и традиционно е семейството на Иван говори и споменаването мимоходом, как той, все пак уважавал баща си(!!!); и същевременно, как за майката на Иван дума не се обелва -- в иконографията на традиционното семейство майката е, хем представяна като светица, хем в реалността тя си знае мястото и просто приглася на съпруга си.

Естествено, и този път не мина без да поизтупаме клишето, как -- като всички български неблагополучия -- това, че българите не били възпитани да живеят в „свободно общество“ било резултат от „комунизма“ (и/или от „турското робство“). Темата е обширна и е встрани от предмета на статията, но си струва да се отбележи, че не „комунизма“ направи хората, а те направиха системата. Стотици хиляди -- да не кажа милиони -- доброволно поддържаха системата поради дребна меркантилност и конформизъм. Същите стотици хиляди -- да не кажа милиони -- днес са истерично анти-комунисти поради гузна съвест и от слагачество пред новите господари на стария ред; и пак поради меркантилност, и пак от конформизъм.

- 25-10-2010|Златко

Много интересна дискусия. Надявам се да не направя опит да поема ролята на последна инстанция, както нерядко ми се случва тук, когато не се контролирам толкова плътно. Впрочем, да видим...

Самият аз откривам склонност към използване на клишета и в двете горни позиции. Почти всяка от централните тези и на двете страни: „фашизъм“ или „традиционни ценности“, ми звучи като клише. Думата „фашизъм“, както посочва още Оруел, е напълно лишена от смисъл в контекста на пост-военните дебати (виж например статията му „What is Fascism?“):http://orwell.ru/library/articles/As_I_Please/ english/efasc) Що се отнася до ценностите на „традиционното българско семейство“, то всеки от нас със сигурност има дълга и тъжна песен по този въпрос, Цончо не по-малко от останалите. Генералният въпрос, който вълнува самия мен във всички случаи, свързани с форми на потисничество в България, е „до каква степен насилието е част от мирогледа и начина на живот на българите?“ Темата е доста необозрима и според мен доста по-ужасна, отколкото повечето от нас са склонни да признаят, най-вече поради свикването с насилието като с нещо „нормално“. Хомосексуалните хора са само част от неговите жертви, ако и една доста видима, поради патоса на настоящия момент (след множество други малцинства, получили малко повече права след дълги борби, сега очевидно е ред на хомосексуалните). Но това не променя общата картина, която е банално-примитивна, направо по рецепта на Хана Арендт. Боят, жестокостта, насилието в най-различни форми, са изключително важна част от българския (и балкански) начин на преживяване на света, която сигурно няма да се промени скоро, най-вече защото източниците на промяната ѝ идват не отвътре, а извън всички тези променящи се общества. Така поне ми се струва. Докато се набере необходимата критична маса, за да се промени мисленето, да речем, по отношение на децата („Нас като са ни били, да не би да не сме станали хора?“), сигурно ще измине доста време. В един малко перверзен смисъл противниците на всякакви видове малцинствени привилегии или дори само облекчения са прави, защото самите те – дори като „бели мъже“, като представители на „най-мнозинството“, са подложени на същото това ежедневно насилие, най-вече в резултат на собствените си усилия (преживявали ли сте разминаване на двама български шофьори без мини-война?). Така че – поне според мен – нещата, както винаги, опират до търпение. Гигантско, историческо търпение. Който го има – добре. Който го няма – ей го къде чака инфарктът...

- 25-10-2010|Любо – WTF

Сичката ни мая втасала, че и за педерасите се загрижихме ! Неумел опит да се представи частния проблем на 1 бит педераз като обществен..Не заключвайте боклука в обора, няма смисъл..Нека бяга – по далече от бул. „Хр. Ботев“ няма да стигне..

- 25-10-2010|Златко

Кой беше казал, че давал царство за кон? Глупаво, нали – при условие, че конете са под носа ни, буквално навсякъде, включително и тук.

- 26-10-2010|Златко

Впрочем, дали в този предпоследен коментар се забелязва скритото потвърждение на онова, което писах по-горе? Патосът на милия Любо („Сичката ни втасала“) е в скритото: „Ами аз бе, дето съм всеки ден бит, за мен кой да зарони сълзи?“

- 26-10-2010|Ивайло – re: Хммм хммм....

Златко писа:

Почти всяка от централните тези и на двете страни: „фашизъм“ или „традиционни ценности“, ми звучи като клише. Думата „фашизъм“, както посочва още Оруел, е напълно лишена от смисъл в контекста на пост-военните дебати (виж например статията му „What is Fascism?“):http://orwell.ru/library/articles/As_I_Please/ english/efasc)

Хахаха... „фашизъм“ било (просто) клише... до тази утеха ли опряхме?

Серозно, пред авторитети ли ще бием чела? Аз лично не съм впечатлен от Оруел и не смятам дори и да се приведа. 1944 е далеч и днес писанието на Оруел звучи банално, повърхностно и манипулативно.

Все пак, ако трябва да се спра на един авторитет, който и да е на разположение за справка в интернет предпочитам да се позова на ерудицията и прецизността на Еко.

http://www.themodernword.com/eco/ eco_blackshirt.html

- 26-10-2010|Златко

О, благодаря за линка! Откога търся добра сбирка на текстове на Еко!

- 26-10-2010|Ивайло – re:

Любо писа:

Всъщност педерасите...

Изписва се „педерасТ“

- 26-10-2010|Златко

Хайде да не се увличаме, моля! Думата е достатъчно грозна и неподходяща във всяко отношение, за да бъде повтаряна тук до безкрайност, под какъвто и да е претекст. Нека да се съсредоточим върху по-същностни неща, ако е възможно.

- 26-10-2010|Майя – подобна история

Любимият ми хомосексуален блогър Низо описва (с присъщия си хумор) как е бил подложен на подобен опит за превъзпитание, след като е бил разкрит от родителите си:

http://nizos.blogspot.com/2009/03/replace-both- palestinian-leaderships.html

(Ако линкът не работи, заглавието е Replace both Palestinian leaderships with goats.)

- 30-10-2010|Златко

Ледът се пука, господа съдебни заседатели! Щом вече и „24 часа“ публикува разумни статии по темата, нещата очевидно са стигнали по-далеч, отколкото ми се е струвало досега.

А ето и самата статия:

Мит е, че хомосексуалността се „лекува“ с брак.

http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=657953

Цитат

Думната педераст и педерастия са официални понятия,медицински,сиреч,научни термини. И няма нищо грозно да се ипотребяват. И каква е ползата,с други думи казано,какво положително виждате при педерастите и лесбийките. Това,несъмнено е човешкяа дейност,логично е да се пита,какви резултати дава.

- 08-11-2010|Златко

Думите „педераст“ и „педерастия“ са също толкова медицински и научни понятия, колкото и думите „курва“ и „курвалък“, Златина. Сега, трябва ли да тълкувам нещата в смисъл, че ако някой употреби тия вторите по нечий адрес (ха досети се чий), това ще ти бъде медицински и научно безразлично?

- 08-11-2010|Асен Кънев – Хомосексуален не е професия

Иванчо, героят на Десислава Петрова,е направил изборът на живота си – да бъде хомосексуален. Обикновените младежи обикновено избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките, но не и Иванчо- той избира да е хомосексуален.

- 08-11-2010|Златко

М-да. По същия начин, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

- 08-11-2010|Асен Кънев – re:

Златко писа:

М-да. По същия начин, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

Златко, начинът не е същият, начинът е дори противоположният.

Човек може да е ценен поради секуалната си ориентация единствено ако е обект на сексуален интерес. Във всички останали случай той трябва да може да участва в социалния обмен с други умения и качества.

Вероятно за някои хомосексуализма може да бъде религия, но за да не са гладни и бездомни е добре да имат и друга професия.

Апропо, няма начин да знаеш начина, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

- 08-11-2010|Златко

Всичко е много добре, само едно не ми става ясно в целия този обмен: нямаш ли усещането, че в ситуацията се прокрадва една такава, нека я наречем асиметрия. С други думи; ти даваш на себе си правото да притежаваш знание относно това как хомосексуалните избират да станат такива (макар че, ако те попитам дали си един от тях, отговорът сигурно ще бъде „не“). От друга страна обаче не даваш на мен правото да знам как човек избира да стане Асен Кънев (ако ме попиташ дали съм от Асен Къневците, отговорът ми със сигурност ще бъде „не“). как да разрешим това противоречие, какво ще кажеш?

- 08-11-2010|Асен Кънев

Златко, опитваш се да спориш със себе си – приписваш ми някакви тези и ги оспорваш.

Тезата ми е много ясна – сексуалната ориентация (всяка!) не е професия, нито нещо, което може да осмисли нечий живот.

Къде тук виждаш противоречие?

Ако някой иска да има свободата да избира, той трябва да може да носи и отговорността за избора си.

Понятието ти за „правото да притежаваш знание“ за мен е недостъпно – самото знание нито може да бъде обект на собственост (притежание), нито да бъде ограничаван достъпът до него. Но въпреки това – давам ти право да знаеш всичко, което пожелаеш.

- 08-11-2010|Златко

Всичко, което се опитвам да кажа през цялото време – сори, ако съм бил толкова неясен – е, че да се говори за „избор“ при нещо толкова първично, колкото е сексуалната ориентация, е напълно безсмислено. А след толкова много филми, книги и документални свидетелства, които показват повече от ясно, че в преобладаващото мнозинство от случаите хората с хомосексуална нагласа (и особено мъжете сред тях, които са обект на много по-силно публично бичуване от жените) достигат до „откриването“ си едва след дълги и мъчителни борби, най-вече със самите себе си... та, след всичко това, да се говори за избор, при това по начин, който вменява „избора“ като нещо, за което съответния човек трябва да носи отговорност... С две думи – за мен това е израз или на невежество, или на злоба. А и двете тия неща, съжалявам, не ме изпълват с особен респект. Оттук и пълната липса на комуникация помежду ни, още от самото начало на този тук обмен на реплики.

- 08-11-2010|Асен Кънев

Съжалявам, че не можах да се сдържа и отделих време да коментирам толкова кичозен текст. Не съм хомофоб и желая пълно хомосексуално щастие на всички хомосексуални.

- 11-11-2010|Майя – разбира се, че си

Асен Кънев писа:

Съжалявам, че не можах да се сдържа и отделих време да коментирам толкова кичозен текст. Не съм хомофоб...

Разбира се, че си хомофоб. По-горе писа: „Обикновените младежи обикновено избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките, но не и Иванчо- той избира да е хомосексуален.“ От текста на Десислава е ясно, че Иванчо страда от баща си като много млад – на възраст, на която в никоя страна не е нормално младежите да бъдат самостоятелни. А ти виждаш само факта, че Иванчо е хомосексуален, и веднага правиш извода, че е мързеливец или некадърник, който не иска или не може да работи.

Впрочем това за младежите, които „избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките“, ме кара да мисля, че не живееш в България и си загубил досег с тукашната действителност.

- 12-11-2010|Крис

Цитат:

Или защо вместо да ходи с останалите мъже в гората да сече дърва, той е предпочел да отиде в читалището да танцува.

Според мен тук Иванчо избира „хомосексуалист“ за професия. Никой не може да бъде съден, заради сексуалната си ориентация – човек не я избира сам. Но парадирането с алтернативна сексуална ориентация за мен е нещо изключително грозно. А аз лично, предполагам някои от вас също, съм виждал хора, които правят именно това.

- 12-11-2010|Златко

Мътиш ми, не мътиш – ще те ям!

Не мога да се освободя от усещането, че, каквото и да направят тези хора, те винаги ще бъдат виновни. Тоест, докато не се сменят едно или две поколения, разбира се. Всеки човек има нужда от любов, хомосексуалният не по малко от останалите. Но когато той или тя си позволи да покаже открито, без да се крие по градските тоалетни, нуждата си от любов, тозчас от всички страни върху него се нахвърлят асенкъневци и крисовци – без да са хомофоби, разбира се! – и започват я да го пердашат, я (ако са малко по-млади и по-добре образовани) да го поучават, че това било „парадиране със сексуална ориентация“ или „професия“, тоест проституция. Объркан свят, пълен с объркани, злобни, агресивни хора!

- 12-11-2010|Асен Кънев – Гей-активизма е объркан, злобен и агресивен

Гей-активизмът наистина е объркан, злобен и агресивен и закономерно публичните му прояви предизвикват негативно отношение. Защо трябва да изпитвам симпатия или антипатия към някой заради предпочитания от него начин за получаване на оргазъм, ако това е в рамките на доброволно партньорство между пърнолетни? Просто казано – неприлично е да показваш на всички бельото си.

Но защо гей-активизмът е объркан, злобен и агресивен.

Моето обяснение е, че гей-активизма е опит за преодоляване на вътрешния личен морален конфликт чрез показването му като публичен. Ако човек е в хармония със себе си, той не се нуждае от постоянна публична санкция за направения избор, но ако направеният избор е източник на вътрешни терзания, тогава външната подкрепа би била облекчение за страданието. В някакъв смисъл гей-активизма е форма на рекет за получаване на морална подкрепа. Но рекетът не се харесва на рекетираните.

- 12-11-2010|Златко

Ок, това поне е разбираемо изразено мнение. В случая обаче аз имам малък проблем, и то следния: отнася ли се това до всички видове активизми (примерно тия на цветнокожите, жените, защитниците на животните, защитниците на околната среда и пр.)? Ако да, защо? Ако не, отново защо? Тоест, защо именно гей-активизма, а не и останалите? След като сме разумни, мислещи хора и знаем защо поддържаме едни или други симпатии и антипатии, то отговорът не би трябвало да бъде особено труден, нали? За „мътиш ми, не мътиш“ ли става дума или за нещо друго?

- 12-11-2010|Асен Кънев

Не се смятам компетентен за „всички видове активизми“. В случая гей-активизма „мъти“ не с предпочитаните сексуални практики, а с натиска за

морално одобрение за неща, които са в сферата на личния живот и следователно са въпрос на личен избор и лична отговорност и не следва да са предмет на публична санкция или публичен дебат.

На знамето на гей-активизма би трябвало да пише „Харесвайте ни“, но наивно и безполезно е да си мислим, че имаме право да сме харесвани от всички, защото няма как да задължим дори и един човек да ни харесва.

- 12-11-2010|Златко

„Харесвайте ни!“ пише по знамената на всички активизми, Асене. Онова, което се опитвам да ви (по)кажа още от първия момент на тази дискусия е колко ирационални и непремислени са нещата, които говорите по адрес на тези хора. Казвам това само защото оставам с впечатление, че сте млад и все още сравнително отворен за света човек. Ако само малко се замислите, сигурно ще успеете да видите, че източникът на антипатията ви не е в едно или друго нещо, свързано със самите тези хора, а в това, че „така се прави, значи така е правилно“.

Да, но само в определени части на света. И, кой знае защо, не в тия, към които повечето хора по света гледат.

- 12-11-2010|Майя – re:

Може ли сега да мина в другия лагер, за разнообразие, да защитя хомофобската си репутация?

Златко писа:

Аз имам малък проблем, и то следния: отнася ли се това до всички видове активизми (примерно тия на цветнокожите, жените, защитниците на животните, защитниците на околната среда и пр.)? Ако да, защо? Ако не, отново защо? Тоест, защо именно гей-активизма, а не и останалите?

Според мен Асен Кънев тук има известно право и същото важи и за всички видове активизми. Имам предвид, че с всеки вид активизъм се занимават различни хора, някои свестни, други недотам. И всяка група активисти има набор от искания, някои от които следва да бъдат удовлетворени, а други е по-добре да не бъдат. Напоследък има склонност всички искания да се удовлетворяват, а мнозинството да приема това, макар и не винаги охотно. Например защитниците на животните без кой знае какви усилия ни накараха да се примирим с глутниците бездомни кучета, които ни ръфат, когато отиваме да си приберем децата от детската градина. Защо тогава същите българи, които безропотно търпят да ги ядат псета, толкова се дразнят от гей-активизма? Според мен – защото преходът се извършва в момента и е рязък. Преди броени години никой не смееше да се разкрие пред обществото като хомосексуалист. А сега, ако преподавател бъде уличен, че с алкохолни почерпки вербува непълнолетни от същия пол за секс-оргии, се намират хора да го защитят, че времената се били променяли и такива неща били съвсем нормални в Европа в ХХІ век. (Може би ме мислите за лъжкиня. Де да бях.) Но все пак следва да помним, че няма такова нещо като колективна вина и не бива заради делата на някого да се озлобяваме към хора, които нито са участвали в тези дела, нито ги подкрепят.

- 12-11-2010|Златко

Винаги когато стане дума за хомосексуализъм – или почти винаги – в разговора рано или късно се появява учителят, който се опитва да съблазнява учениците си. При което никой не споменава, че прелюбодеянието с малолетни (възрастовата граница варира от страна до страна и от култура до култура) е наказуемо навсякъде по света и че случаите на хетеросексуални изкушавания са стократно повече от хомосексуалните. Според мен това е манипулация par excellence. Хора, които си падат по малолетни любовници, е имало, и винаги ще има. А това, че един нищожен процент сред тях са хомосексуални, но че в същото време те са най-голямото плашило за всички, които биха искали хомосексуалните да продължават да се крият по килерите като хлебарки – това е просто друга, също не особено приятна черта от човешката природа.Аргументирайки, ние обичаме да плашим. Така нещата звучат по-убедително.

- 14-11-2010|Майя – re:

Златко писа:

Никой не споменава, че прелюбодеянието с малолетни (възрастовата граница варира от страна до страна и от култура до култура) е наказуемо навсякъде по света и случаите на хетеросексуални изкушавания са стократно повече от хомосексуалните.Аргументирайки, ние обичаме да плашим. Така нещата звучат по-убедително.

В конкретния случай жертвите са 15-16-годишни, т.е. не малолетни, а непълнолетни. В България възрастта за съгласие е 14 години. Покрай тази история се замислих за институцията age of consent – защо се приема, че на възраст, на която няма право да шофира или да си купи бира, детето е достатъчно зряло, за да прецени всички възможни последици от секса с някой чичко. Може би защото законите се правят от чичковци. Аз не одобрявам и „хетеросексуалните изкушавания“ и съм го заявила по-рано в коментар към материал за Полански. Смятам за много тревожно, че човек като Полански намира защитници. Но когато изкушаването е хомосексуално, деецът не само намира защитници, а и те контраобвиняват обвинителите му в хомофобия. Не забелязвам нетърпимост към тези деяния сред хомосексуалистите, които не ги извършват, и сред техните поддръжници. Това не ми харесва. Колкото до плашенето – смятам го съвсем на място, когато става дума за страшни неща, за действителни опасности. Сега тук минава 11 часа вечерта и се надявам всички родители на 15-годишни да знаят къде са децата им и с кого.

Православната църква и комунистическият режим в България

Автор: Ивайло Знеполски

Момчил Методиев. Между вярата и компромиса. Българската православна църква и комунистическата държава (1944-1989 г.). София, Институт за изследване на близкото минало/Сиела, 2010

Без колебание може да се каже, че книгата на Момчил Методиев е първото в нашата литература цялостно панорамно обхващане на темата. То, благодарно на своите предшественици, се надстройва на вече съществуващото, но, в духа на конструктивен дебат, отива по далече. Дори беглият поглед върху съдържанието дава ясна представа за обема и качеството на извършената изследователска работа. Заслугата му не се дължи само на факта, че се опира на богати архивни източници, някои от тях станали достъпни едва в последните години, но също така на гледната точка на автора и на построените върху нея интерпретативни стратегии. Какво различава предложената гледна точка от тази в повечето публикации, посветени на отношенията между Българската православна църква и комунистическия режим? Преди всичко духът на МаксВеберовата незаинтересованост, плодотворната научна дистанция от обекта. Това не е разобличителен текст в традициите на антикомунистическата реторика от първите години на прехода, не е и защитна пледоария. Момчил Методиев не принадлежи към нито един от ангажираните в споровете вътрешно църковни лагери, не плаща дан на политическата конюнктура. Налице е изключително почтено отношение към обекта на изследване, което от самото начало, в увода на труда, е заявено – един „среден път“ между възприемането на църквата като квазиполитическа институция и настояването на извънвремевия ѝ характер, оспорващ възможността нейните архиереи да бъдат обект на оценка. „Средният път – пише Момчил Методиев, се основава на уважителното отношение към църковната институция и нейното ръководство, но не изключва възможността за изследване на църковния живот, поставен в съответния исторически контекст.“ Извън заявената проблематика, трудът съдържа и една друга, имплицитно присъстваща проблематика или по-скоро нещо като открит въпрос, питане, от което не може да избяга внимателният и ангажиран читател. С тази си имплицитна проблематика трудът е адресиран към днешния ден, към съвременните хора. В този смисъл това е и неафишираното му предизвикателство. Текстът изисква и трябва да бъде обогатен в едно интерпретативно четене. Открито заявената тема е историята на църковната институция в определен отрязък от време. Имплицитно съдържащата се проблематика е свързана с въпросите – „На каква основа можем да градим вярата си днес?“ или „Как може да бъдем вярващи днес?“

Нека на първо време проследим основната тема – историческата реконструкция на битието на църквата институция в периода 1944-1989 г. Тази история е изтъкана от два паралелни, неразчленимо преплетени, но носещи своята специфика разкази. Единият разказ е за политиката на комунистическата партия и комунистическата държава по отношение на българската православна църква, другият – за поведението на българската православна църква пред лицето на страховития натиск, на който е подложена. Първият е официален, заявен в решенията на комунистическата партия и материализиран в нормативните документи и досиета на Държавна сигурност. Вторият е неофициален, няма изграден собствен архив, чете се между редовете на изворите, подхранващи първия, официалния разказ. Този втори разказ трябва да бъде реконструиран и е реконструиран по косвени пътища. И тук искам да вметна, че историята на църквата между 1944-1989 г. се нуждае от допълването с още два други разказа, които излизат от заявената от автора тема, но е необходимо да ги проследим, за да имаме по-ясна картина и за самия изследван период. Първият от тези разкази би трябвало да ни насочи към предисторията на разказваното тук – статут, практики, поведение на църквата поне през 30-те и 40-те години. Истината се открива в сравнението – даваме си сметка какво представлява тоталитаризмът, сравнявайки го с демокрацията. За да разберем какво точно се случва с църквата след 9 септември 1944, необходимо е поне накратко да познаваме и оценим историята ѝ от преди това, да познаваме наследството, което носи. Това е особено необходимо за младата публика. Що се отнася до другия, останал извън задачата на изследването разказ, за него ще стане дума по-късно. Сега ще кажа само, че той разчита на други източници на информация, това не са архивите на институциите, а, както се беше изразил по повод на концлагера „Белене“ Стефан Бочев, от „архива на душата“.

Историята на политиката на комунистическата партия и държава към православната църква заема централното място в труда на Момчил Методиев, доколкото работата му в различните архиви се явява основна опора на изследването. Отчетливо е изведена логиката на тази политика и нейната вътрешна динамика през годините. След разгрома на политическата опозиция, в лицето на църквата новата власт вижда един възможен център на влияние и опозиционност, един независим авторитет. Обсебилата постепенно всички лостове на властта, светската политическа религия не може да търпи друга вяра, каквато и да е конкуренция в завоюване „душите“ на хората. В конкретния контекст тя си поставя една не лесна, но напълно постижима цел. Не лесна, тъй като православието и религиозното съзнание имат дълбоки исторически корени, християнската ритуална система е маркирала времевия ритъм в битовия пласт на живота. Постижима, тъй като комунистическата партия е съсредоточила в ръцете си огромна власт, несъобразяваща се нито с традиции, нито със закони, нито с морал. И така, целта е максимално намаляване на влиянието на църквата, социалното ѝ маргинализиране и идеологическо дискредитиране. В книгата е проследен и анализиран пълният набор от методи и средства за постигането на тази цел: 1) репресиите през 40-те и 50-те години срещу свещениците – мнозина избити без съд и присъда, други изпратени в затвори и лагери; 2) създаване на атмосфера на страх, подозрителност и затваряне в себе се; 3) разработване на „активни“ мероприятия – пускане на слухове, фабрикуване на компромати, дискредитиращи кампании; 4) политика на разкол и изграждане на своя „пета колона“ сред низшето духовенство – създаването от компартията на „Свещеническия съюз“ като противотежест; 5) агентурно проникване в средите на духовенството – държавна сигурност вербува сътрудници сред висшето духовенство и внедрява свои хора в ръководството на Светия синод; 6) изолиране от останалия свят и провинциализиране на църквата – снижаване на престижа и обезличаване на духовенството, подменяне на кадрите и катастрофално снижаване на интелектуалното ниво на свещенослужителите и на религиозната мисъл – превес взима феноменът „бездуховния духовник“; 7) кадруване – открито и прикрито при заемането на ръководните постове; 8) активна масова антирелигиозна пропаганда, изградила организационна структура, обхващаща цялата страна – т.нар. „Домове на атеиста“; 9) ограничителни режими – забрана за строеж на нови църкви; 10) изработване и силово налагане на алтернативни граждански ритуали; 11) различни политики на вътрешно дестабилизиране и корумпиране на клира – в един по-късен период предоставяне на почести, привилегии, възможност за феодализиране на поверените митрополии или епархии.

Резултатът е изолирането на църквата, затварянето ѝ в собствения ѝ битов живот, унищожаването или формализирането на енорийския живот и поставянето му под строго наблюдение. Комунистическата власт сякаш не е далеч от целта си – превръщането на църквата в исторически съществувал културен феномен, част от националната традиция, изпразнен от автентично съдържание и придобиващ фолклорно-декоративен облик, огрян от митологията на манастирското лозе (едно от популярните по онова време вино дори носеше името „Манастирско шушукане). Моделът е начертан от речта на Георги Димитров от 26 май 1946 г., на честването на 1000 годишнината на Св. Иван Рилски в Рилския манастир. Там е очертана не само възможната рамка, в която църквата може да продължи да съществува, но и примера, който трябва да следва – „великата руска православна църква“. С други думи, и църквата не избягва процеса на сталинизация, който постепенно и целенасочено обгръща българското общество. Може би авторът по-отчетливо трябваше да подчертае лукаво прокарваната от комунистическата държава политика на известно разграничаване между църковна институция и религия – властта е по-търпима към институцията и далеч по-непримирима към религията.

За някои коментатори с това се изчерпва историята на църквата в периода 1944-1989 г., но не и за Момчил Методиев. Той избягва съблазните да се превърне в нещо като кадровик на клира и без да отминава актуалната тема за свещениците с агентурно минало, не поставя този проблем в центъра на своето изследване. За него по-важна е да се разбере това, което реално се случва с институцията, проследяването на нейната история и отвътре, осветлявайки възможната логика на собственото ѝ поведение.Трасираният в книгата разказ от името на църквата може да бъде проследен по три основни линии: институционална; персонализиране на дейността й; адаптацията на църквата към новите условия и различните стратегии за предотвратяване на пълното обезличаване или отстояването на минимална автономия.

В институционалната линия подробно са разгледани и интерпретирани основните документи и нормативни актове, регламентиращи отношенията на църквата с държавата и въртешноцърковния живот, между тях на първо място – възстановяването на патриаршията, манастирския живот, духовното образование, църковната преса, международните църковни връзки, връзките с българската православна диаспора и т.н. В линията на персонализиране на дейността ѝ силен акцент е поставен върху ключовите фигури, които през годините са оформяли публичния ѝ образ и са оставили траен отпечатък върху характера на църковния живот. Тук, наред с Екзарх Стефан и патриарсите Кирил и Максим, са проследени позициите и дейността на двама председателите на Комитета по църковните въпроси, поставили отпечатък върху тази история – Димитър Тодоров и Михаил Кючуков. Отношението към водещите фигури и оценката на дейността им са деликатно балансирани, отчитащи както спецификата на контекстите, така и реалните им човешки и богословски качества. Третата линия е най-интересна, тъй като е в по-малка степен дескриптивна и е пряко свързана с оценъчна позиция.

Православната ни църква постепенно влиза в препоръчания от Георги Димитров модел на национална, патриотична и републиканска църква (една интересна модификация на цезаропаписткия модел). След отминаването на периода на открити масови репресии, църквата загърбва пътя на конфронтацията с режима и тръгва по пътя на компромисите. Това води и до известно отслабване на директния натиск върху нея, постига се някаква минимална степен на нормализиране. Момчил Методиев е много предпазлив в отговора на въпроса „Била ли е българската православна църква активен сътрудник на властта?“. Макар според него да се приближава до характеристиката на казионна организация, тя успява да запази черти, които са дълбоко присъщи на традициите ѝ на вековна институция. Има някакъв предел на обезличаването й, който не би могъл да бъде преминат, без да се стигне до разрушаването й. И църквата, в изграждане на отношенията си с комунистическата власт, успява да удържи тази граница. Дори си позволява известни моменти на „непослушание“: издигане, без предварително одобрение от властта, на неудобни висши духовници в църковното управление, нерегламентирано материално подпомагане на отстранени от служба по политически причини свещеници и дори пасивно заявени опозиционни настроения… Внимателно са проследени и документирани всички „отклонения“ на църквата от очакваното от нея поведение. Може би тези „отклонения“ не са много и остават в рамката на добре пресметнатия минимален риск, но те са наблюдавани зорко и са будели тревога във властта, за което свидетелства и доминиращото недоверието към нея. Убедително доказателство е приведената в книгата справка на органите от 1949 г., обхващаща почти всички свещенослужители в страната (2235 на брой) и категоризираща ги в 8 типа въз основа на отношението им към новата власт и степента на активно сътрудничество. Четири пети от духовенството са характеризирани като опозиционно настроени и една пета са преценени като проявяващи положително отношение към ОФ и активно включени в мероприятията на правителството. Но оценката е, че едва на 26 души от тях може да се има пълно доверие, доколкото и преди 9 септември са били свързани с комунистическото движение. Изводът е, че църквата е точно толкова казионна, колкото и всички останали организации и институции в страната, но очевидно проблемът в случая е в това, че от нея се очаква повече от оцеляване и повече от поведението на другите. Доколкото е възприемана като носител на морален императив, тя търпи и сериозни упреци. Авторът обаче не е сметнал за необходимо по-отчетливо да конкретизира някои от тези упреци.

Каква е равносметката, произтичаща от разгърнатите от Момчил Методиев два вплетени разказа от историята на Българската православна църква през комунизма? Първо, нито методите на насилие и корумпиране, използвани от властта, нито стратегиите за оцеляване и приспособяване на църквата са присъщи само за нейния случай. Църквата споделя съдбата на българското общество и на българската държава. Така че, въпреки че в книгата не е очертан изрично големият контекст, в който се развива частната драма на църквата, тя е и документ за тоталитарната система като такава. Историята на църквата е история и на българското общество. Второ, без тази част от историята, не може правилно да се разбере ситуацията в църквата след промените от 10 ноември 1989 г. Тук е скрит коренът на всички деформации, които наблюдаваме днес – причините и целите на разцепването на църквата и провъзгласяването на алтернативен Синод (основните фигури в този процес са бивши сътрудници на комунистическите тайни служби), комерсиализирането, социалната нечувствителност, формализиране на църковната обредност… Миналото ще бележи църковния живот години напред, както е белязало и всички нас. Трето, Българската православна църква, въпреки строгите ограничения, съхранява определени добродетели: наличие на елементи на вътрешен демократизъм в едно антидемократично общество; избягва клопката на национализма, в която попадат някои съседни православни църкви; и накрая – все пак съхранява ритуалното пространство, където вярващите могат да потърсят допир с трансцедентното.

Големият въпрос тук обаче е как да знаем дали съхраняването на ритуалното пространство е в същото време и съхраняване на вярата, дали църквата не е отстъпила от функцията си на посредник между вярващите и трансцедентната сила. Това може да бъде разбрано само, ако се изследва един друг разказ, за който споменах в началото, произтичащ от презумпцията, че църквата не се състои само от клира, йерархично разположен в системите на Синода и на Държавата, а включва и енориашите (разпръснати или организирани), паството, най-общо казано – вярващите. Този разказ липсва в книгата. Давам си ясна сметка, че един труд, колкото и панорамен да е, трудно може да обхване всички аспекти от историята на толкова сложен феномен. Този липсващ разказ е обект за една друга книга и ако го споменавам, то е като повод за по-общо съждение, свързано с методологията на съвременната ни историография. Този липсващ разказ от историята на църквата не може да бъде разгърнат без свързването на събитийната история със социалните науки – социологията, социалната психология, интерпретативната антропология, устната история…

Личните ми наблюдения върху отношението църква – общество от времето на комунизма, например, ми позволяват да се позова на две доста разпространени ситуации. Първата: хората масово се включват в църковния календар по време на големите религиозни празници – Великден, Коледа, Задушница… – здраво закрепени в традициите, в битовия навик. Втората: мнозина виждаха в досега с църквата (кръщене, бракосъчетаване, опело, поклонение и т. н.) акт на опозиционност, на отклонение от идеологическите предписания. Църквата предлагаше повод за ниско, на битово ниво, избягване на дребнавите партийни предписания. В хората интуитивно присъства убеждението, че религията предлага някаква морална опора, принципи на поведение с висок авторитет от друг характер, вкоренени в обикновения живот… Това хвърля светлина върху днешната ситуация: с падането на ограниченията на комунистическата държава, силно намалява и броят на хората, тълпящи се по време на Коледа или Великден в църквите…

Тези примери ни насочват към голямата тема за секуларизацията и нейните различни форми – проблем, засегнат и от Момчил Методиев. И, както отбелязах в началото, текстът имплицитно насочва към един много важен проблем в ситуацията на дискредитиране или на намаляване на доверието в църковната институция: проблемът за възможните форми на религиозност днес, за ценностите, произтичащи от вярата, в модерното секуларизирано общество. В това е вътрешният патос на заключението на книгата, изцяло обърнато към ситуацията след 10 ноември 1989 г. Очакванията за по-голяма роля на църквата в процесите на демократична трансформация не се оправдаха. Неуспехът в обновлението на самата църква – не толкова кадрово, колкото доктринално, като поведение и присъствие в обществото, като послания – съвпада с повишения афинитет на хората към религиозните морални принципи. На лице е симетрично на отношението на комунистическата власт към църквата и религията отношение, но с противоположна насоченост: ако комунистическата власт заиграваше с църковната институция и преследваше религията, то днес мнозина в някаква степен загърбват църковната институция и се обръщат към религиозните послания. На фона на всеобщата констатация, че комунизмът е разрушил традиционните основи на морала, все по-високо се чуват призиви за връщане към началата на морала, условно казано – към духа на Десетте божи заповеди. Кризата на посткомунизма съвпадна с духовна криза и в развития демократичен свят, макар тя да има други корени – кризата на инструменталния разум и бързопреходността на съвременните форми на живот. Така или иначе, в този пункт се срещат два различни по характера си, но сходни по същността си проблема от западната и източната част на континента. Източноевропейското интуитивно обръщане към традиционните форми на морала на Запад е концептуализирано в теоретичен дискурс. Развива се аргументацията, че религиозното съдържание може и трябва да бъде преведено на езика на морала на съвременността. Така възниква чисто теоретичният въпрос как проявеният във всекидневието интерес към религиозните основи на морала може да бъде примирен с универсалната перспектива на, по израза на Чарлз Тейлър, „етапите на човешкия вид“. С други думи, как могат да се съчетаят религиозните основи на морала с модерното секуларизирано общество. Това доведе и до появата в литературата на едно програмно понятие – „постсекуларизирано общество“. За съжаление, у нас дебатът за църквата и дебатът в църквата остават далече от тази проблематика.

Последните ми разсъждения са по-скоро провокирани от богатството на книгата, отколкото представляват някаква претенция за пропуснати възможности. Пред нас е едно не само мащабно като задача, но и изключително успешно като реализация изследване. Книгата вече се явява реален, неподлежащ на подминаване фактор в споровете около Българската православна църква – както относно близкото ѝ минало, така и за настоящото ѝ състояние.

Източник

Ивайло Знеполски е български философ, културолог, изкуствовед и филмов критик, както и университетски преподавател.

Коментари (4)

- 24-10-2010|сухи – d

това за „релгиозните основи на морала“ не го разбрах; чисто клерикалистко твърдение, че моралът е църковно изборетение; по-скоро религията се прикрепила към морала, а не обратно; впрочем всяко натоварване на морала с отвъдни стойности в крайна сметка го извращава; не е ясен въпросът „как може да се живее без вяра?“ -ами ето че може! и то незле; демокрацията и секуларизираният свят не дължат нищо на църквата, която подкрепя господството по принцип;

- 24-10-2010|Павлов Д.

Да-а,църквата остава някак в страни от съвремеността.Дребните битово-комерсиални ежби вътре в нея,несъответствието между думи и дела отблъсква обикновения човек.Но всъщност нашата църква никога не е имала огромно влияние върху обществото.Причината е в самото насилствено налагане на християнството от Борис Покръстител/може да е държавнически акт,но не и хуманен/.Насилието като че ли отблъсква хората от християнството – и така до ден днешен.Изключение е само периодът на Възраждането,когато добър християнин е синоним на добър българин,пък и религията на Османската империя е ислям.

- 24-10-2010|без значение – :)

Сухи, ма може да се живее без вяра, разбира се, и то как може да се живее само! Демокрацията, секуларизацията и комунизма в България са доказателство... Може и без вяра, и без надежда, и безпътица дори...

- 24-10-2010|без значение – до Павлов

Понеже тук някъде се разговорихме за Марат и Мирабо, сещам се какво бе казал Робеспиер: Никой не обича въоражените мисионери. Беше го казал за революционерите, не за църквата, дето бяха почнали да правят световна революция и завършиха с Наполеоновия империализъм. Не че Робеспиер не прилагаше принципа срещу който се бореше у дома. Абстрактната любов, не практична, любов към свободата води винаги до Терор – в Париж, Москва или Багдад, няма значение... Прав си, че наложеното християнство отблъсква хората, и че църквата на Изток и Запад се превърна в земевладелец, не душевладелец, винаги част от управляващите, винаги „над“ простолюдието... Ето затова Американската демокрация бе велика – щото изкара със закон църквата от управлението още от зачеването на Съюза; и затова все още американците са най-религиозното население на Запад – щото църквите им са автономни (не че сред тях алчността за земни блага е непозната) и не носят отговорност за глупостите на политиците им...

Ноември 2010

Поколението „защо?“

Автор: Зейди Смит

Социалната мрежа

филм на режисьора Дейвид Финчър, сценарий – Арон Соркин

Вие не сте играчка: един Манифест

от Джейрън Лейниър

Издателство „Кнопф“, 209 стр.

Колко време е едно поколение в наши дни? Аз би трябвало да принадлежа към поколението на Марк Зукърбърг – делят ни само девет години – но по някакъв начин нещата не изглеждат така. И това, въпреки факта, че мога да кажа (като всеки друг, който е бил в кампуса на Харвард през есента на 2003), че съм „била там“ по времето, в което се е зачевал Фейсбук, че си спомням Фейсмаш[296] и врявата, която той причини. Също и онази мъничка, изящна филмова звезда, следвана от момчета-фенове където и да мръднеше, пък и самият отвратителен сняг, който караше палците на краката да посивяват, разрушаваше духа, доведе до безкръвната смърт на една малка катеричка близо до моето общежитие: замръзнала, бездиханна, перфектна – също като стъклените цветя от колекцията Блашка. Без съмнение, в продължение на години оттук нататък аз ще си въобразявам близостта до Зукърбърг – по същия начин, по който всички в Ливърпул от началото на 60-те сигурно са се „срещали“ с Джон Ленън.

По онова време обаче аз се чувствах много различна от Зукърбърг и всички хлапета от Харвард. Все още се чувствам много различна от тях, сега дори още повече, тъй като все повече се отдалечавам (по собствен избор, по принуда) от нещата, които те правят. Ние имаме различни представи за всичко. По-специално, ние имаме различни представи за това какво е една личност, или какво тя трябва да бъде. Често се безпокоя от мисълта, че представата ми за личността е носталгична, ирационална, неточна. Може би Поколението Фейсбук е изградило виртуалните си замъци с добри намерения, за да подслони Хората 2.0, които те наистина са – и ако аз се чувствам неудобно в тях, то е само защото съм заседнала в Личност 1.0. От друга страна, колкото повече време прекарвам с последните редици на Поколението Фейсбук (под формата на моите студенти), толкова повече се убеждавам, че донякъде софтуерът, който понастоящем оформя това поколение, е недостоен за тях. Те са по-интересни от него. Те заслужават нещо по-добро.

В лицето на Социалната мрежа поколението Фейсбук получава един филм, който е почти достоен за тях – и този факт, бидейки толкова неочакван, прави филма да изглежда дори още по-възхитителен, отколкото той вероятно, обективно, е. Още от началната сцена вече е ясно, че това е филм за хора 2.0, направен от хора 1.0 (Арон Соркин и Дейвид Финчър, съответно на четиридесет и девет и четиридесет и осем години). Той е бъбрив, за Бога, с толкова думи на минута, колкото има и в His Girl Friday[297]. Едно момче, Марк, и неговото момиче, Ерика, седят на малка масичка в някакъв бар в Харвард, бърборейки непрекъснато, по неуморимия начин на Соркин, станал всеизвестен чрез Западното крило (макар че никой от двамата не казва „Следвай ме„[298], за което трябва да бъдем благодарни).

Но нещо не е наред с този млад човек: очите му шарят непрекъснато; както изглежда, той не разбира най-обикновени изрази или езикови двусмислици; той е буквалист до степен, която е обидна, педантичен до агресивност. („Окончателен клуб„[299], казва Марк, коригирайки Ерика, докато двамата дискутират онези специални харвардски обекти; „НеОкончателни клубове“). Той не разбира какво става, когато тя се опитва да скъса с него. („Почакай, почакай, това наистина ли е?“) Нито пък разбиразащо. Той не разбира, че нещо, което за него звучи като факт, може да има за отсрещната страна някакво болезнено, лично значение:

ЕРИКА: Трябва да ходя да уча.

МАРК: Няма нужда да учиш.

ЕРИКА: Откъде знаеш, че не е нужно да уча?!

МАРК: Защото учиш в Бостънския университет!

Казано просто, той е компютърен фанатик, социален „аутист“: един тип, който е толкова разпознаваем за аудиторията на Финчър, колкото е и циничният журналист за онази на Хауърд Хоукс. За да създаде този Зукърбърг, Соркин трябва само да мазне с четката си по страницата. Ние сме дошли в киното, очаквайки да срещнем този тип, и е истинско удоволствие да се наблюдава как Соркин оцветява онова, което самите ние вече сме скицирали в представите си. Защото понякога културата някак предусеща една отделна личност, колективно. Или си мисли, че го прави. Не знаем ли всички ние защо фанатиците вършат нещата, които вършат? За да получат пари, което води до популярност, което пък води до момичета. Соркин, сигурен в своя основателски мит, изтъкава една развеселяваща приказка за двойно отхвърляне – отхвърлен както от Ерика, така и от Порселиън, най-окончателния от Окончателните клубове, Зукърбърг започва своя подхранван от яд възход към върха. Което означава – множество предателства. Множество сцени, в които ни се показват офиси на адвокати и жалки, унизителни показания. („Най-добрият ви приятел ви съди!“) Соркин е заменил военните типове от Няколко добри мъже с един друг вид общност, съставена единствено от мъже, облечени в по-друга униформа: пуловери с качулки от GAP, фланелки от North Face.

По време на моята прожекция, близо до Нюйоркския университет, публиката буквално трептеше от най-интимна идентификация. Но ако хипстърите[300] и компютърните фанатици се надяват да се срещнат с обичайната пиротехника на Финчър, те ще останат разочаровани: в офиса на един адвокат няма особено много работа за един Финчър. Той трябва да се задоволи с отлични и бързи монтажи между Харвард и по-късните съдебни случаи, а след това – дискретните удоволствия на едно друго, по-малко-познато, умение на Финчър: великолепна работа с актьорите. Сигурно ще мине доста време, докато някой друг кинематографичен компютърен фанатик успее да избута Джеси Айзенбърг, актьора, който играе Зукърбърг, от върха на нашите типологии на фанатиците. Пасивно-агресивният, уравновесен тон. Нервната скука, когато говори някой друг освен самия него. Едва потисканата самодоволна усмивка. Айзенбърг дори избира подходящата фанатична походка: не косото влачене по коридорите (като Не ме удряй!), а изправеното ходене с изпъчени гърди (като Не съм 1,70, аз съм 1,75!).

С раница на гърба, разбира се. Един продължителен четириминутен кадър го показва, ходещ точно по този начин, из кампуса на Харвард, преди накрая да попадне там, където му е мястото – единственото място, на което той се чувства истински удобно: пред лаптопа си, с блога си:

Ерика Олбрайт е кучка. Мислите ли, че това е така, защото семейството е сменило името си от Албрехт, или просто защото всички момичета от Бостънския университет са кучки?

О, да. Ние познаваме този тип. Свръхпрограмиран, бесен, самотен. Около него Финчър подрежда убедителна тайфа от човешки същества 1.0, последователно измамени и унизени от него – и с напредъка на филма всички те се нареждат на опашка, за да го съдят. И ако филмът е в три действия, то е само защото Зукърбърг прецаква повече хора, отколкото могат да се поберат удобно във филм с две действия: близнаците Уинкълфос и Дивая Нарендра (от които Зукърбърг както изглежда е откраднал идеята за Фейсбук), после най-добрият му приятел, Едуардо Сейвърин (главният финансист на фирмата, когото той по-късно прогонва), и накрая Шон Паркър, момчето-крал от Напстър, програмата за снемане на музика – макар че, за да бъдем честни, последният до голяма степен се прецаква сам. Именно у Едуардо – в одухотвореното, красиво лице на актьора Ендрю Гарфийлд – всички тези предателства някак се сливат, и стават лични, болезнени. Сцените на арбитражите – които би трябвало да бъдат тъпи, тай като са толкова ужасно-статични – придобиват мощта си от свръхестественото противопоставяне между неподвижното самообладание на Айзенбърг (веждите му почти никога не се движат; веждите на истинския Зукърбърг никога не се движат) и умолителното неверие на Гарфийлд, почти по начина, по който Спенсър Трейси се вбесява пред лицето на вдървеността на Фредрик Марч, в един друг съдебен епос, Да наследиш вятъра.

И все пак Финчър си позволява една сцена на (буквално) перчене[301]. По средата на филма той вмъква една очарователна, но ненужна сцена с красивите близнаци Уинкълфос (за история, в която се разказва за фанатици, всички мъже тук са удивително добре изглеждащи), по време нарегатата Хенли. Двамата руси титани гребат като шампиони. (Единият актьор, Арми Хамър, е бил дигитално дублиран. Аз съм толкова 1.0, че прекарах почти един час от филма, опитвайки се да открия някаква разлика между близнаците). Ръцете им се движат подозрително бързо, по-бързо от реални човешки ръце, мускулите им изглеждат очертани от фина четка, водата пръска на отделни капчици, сякаш нарисувани от Караваджо, а музиката! Трент Резнър от Nine Inch Nails прилага изключителна бруталност към вече доста бруталния В залата на планинския цар от Едуард Григ. Само синтесайзъри и бял шум. Това е материал от музикален видеоклип – онази форма на изкуството, в която моето не-съвсем-поколение надвишава останалите – и той демонстрира склонността към хипер-реалност, която направи Fight Club на Финчър толкова убедителен, докато обрисуваше реалния свят – инак толкова разочароващ за мнозина от феновете му. Както и да е, близнаците също губят регатата, на един нос разстояние – което позволява на Финчър да оправдае сцената чрез едно тематично повторение: понякога да бъдеш много близо просто не е достатъчно близо. Или, както Марк приятно се изразява през масата в адвокатския офис: „Ако вие, юнаци, бяхте изобретателите на Фейсбук, то щяхте да изобретите Фейсбук.“

Всичко, което остава на Зукърбърг, е да срещне дявола някъде по средата: разбира се, този последният е един музикален предприемач в Интернет. Един от инстинктите на Поколението Фейсбук е да очаква (да се надява), че някоя поп-звезда ще падне на лицето му в киното – но Джъстин Тимбърлейк, в ролята на Шон Паркър, акуратно надминава това очакване: независимо от това дали си мислите, че е копеле, той със сигурност играе копелето много добре. Подскубани вежди, изпотено чело и това дрогирано, тънко като лепенка самочувствие, винаги заплашващо да се разпадне в параноя. Тимбърлейк се изтупва пред погледа в трето действие, за да предложи на публиката – и на Зукърбърг – по същество тъкмо нещото, което ни е предлагал в течение на последното десетилетие в собствените си видеоклипове: една визия за хубавия живот.

Тази визия също е тънка като лепенка – и Финчър се подиграва с нея безпощадно. Отново, ние вече познаваме основната линия: кадифено въже, келнерка, която се отнася към вас като към крал, най-доброто от всичко, което се предлага, специално сепаре за вас, суетна, дребна и скъпа храна („Можеш ли да ни донесеш някои неща? Лакираните свински парченца, захаросани в джинджифил? Не знам, риба тон в сос тартар, малко щипки от омари, пастет от гъши дроб и кнедли със скариди? Това е достатъчно като за начало.“) Ейпълтини[302], среща с манекенка от веригата Victoria’s Secret, диви домашни партита, скъпи коли, лъскави костюми, кокаин и цел от вида „небето е границата“: „Един милион долара не е жестоко. Знаеш ли какво е жестоко?... Един милиард долара.“ По време на коктейл в някакъв известен нощен клуб Паркър заслепява Зукърбърг с разкази за живота, който го очаква от другата страна на милиарда. Финчър поддържа звука на бумтящата Euro house музика точно на нивото, на което тя би била в реалния живот: на практика актьорите трябва да крещят, за да могат да се чуят един друг. Подобно на много други компютърни фанатици преди него, Зукърбърг е прекалено заслепен от представата, че е в рая, за да успее да забележи, че всъщност се намира в ада.

Обсебеността на поколението Фейсбук с този вид „звезден живот“ е повече от позната. Тя е жалка, кара ни да се чувстваме неудобно и ние веднага я разпознаваме. Но дали Зукърбърг ще може да я разпознае, реалният Зукърбърг? Наистина ли това са неговите мотиви, неговите обсебености? Не – и филмът знае това. На няколко пъти сценарият се опитва да съгласува очевидното безразличие към парите на реалния Зукърбърг с разказа отСоциалната мрежа – но никога не успява напълно. В една сцена, в която Марк спори с един от адвокатите, Соркин се опитва да жонглира, заменяйки интереса към парите с интерес към властта:

Госпожо, знам, че сте си свършили домашната работа и вече знаете, че парите не са особено голяма част от живота ми, но в момента аз бих могъл да купя Харвард, да взема клуба Финикс и да направя от него собствена зала за пинг-понг.

Но това не обяснява защо тийнейджърът Зукърбърг е дал безплатно програмата си за проиграване на MP3-музика (която автоматично разпознава вашия музикален вкус, подобно на много популярнатаПандора), вместо да я продаде на Майкрософт. Каква власт се е опитвал да постигне в училище, на седемнадесет години? Момичета, така ли? Само че тази мотивация изглежда доста фалшива – с едно кратко прекъсване, реалният Зукърбърг е имал само една приятелка от 2003 г. насам: една и съща американка от китайски произход, която сега е студентка по медицина. И това е факт, който филмът премълчава напълно. В края на филма, когато всички съдебни процеси са завършили („Платете им. Както изглеждат нещата в момента, това е просто такса за паркинг“), ние наблюдаваме Зукърбърг, приведен над лаптопа си, все още обсебен от онази Ерика, да ѝ изпраща „Молба за приятелство“ по Фейсбук, и да обновява страницата, отново и отново, в очакване на отговора й… Модерният начин, по който Финчър подрежда витрината си е толкова убедителен, че чак до тази последна сцена аз не успявах да осъзная очевидния предшественик на тази толкова приятна за гледане, но и толкова неточна, биография. Холивуд все още вярва, че зад всеки могул се крие някаква идея-фикс: Роузбъд[303] се среща с Ерика.

Значи не става дума за пари и не става дума за момичета. Но за какво тогава става дума? В лицето на Зукърбърг ние имаме една истинска американска мистерия. А може би всичко това не е мистериозно и той просто играе една много дългосрочна игра, изчаквайки: не един милиард долара, а сто милиарда долара? Или може би той просто обича програмирането? Без съмнение авторите вземат пред вид и тази възможност, но човек вижда и дилемата им: как да се предаде удоволствието от програмирането – ако такова удоволствие изобщо съществува – по начин, който е едновременно кинематографичен и разбираем? Филмите по правило не успяват да покажат удоволствията и мъченията на създаването на изкуство, макар че това е нещо значително по-познато за повечето хора.

Програмирането е един напълно нов проблем. Финчър прави смел опит да ни покаже интензивността на програмирането в действие („Той е закачен“, казват хората на други хора, за да им попречат да смущават някой, който седи пред лаптоп с дебели слушалки за изолиране от околните шумове), а освен това в стаята на Зукърбърг в общежитието се провежда парти за „програмиране и водка“, което ни дава някаква представа за удоволствията на занаята. Но дори и ако бихме прекарали половината филм, гледайки ония пълни екрани (а отделни погледи получаваме, без съмнение), то повечето от нас пак нищичко нямаше да разберат. Гледайки този филм, ако и да знаете, че Соркин желае вашето неодобрение, вие все пак не можете да не изпитате известна гордост от това поколение 2.0. Те изкараха вече около едно десетилетие, бидейки непрекъснато укорявани за това, че не правят удачните видове картини, романи, музика или политика. Излиза все пак, че най-умните измежду тези 2.0 хлапета са правили нещо напълно различно. Те са правили един нов свят.

Творците на светове, творците на социални мрежи, си задават на първо място един въпрос: Как мога да го направя? Зукърбърг решава проблема в течение на около три седмици. До другия, етическия въпрос, той достига едва по-късно: Защо? Защо Фейсбук? Защо този формат? Защо да се прави по този начин? Защо да не се направи по друг начин? Удивителното нещо при реалния Зукърбърг, във видео и в печат, е сравнителната баналност на идеите му по отношение на „Защо“-то на Фейсбук. Той използва думата „връзка“ по същия начин, по който вярващите християни използват думата „Исус“, сякаш тя е свещена сама по себе си: „Така че идеята е, че, ааа, сайтът помага на всички да се свържат и да споделят информация с хора, с които искат да останат свързани…“ Връзката е целта. Качеството на тази връзка, качеството на информацията, която минава през нея, качеството на отношенията, които тя позволява – никое от тези неща не е важно. Това, че голяма част от социалния софтуер откровено насърчава хората да създават едни с други слаби, повърхностни връзки (както посочи наскоро Малкълм Гладуел) и че това може би не е нещо еднозначно положително, изглежда никога не му е хрумвало.

Той е, меко казано, безразличен към философските въпроси, свързани с личното пространство – и самата социалност – които неговата изобретателна програма повдига. Гледайки едно негово интервю, аз изведнъж се улових, че очаквам вербалното остроумие, онзи контролиран и отчетлив сарказъм на толкова известното хлапе Зукърбърг – а след това си припомних, че това е само Соркин. Реалният Зукърбърг прилича много повече на собствения си сайт, на всяка страница от който някога (през 2004) той е поставял надписа: Продукция на Марк Зукърбърг. Контролиран, но скучен, ясен и чист, но неизменно плосък, не-идеологичен, неафектиран.

В профила на Зукърбърг в Ню Йоркър се казва, че собствената му страница във Фейсбук изрежда, сред останалите му интереси: минимализъм, революции и „отстраняването на желанието“. Ние узнаваме и за интереса му към културата и писанията на антична Гърция. Може би това е несъответствието между реалния и измисления Зукърбърг: филмът го поставя в римския свят на предателство и излишество, но реалният Зукърбърг може би принадлежи на антична Гърция, може би на стоиците („отстраняване на желанието“?). Указание за това има и във физиономиите на двамата Зукърбърг: реалният (особено в профил) е гръцка скулптура, благородна, без специфики, малко като Дорифор (само в лицето, разбира се – торсът му със сигурност не е седем пъти по-голям от главата). Фалшивият Марк изглежда римски, с всички прецизни детайли в лицето. Зукърбърг, с постоянната си приятелка, къща под наем и отказа да се гневи по телевизията дори и когато хората се държат много грубо с него (вместо това той се поти), носи в себе си нещо от тийнейджъра-стоик. И, разбира се, ако сте отстранили желанието, вие нямате нищо за криене, нали?

Именно това е видът хлапе, с което ние си имаме работа, един вид, който никога не би чукал някоя фенка в тоалетната (това се случва във филма), или би напуснал приятелката-си-докторка за някоя манекенка от Victoria’s Secret. Това е видът хлапе, което мисли, че да се даде на хората по-малколично пространство е добра идея. Удивителното при визията на Зукърбърг за един отворен Интернет е самата решителност, която тя изисква, за да може да функционира – както членовете на Фейсбук откриха, когато сайтът промени настройките им за лично пространство, позволявайки чрез това повече неща да станат публично достояние – с (непреднамереното?) следствие, че леля ви Дора внезапно би могла да открие, че вие сте се присъединили към групата Хомо Нация миналия вторник. Гей-хлапетата станаха не-гейове, парти-лъвовете махнаха снимките от партитата си, политическите подстрекатели смалиха пламъка си. В реалния живот ние можем да бъдем всички тия хора по собствен начин, с когото и когато сами си пожелаем да бъдем. В един момент на откровение Фейсбук забрави всичко това. Или просто му писна да чака да се променим по начините, по които той твърди, че ще го направим. По въпроса за личното пространство Зукърбърг информира света: „тази социална норма е просто нещо, което се е развивало в течение на времето“. В този случай светът обаче започна да протестира, шумно, и така Фейсбук отговори с „Групи“ – едно преустройство на сайта, което ще позволи на хората да разделят приятелите си на „клики“: като някои от тях ще виждат повече, а други – по малко от личната ни информация.

Как „групите“ ще функционират заедно с „Фейсбук свързва“ си остава да се види тепърва. „Фейсбук свързва“ е „следващото повторение на платформата Фейсбук“, при което на потребителите ще се „позволява“ да „свържат профила си от Фейсбук, заедно с всички приятели и настройки за лично пространство, с всеки друг сайт“. В този нов, отворен Интернет, ние ще вземаме със себе си реалните си самоличности, докато пътуваме из Интернет. Тази концепция изглежда има някои непосредствени социални предимства: вече няма да има безлично плюене, нито пък безочливо грубиянство: ако името ви и социалната ви среда пътуват заедно с вас из виртуалния свят извън Фейсбук, то ще трябва да се сдържате, а същото се отнася и до всички останали край вас. От друга страна обаче, вие ще вземате със себе си и предпочитанията, и антипатиите си, вкусовете, преференциите си – и всичко това свързано с името ви по начин, чрез който хората ще се опитват да ви продават различни неща.

Може би това просто ще бъде една по-интензивна версия на онзи Интернет, в който аз вече живея, където реклами за зъболекарски услуги ме преследват навсякъде, и където непрекъснато ми се предлага да купувам собствените си книги. А може би просто целият Интернет ще заприлича повече на Фейсбук: фалшиво-весел, неистинно-приятелски, самопредлагащ се, изкусно-неискрен. Поради всички тези причини аз напуснах Фейсбук само два месеца след като бях се включила в него. Както при всички други сериозно пристрастяващи неща, отказът се оказа неимоверно по-труден от започването. Постоянно размислях, отново и отново: Фейсбук си остава най-голямото отвличане от работата, което някога съм имала, и аз го обичах именно затова. Струва ми се, че много хора го обичат именно затова. Някои техники за избягване на работа са тягостни сами по себе си и не помагат на времето да тече по-бързо: пиене, ядене, разговори по телефона. При Фейсбук часове, следобеди, цели дни, отминаваха без дори да ги забележа.

Когато най-накрая реших да сложа край на всичко това, веднъж и завинаги, изведнъж започна да ме безпокои въпросът, който тормози всички ни: а дали наистина данните ми са изтрити, веднъж и завинаги? В едно интервю за The Today Show, Мат Лауер зададе на Зукърбърг същия този въпрос, но понеже Мат Лауер не слуша какво говорят хората, той прие следния отговор и мина към следващия въпрос: „Ами, това, което ще се случи е, че нищо от тази информация няма да бъде споделяно с когото и да е оттук нататък.“

Човек иска да бъде оптимист относно собственото си поколение. Иска му се да остава в крак с тях и да не се страхува от нещата, които не разбира. Казано другояче, ако изпитвате неудобство по повод света, който те изграждат, вие искате да имате добри причини за това. Майсторът-програмист и пионер на виртуалната реалност Джейрън Лейниър (род. 1960) не е от моето поколение, но той ни познава и разбира добре – и е написал една малка и плашеща книга, Вие не сте играчка, която е в съзвучие със собственото ми неудобство, като в същото време иде от позицията на едно реално познание и разбиране, както практическо, така и философско. Лейниър се интересува от начините, по които хората „смаляват самите себе си“, за да накарат да изглежда по-акуратно описанието, дадено им от някой компютър. „Информационните системи“, пише той, „се нуждаят от информация, за да могат да функционират, но информацията опростява реалността“. Според гледището на Лейниър, не съществува перфектен компютърен аналог на онова, което ние наричаме „личност“. В живота всички ние сме съгласни с това, но когато отидем онлайн, става много лесно да го забравим. Във Фейсбук, както и при всички останали онлайн социални мрежи, животът е превърнат в база данни, а това е деградация, твърди Лейниър, която се

…основава на една философска грешка… на увереността, че понастоящем компютрите са в състояние да представят човешката мисъл или човешките отношения. Това са неща, които в настоящия момент компютрите не могат да правят.

Ние инстинктивно знаем какви са последствията от това; ние ги чувстваме. Ние знаем, че да имаш две хиляди приятели във Фейсбук не е онова, което изглежда да е. Ние знаем, че използваме софтуера, за да се отнасяме към другите по един специфичен, повърхностен начин. Ние знаем какво правим „в“ софтуера. Но знаем ли, осъзнаваме ли, какво софтуерът прави с нас? И дали е възможно онова, което се комуникира между хората онлайн „евентуално да стане тяхна истина“? Онова, което Лейниър, софтуерният експерт, разкрива на мен, софтуерната идиотка, е нещо, което би трябвало да бъде очевидно (за софтуерните експерти): софтуерът не е нещо неутрално. Различните софтуери включват различни философии, а тези философии, ставайки повсеместни, стават и невидими.

Лейниър ни кара да помислим, например, за скромния файл, или по-скоро да помислим за един свят без „файлове“. (Първата версия на Макинтош, която никога не е пусната в обръщение, не е имала файлове). Признавам, че този мисловен експеримент ме затрудни също толкова, колкото би ме затруднила молбата да си представя съществуването в един свят „без време“. А след това си помислете, че тези изобретения, толкова често появили се по някакъв небрежен, от-последния-момент начин, по-късно биват „заключени“ и, понеже са софтуер, използван от милиони хора, твърде често стават неподатливи на адаптация или промяна. MIDI, един тромав, произхождащ от ранните 1980 години протокол за четене на музика, с чиято помощ могат да бъдат свързвани едни с други различни музикални компоненти, като например клавиатура и компютър, не взема пред вид например променливата линия на колоратурите на едно сопрано. Но той все още е основата на по-голямата част от тенекиено звучащата музика, която слушаме всеки ден – по телефоните, в асансьорите – просто защото е станал, на езика на софтуера, твърде голям, за да може да пропадне, твърде голям, за да може да бъде променен.

Лейниър иска от нас да обръщаме внимание на софтуера, в който „сме заключени“. Наистина ли той задоволява потребностите ни? Или ние просто смаляваме потребностите, които чувстваме, за да убедим самите себе си, че софтуерът не е ограничен? Както твърди Лейниър:

Различните медийни дизайни стимулират различни потенциали в човешката природа. Не би трябвало да се опитваме да правим стадната умонагласа колкото се може по-ефективна. Напротив, би трябвало да се опитваме да насърчаваме феномена на индивидуалната интелигентност.

Но стадната умонагласа е именно нещото, което Open Graph – едно нововъведение във Фейсбук от 2008 – окуражава по дизайн. Open Graph ви позволява да видите нещата, които вашите приятели четат, гледат, ядат – така че и вие да можете да четете и гледате и ядете същото като тях. В профила си в Ню Йоркър Зукърбърг изказва ясно личната си „философия“:

Повечето от информацията, която ни интересува, се състои от неща, които се намират в главите ни, нали? А това е нещо, което не може да се индексира, нали?... Тя е кодирана в нашия хардуер на по-дълбоки нива: ние всъщност искаме да знаем какво се случва с хората около нас.

Но дали това е най-доброто, което можем да правим онлайн? Във филма, по време на един от своите разпалвани от кокаина „шон-атонови монолзи“, Шон Паркър изговаря думите, за които се предполага, че дефинират цяло едно поколение: „Ние сме живели във ферми, след това в градове, а сега ще заживеем в Интернет.“ Лейниър, един от първите визионери на Интернет, не може да има някакви принципни възражения срещу тези думи. Но скептичното му отношение към „фанатичния редукционизъм“ на Web 2.0 ни кара сами да си зададем един въпрос: А какъв точно живот? При всички случаи не точно този, при който 500 милиона свързани хора решават всички да гледат телевизионното риалити-шоу Булчински войни, само защото техните приятели го правят. „Трябва да бъдете някой“, пише Лейниър, „преди да сте в състояние да споделите себе си.“ Но за Зукърбърг споделянето на личните избори с всекиго (и правенето на онова, което правят те) е да си някой.

Самата аз не мисля, че Окончателните клубове са били толкова важни; не мисля също, че такава е била изключителността; нито пък парите. E Pluribus Unum[304] – ето това е важното. И тук идва моето предположение: той иска да бъде като всички останали. Той иска да бъде харесван. Онези 1.0 хора, които не можеха да разберат очевидно несръчния PR ход на Зукърбърг – да дари 100 милиона долара на училищната система в Нюарк в същия ден, на който излезе филмът – те просто не се опитват. За нашето самоуверено поколение (а в това отношение аз и Зукърбърг, както и всички останали, възпитани от телевизията през 80-те и 90-те, споделяме една и съща душа), да не бъдеш харесван е възможно най-лошото от всичко. Непоносимо за осъзнаване дори за минута, дори само за миг. Той трябваше не само „да изпревари“ тази история. Той трябваше да се метне върху нея и да я накара да спре да диша. Две седмици по-късно, той отиде на една от прожекциите. Защо? Защото всички харесваха филма.

Когато едно човешко същество стане набор от данни на някакъв уебсайт като Фейсбук, той или тя биват смалени. Всичко се смалява. Личният характер. Приятелствата. Езикът. Чувствителността. По един особен начин това е някакъв трансцендентен опит: ние губим телата си, обърканите си чувства, желанията си, страховете си. Това ми напомня, че онези сред нас, които с отвращение обръщат гръб на нещото, което разглеждаме като раздутото ни либералнобуржоазно чувство за собствена личност, трябва да внимават какво си пожелават: оголените ни мрежови азове не изглеждат по-свободни, те просто изглеждат по-притежавани.

С Фейсбук, Зукърбърг изглежда се опитва да създаде нещо като една Ноосфера, някакъв Интернет с единна мисъл; еднообразна среда, в която наистина няма значение кой сте всъщност, докато продължавате да правите „избори“ (което в края на краищата означава, да купувате). Ако целта е да бъдем харесвани от все повече и повече хора, то всичко необичайно в личността ни бива изгладено. Една нация с един формат. За самите себе си ние сме специални хора, документирани във великолепни фотографии… а се случва и така, че понякога си купуваме неща. Този последен факт е въпрос на случайност за самите нас. Но рекламните пари, които ще се изсипят върху Фейсбук – ако и когато Зукърбърг успее да накара 500 милиона души да вземат със себе си своите Фейсбук профили навсякъде в Интернет – тези пари мислят за нас по точно противоположния начин. За рекламодателите, ние сме нашата способност да купуваме – прикачена към няколко лични, маловажни фотографии.

Но възможно ли е и самите ние да сме започнали да мислим за себе си по този начин? Струва ми се важно това, че докато отивах към киното и си правех дребни мислени изчисления (на колко години бях, когато бях в Харвард; на колко години съм сега?), аз получих пристъп на паника от вид Човек 1.0. Скоро ще бъда на четиридесет, после на петдесет, скоро след това – мъртва; поби ме зукърбъргова пот, сърцето ми започна да хлопа, наложи ми се да спра и да се подпра на някакъв варел за боклук. Възможно ли е човек да изпитва това усещане, във Фейсбук? Забелязвала съм – и се срамувам от това, че съм го забелязвала – че когато бъде убит някой тийнейджър, поне в Англия, неговата или нейна стена във Фейсбук често започва да се пълни със съобщения, които изглежда ни най-малко не осъзнават ужаса на случилото се. От този особен вид, нали знаете:Съжаляваме, сладури! Липсвате ни!!!! Дано да си при ангелите! Спомням си майтапите, които си правехме! LOL! МИР ХХХХХХ

Когато чета нещо подобно, аз започвам да водя със себе си малък спор: „Това е просто недостатъчно образование. Те чувстват същото като всички останали, те просто не притежават езика, с който да го изразят.“ Но една друга част от мен има други, по-мрачни, по-плашещи мисли. Дали те наистина си мислят, че – само защото стената на това момиче все още е тук – че и то, в някакъв смисъл, е живо? Каква е разликата, в края на краищата, ако всички твои контакти са били виртуални?

Софтуерът може и да смалява хората, но и в това си има степени. Фикцията, литературата, също смалява хората, но лошата фикция го прави повече от добрата, и ние имаме избора да четем добра литература. Тезата на Джейрън Лейниър е, че „заключването“ чрез Web 2.0 става бързо; че то се случва, че до известна степен вече се е случило. И какво точно е било „заключено“? Струва ми се важно да си припомним в този момент, че Фейсбук, нашата всеобична нова връзка с реалността, е бил измислен от един харвардски първокурсник, с представите на един харвардски първокурсник. Какъв е статуса на вашите лични отношения? (Изберете едно. Тук може да има само един отговор. Хората трябва да знаят.) Имате ли „живот“? (Докажете го. Изпратете фотографии.) Харесвате ли правилните неща? (Направете списък. Нещата, които трябва да се харесват, са: филми, музика, книги и телевизия, но не и архитектура, идеи или растения.)

Но тук, страхувам се, започвам да ставам носталгична. Мечтая си за една мрежа, удовлетворяваща един вид личност, която вече не съществува. Една личност с лично пространство; личност, която е мистерия, за света и – което е по-важно – за самата себе си. Личността като мистерия: тази представа за личното със сигурност се променя, може би вече се е променила. Защото тук откривам, че се съгласявам със Зукърбърг: азовете се променят.

Разбира се, Зукърбърг настоява, че азовете се променят просто от само себе си и че технологиите, които той и други са създали, нямат влияние върху процеса. Това е нещо, което трябва да дискутират техничарите и философите (в идеалния случай – техничарите-философи, като Джейрън Лейниър). Но, откъдето и да идва промяната, за мен е абсолютно ясно, че студентите, на които преподавам сега, не са като студентката, които някога бях аз или дори като студентите, на които преподавах преди кратките седем години в Харвард. Точно сега аз занимавам студентите си с една книга на име Банятаот белгийския експерименталист Жан-Филип Тусен – или поне си мислех, че той бил експерименталист. Това е книга за човек, който решава да прекарва по-голямата част от времето си в банята, но за моите студенти този роман е напълно реалистичен; той е акуратен портрет на собствените им оголени индивидуалности, или, за да се изразим по-неутрално, една близка аналогия на неоспоримата скука на съществуването в градския двадесет и първи век.

В най-известната сцена, безименният главен герой, в един от малкото моменти на „действие“, хвърля стрела за дарт върху челото на приятелката си. По-късно в болницата те се сдобряват с целувка, без обяснения. „Това си е тяхна работа“, каза един от студентите, изглеждайки щастливо. За един читател от моето поколение, на пръв поглед героите на Тусен нямаха никаква вътрешност – всъщност тяхното не е толкова липса, колкото отхвърляне, и то по етически причини. Какво става вътре в мен не е твоя работа. За моите студенти, Банята е истинска романтика.

Тусен е писал през 1985, във Франция. Във Франция философията изглежда идва преди технологията; тук в англо-американския свят ние търчим напред с технологиите и се надяваме, че идеите ще се погрижат сами за себе си. В края на краищата, онова, което разочарова, е идеята за Фейсбук. Ако това би бил някакъв истински интересен интерфейс, изграден от тези истински интересни 2.0 хлапета – е, тогава нещата биха били по-различни. Но те не са. Това е дивият запад на Интернет, укротен, за да може да се побере в градските фантазии на една градска душа. Лейниър:

Тези дизайни се появиха едва напоследък и при тях преобладава едно нахвърляно, случайно качество. Не се подчинявайте на лесните коловози, в които те ви вкарват. Ако обичате някоя медия, направена от софтуер, налице е опасността да се окажете впримчен в нечии скорошни и небрежни мисли. Борете се против това!

Не би ли трябвало да се борим против Фейсбук? Всичко в него е сведено до размера на неговия основател. Синьо – защото, оказва се, Зукърбърг е далтонист в червено-зелената част от спектъра. „Синьото е за мен най-богатият цвят – мога да го видя изцяло.“ Сръчкване, защото това е нещото, което срамежливите момчета правят с момичетата, с които се страхуват да говорят. Обсебен от лични дреболии, защото Марк Зукърбърг мисли, че размяната на лични дреболии е “приятелството“. Наистина, „продукция на Марк Зукърбърг“. Ние щяхме да живеем онлайн. Това щеше да бъде нещо изключително. Но какво живеене е това? Отдръпнете се за момент от своята Фейсбук-стена: не изглежда ли тя, внезапно, малко смешна? Вашият живот е този формат?

Бързата защита на всеки Фейсбук-фанатик е: но това ми помага да поддържам връзка с хора, които са далеч! Хм, Е-мейлът и Скайп вършат същото, и те имат допълнителното предимство да не ви принуждават да влизате в досег с мисълта на Марк Зукърбърг – но, добре, вие си знаете най-добре. Ние всички знаем. Ако наистина ни се искаше да пишем на всички тия далечни хора, или да ги видим, то щяхме да го направим. Онова, което всъщност искаме, е голият минимум, също като някое деветнадесетгодишно момче от колежа, което всъщност с удоволствие би вършило нещо друго, или нищо.

По време на моята прожекция, когато един от героите във филма спомена ранната платформа за блогове LiveJournal (все още популярна в Русия), публиката започна да се смее. Не мога да си представя живот без файлове, но лесно мога да си представя време, в което Фейсбук ще изглежда също толкова комично остарял, колкото и LiveJournal. В този смисъл Социалната мрежа не е някакъв жесток портрет на която и да е личност от реалния свят, наречена „Марк Зукърбърг“. Той е жесток портрет на самите нас: 500 милиона разумни хора, впримчени в скорошните и небрежни мисли на един харвардски първокурсник.

Източник

Зейди Смит (род. 1975) е известна английска писателка, авторка на три романа, последният от които е За красотата (2008).

Коментари (17)

- 11-11-2010|Златко

Гигантски текст! В известен смисъл, това е манифест par excellence! И, като всеки манифест на една отминаваща чувствителност, той ни – или по-скоро, би трябвало да ни – изпълва с немалко предпазливост. Но първо, нека поговорим малко за езика му. Уау, какво богатство! Буквално съм пребит след превода – цели два дни, не знам колко точно часа, в непрекъснато борба с десетките, да не кажа стотици игри на думи, скрити културни позовавания, инсайдърски сленг, просто безкрайно езиково изящество и богатство! И зад всичко това – гигантската концептуалност, мирогледната яснота, непримиримостта, прикрита под маската на цивилизована ирония, кристално ясният дух! Думите просто ми убягват, и то не само защото съм гроги!

И все пак текстът ме оставя безкрайно раздвоен. Бидейки част от поколение, което иде доста преди Зейди, аз все пак продължавам да се чувствам човек... ако не 2.0, то при всички случаи 1.5, в никакъв случай 1.0... Е, може би √2, нещо такова. Страхът пред технологиите не ми липсва, напротив, но винаги съм се опитвал да му противопоставям не само и единствено хуманитарен патос, а и здраво – доколкото ми го позволяват обстоятелствата и годините – техничарско умение. Човек трябва да познава враговете си!

Има места, на които се чувствам абсолютно в унисон със Зейди. Дори ми хрумват мисли, много подобни на нейните. Ето такива например:

Кое се е появило първо – езикът или СМС?

Равносилно ли е „Аз съм мислещ човек“ на „Az sam misle6 4owek“?

Отговорите на тези въпроси, предполагам, зависят от годината на раждане – преди или след Интернет. Във всеки случай ходът на цивилизацията, погледнат откъм далечната '61 на собствената ми поява, често ми изглежда обърнат, ако не назад, то при всички случаи... накъде, всъщност? Може би просто на майната си...

Но на други места, особено там, където тя кърши ръце пред нечувствителността на новото поколение... там при съобщенията на стената... аз просто не мога да я последвам. Никога не съм успявал да открия по-човешка форма на протест... не, на жизненост, на непукизъм, енергия, борбеност, от смеха пред лицето на смъртта. Разбирам, че за една толкова култивирана личност като Зейди писането по стената на мъртвите не е нищо друго освен липса на пиетет, но за мен то е И израз на жизненост, на себеутвърждаване, пък ако ще и по един толкова привидно-безчувствен начин. Всъщност, за да бъда откровен, винаги съм си мислел, че, за да бъде по-пълен, към „Хамлет“ би трябвало да се прибавят реплики, в които не само принцът говори на черепа, но и черепът му отговаря, при това именно по начина, по който най-вероятно го е правел бедният Йорик приживе: с премятания, песни и изблици на остроумие. Инак просто липсва нещо...

Но може би тук говори само и единствено балканската ми чувствителност, която просто е избрала да живее напук, сигурно защото не ѝ е предоставен никакъв по-изящен избор. Знам ли? Във всеки случай моите страхове са по-различни от ония на добрата Зейди, това поне ми се струва еднозначно и ясно. Реалната форма на съпротива никога, никога не е могла да бъде в затварянето и отхвърлянето (тоест, доброволното непознаване) на идещото. И именно по тази причина, споделяйки напълно хуманитарното презрение на Зейди, аз си оставам постоянен и сравнително активен член на Фейсбук. Душата ми не е чак толкова фина, та да се чувствам застрашен от плиткостта на този измислен свят. За мен той просто е нещо като онези огромни радиотелескопи, с чиято помощ големите глави там някъде из Аризона изпращат непрекъснати съобщения към космоса. Изпращат нещо, което разбират – връща се нещо, което дори не се опитват да разберат. И така нататък, до безкрайност. Не защото очакват някой ден откъм телескопа да ги посипе космическа мъдрост, а само и защото да се изпраща нещо е по-интересно, отколкото да не се.

А и по-човешко, всъщност. Но това не го казвайте никому. Не ми се ще да ми се смеят хората...

- 12-11-2010|Гост

„Но стадната умонагласа е именно нещото, което Open Graph – едно нововъведение във Фейсбук от 2008 – окуражава по дизайн. Open Graph ви позволява да видите нещата, които вашите приятели четат, гледат, ядат – така че и вие да можете да четете и гледате и ядете същото като тях.“

- 14-11-2010|Борис Луканов

Текстът е качествен безспорно, но за мен е някакъв напън да се покаже авторката пред света какъв голям интелектуалец е с това академично-философско есе...Малко ми прилича на курсова работа на тема „Ще превърне ли Интернет 2.0 човечеството в съвкупност от двуизмерни индивиди?“ (както би казал Ерик Фром, ако не се лъжа...:-)

- 14-11-2010|e-ink

Забележка към последното изречение: 500 милиона разумни хора, които ДОБРОВОЛНО ползват небрежните мисли на един хардаврдски първокурсник. Тук въпросите какво реално представляваме, какво сме си въобразявали, че сме, но не сме, и какво искаме от живота са най-интересната част. Поне за мен.

- 15-11-2010|Николай – перфектна статия

Тази жена всъщност ясно формулира моите мисли. Изтрих си профила от фейсбук поради същата причина като нея. Едно към едно се съгласявам с всичко, което пише тя и не приемам обясненията на Златко за подигравката и смеха по отношение на смъртта. Да, ако черепът отговаряше на Хамлет, щеше да е комично, но нямаше да е толкова истински трагично, колкото всъщност всичко е. Щеше да е трагикомично като „Монти Пайтън“, този вид комедия е истински смешна, но престава да бъде трагедия. Или може би в това тегаво време нямаме нужда от още литературни трагедии? И още по-тъжно е някакви хлапета на другия край на света да слагат на стената на умрелия си „приятел“ от фейсбук разни такива лековати изречения.

Новият интернет, тоест този на който казват 2.0, се опитва да ни убеди, че бъдещето е на соцмрежите. Аз обаче не смятам така и такива твърдения ме притесняват. Нека интернетът си остане хаотичен, неподреден, небрандиран, неунифициран. Нямам нужда Зукърбърг да се възползва от дребните ми страсти и желанието ми да клюкарствам, нямам нужда да гледам нечии снимки, да знам на кого кои са му „приятели“, да си губя от личното ценно време, да се разголвам пред непознати.

„...не съществува перфектен компютърен аналог на онова, което ние наричаме „личност“ Това е.

- 16-11-2010|Георги

Поздравления за избора и превода на статията!

Всеки за себе си би приел едни твърдения и би отхвърлил други, но точно това е доказателството, че е улучено нещо много съществено за по-нататъшното развитие на човешкото общество, съставено вече само от представители на интернет-поколението.

Надявам се и други съвременни мислители да се заемат с тази тема и да обогатим познанието за себе си като физически единици в едно не-физическо измерение.

- 16-11-2010|преминаващ – чудесна статия

Много приятна статия, въпреки добре премерения език остава искрена. Благодаря, Зейди 1.0!

(Ще поставя препратка към нея... в профила си във Фейсбук. Достатъчно закоравяла единица съм, за да не се притеснявам за погубването на душата си, а за душите на хората, с които съм СВЪРЗАН)))

- 17-11-2010|San Antonio

златко, златко -- как можа :)

поздравления за избора на статията, поздравления и за превода.

и кога ще наминеш към soc.culture.bulgaria -- може да пуснеш връзка там към тази статия :D

- 18-11-2010|Александра – 2.0 vs 1.0

Първата ми реакция беше, че статията не казва нищо ново, нищо, което да не съм чела десетки пъти от представители на поколението 1.0. И после си дадох сметка... Най-ценното е точно идеята за поколение 1.0 и 2.0. За това, че височината на стъпалото между тях е твърде увеличена и почти непреодолима, заради светкавичното нахлуване на технологиите в ежедневието ни, точно когато 2.0 подраствахме и бяхме способни да ги възприемем, докато 1.0 вече бяха пораснали и по-малко гъвкави.

В мислите на Зейди виждам само неразбиране на истинското предназначение на тези технологии, провокирано от погрешната им употреба. А тя вижда неразбиране на възприетите от нея ценности в моите мисли, провокирано от погрешната им употреба. Поколение 1.0 търси очовечаване в технологиите, търси емоция, топла връзка, приятелство, търси живот. Докато за мен, типичен 2.0, технологиите са средство. Фейсбук не е нещо, много по-различно от телефона.

За да започнеш да използваш технологиите като средство по предназначение обаче трябва да преминеш през пуберитета на употребата им. Той неизменно включва опиянението да се скриеш зад едно идеализирано, виртуално „аз“, чрез което да комуникираш с другите. Да си създадеш нов свят. Да си анонимен. Това някак те кара да се чувстваш всесилен и свободен. Ние, разбира се, в тийн годините ползвахме всички тези облаги на виртуалния образ най-вече за интернет свалки. Но е ясно, колко по-широко могат да бъдат употребени те и колко е лесно човек да попадне под влиянието им.

Когато изживееш този период на опиянение като подрастващ после няма нужда да се връщаш към него (е, някои хора с незадоволени нужди и проблеми винаги си остават там). И започваш да използваш интернет и всевъзможните му услуги по предназначение. Докато човек, попаднал под това влияние в по-зряла възраст, едва ли ще се хвърли да изпробва всички възможности на анонимността, които мрежата дава. И затова няма и да му втръснат, а винаги ще остава едно мъничко изкушение там да не си съвсем ти. И затова 1.0 трудно ще разбере, че човек може да ползва Фейсбук, за да комуникира с приятели, с истински приятели. Или да осъществи контакт, истински контакт. Защото останалото 2.0 вече сме го експлоатирали напълно и нямаме нужда от него.

Колкото до опита да се сатанизира Зукърбърг – малко е недостойно и не ѝ подхожда. Доколкото разбирам, авторката не го познава лично, нито е разговаряла някога с него, за да може да каже наистина що за човек е. Откъслечни интервюта и един изгледан филм не са достатъчни.

- 19-11-2010|Николай – за и против фейсбук

Александра, права си за пубертета, но не мислиш ли, че Зейди достатъчно отдавна ползва интернет и е преминала през него? Аз съм ѝ връстник, та дори тук в България ползвах всеки ден интернет още през 2002. И си спомням точно това усещане за анонимност и преживях целия този интернет пубертет и си изградих хигиена на ползване на интернет (и на технологии по-общо, което включва и операционни системи примерно).

Та въпросът стига до за или против именно фейсбук. Защото има и други социални мрежи като LinkedIn, които са съвсем различни по целта си. А у фейсбук има много дразнещи неща за мен лично и Зейди ги е споменала. За ползването на едно нещо важи твърдението за вкуса – всеки си има свой. Та това разделяне на поколенията на 1.0 и 2.0 не е съвсем правилно, да не кажа изобщо. Доста народ, все хора по-възрастни от мен, са на мнението на 1.0... Общите знаменатели и обобщенията са опростяващи и много неточни.

- 19-11-2010|Николай – поправка

Имам предвид много хора дори на 50 днес мислят като поколението 2.0в частта за ползването на тази мрежа за комуникация, по същество, рационално и т. н.

Първия си мейл го регистрирах през 2000 на чужд компютър. 2001 вече бях навлязъл в интернет пубертета си. През 2004 излязох от него.

- 24-11-2010|Асен Кънев – Поколенията 1.0, 2.0 и авторите 0.01%

Досадно дълъг, но много показателен текст.

Зейди Смит се е самопределила като софтуерна идиотка, но това е излишна скромност.

Тя е и социологическа идиотка – няма и идея за социалните мрежи (social network) като феномен, който съществува независимо от интернет и е в основата на всяко взаимодействие при социалните животни, вкл. и човека.

Тя е ярък пример за авторите 0.01% – хора, които не са си направили труда да се запознаят и с 0.01% от наличната теория, но са готови от гледането на един филм или прочитането на една книга да ни затрупат с празни и банални емоции.

- 24-11-2010|bez znachenie

Facebook = more digital clutter

- 26-11-2010|Светлана – „Пубертета“ в използването на интернет

Съгласна съм със сравнението на Александра по-горе – „пубертета на употребата“ на технологиите. Самата им природа предизвиква неизбежно ефект на удивление и увлечение, които понякога изглеждат застрашителни по размера и трайността си, но според мен пак в природата им на непрекъснато обновяеми и заменяеми явления е заложена и нетрайността им. Така че – всяко чудо за три дни.

- 28-11-2010|lubo – няма

И все пак благодарение на Facebook прочетох тази великолепна статия.

- 28-11-2010|Гост

И другата перспектива:

„Small Change. Why the revolution will not be tweeted“

Read at: http://www.newyorker.com/reporting/2010/10/04/101004fa_fact_gladwell#ixzz16b0Fve4I

- 28-11-2010|Златко

Това последното ще го преведа в най-скоро време. Отлагам вече цял месец, все си намирам нещо по-важно :(

На зле ли върви светът?

Автор: Боян Знеполски

За Тони Джуд (1948–2010)

Българската публика се запозна сравнително късно с творчеството на английския историк Тони Джуд (1948-2010), но за сметка на това запознанството бе доста интензивно. През последните няколко години на страниците на вестник Култура бяха преведени няколко негови текста, а тази пролет издателство Сиела публикува голямото му изследване След войната: история на Европа след 1945[305]. Кой е Тони Джуд? В едно от последните му автобиографични есета[306] откриваме следния лаконичен автопортрет: Специалист по европейска история, роден в Англия, но преподаващ в САЩ; евреин, чувстващ се някак не на място спрямо голяма част от онова, което в днешна Америка се свързва с еврейството“; социалдемократ, често пъти на различно мнение от колегите си, провъзгласяващи се за радикали. Предполагам, че би трябвало да намеря утеха, определяйки се с добре познатата обида „космополит без корени“. Но аз съвсем не съм без корени, прекалено добре вкоренен съм в множество контрастни традиции.

Многообразието от контрастни и взаимно неутрализиращи се идентичности при Джуд е въпрос донякъде на случайност, но в по-голяма степен – на собствен избор. Той е противник на всякакви, отвратителни според него, (догмат)-изми – на фашизма, шовинизма, расизма, но също и на комунизма, национализма, ционизма, както и на идеята за непосредствена, поглъщаща принадлежност. Джуд получава образованието си по история в Кеймбридж и в Екол нормал сюпериор в Париж и става преподавател в Нюйоркския университет, където през 1995 г. създава института Ремарк, чийто директор е до края на живота си. Макар да е избрал да живее и работи в Ню Йорк, той обича да разрежда американския въздух с европейския на Париж или Берлин. Въпреки че е посветил голяма част от професионалната си биография на изучаването на съвременната френска интелектуална и политическа история – автор е на няколко книги в тази сфера, сред коитоБремето на отговорността: Блум, Камю, Арон и френският ХХ век – не се чувства близък до френските интелектуални кръгове (отношението му към Сартр или днес към Бернар Анри-Леви е повече от критично), отношението му към Париж също не е еднозначно. Евреин по произход, британец по националност, той не се чувства нито евреин, нито англичанин, но същевременно има усещането, че „по различен начин и в различни моменти е едновременно и двете“. Именно тази интелектуална неорганичност и пограничност при Джуд е основен ресурс и условие на познанието: „Какво ли могат да разберат от Англия онези, които познават само Англия?“.

Политическата му позиция също е нетипична: Джуд се определя едновременно като социалдемократ и като консервативен. Консервативен социалдемократ – не звучи ли като оксиморон? Противоречието всъщност е само привидно, защото словосъчетанието изразява не толкова избор на политически лагер, колкото на епоха. На този епохален избор, на неговото обосноваване е посветена последната книга на Джуд – На зле върви светът[307], на която бих искал да отделя особено внимание[308]. Книгата представлява разгърнат вариант на лекцията му за социалдемокрацията, изнесена в института Ремарк през есента на 2009. Книгата има размаха и патоса на постметафизично философско-историческо есе. Самата ѝ структура, последователността на главите сякаш отмерва ритъма на един неизбежен исторически упадък на Европа и Северна Америка, осъществяващ се с прехода от епохата на социалдемократическия консенсус, продължил от края на Втората световна война до 70-те години на ХХ век, към епохата на (нео)либералния консенсус, установил се в края на 70-те години, продължаващ и до днес. Именно това противопоставяне разкрива специфичния подход на Джуд: за него ключовият въпрос е въпросът за базовия консенсус, определящ духа на епохата. Разграниченията между лявото и дясното са вторични и производни на този консенсус. Джуд е и левичар, и консерватор, защото е привърженик на старата социалдемократична левица и някогашния социалдемократичен консенсус. А това означава – противник и на новата десница, и на новата левица. Защото за него новото ляво, рамо до рамо с новото дясно, съучастват в установяването на неолибералния дух на днешната епоха. Блеър и Клинтън в много по-голяма степен са наследници на Тачър, отколкото на класическата социалдемокрация. (Интересен е въпросът дали Джуд би предпочел старата десница от времето на социалдемократичния консенсус пред новата левица.)

На зле ли върви светът?

Световната финансова криза предизвика множество дебати, които очертаха една сходна траектория: кризата постави под съмнение доминиращия през последните десетилетия икономически модел и засили настроенията в полза на регулиране на пазарите, изведе на преден план проблема за социалните и културните предпоставки на стопанската дейност, предизвика преразглеждане на научните претенции и статут на икономиката и т.н. Характерното за тези дебати е, че те излизат от тясно икономическата сфера и търсят причините за кризата в един много по-широк хоризонт: в ерозията на ценности като спестовността, например, която е в основата на историческия успех на капитализма; в загубата на чувството за дълг и задълженост; в култа към бързата печалба и неограничената консумация и пр. Накратко, финансовата криза се анализира едновременно като криза на ценностите и като криза на знанието ни за социалния свят и в частност – на стопанската сфера. В България кризата не се анализира по този начин. Тя се представя буквално, цинично или наивно, само като криза на финансите, като недостиг на средства. Въображението на българските „експерти“, „мениджъри“ и „политици“ се движи в кръг около няколко свещени думи: растеж, ефективност, продуктивност. Ниският растеж, ефективност, продуктивност трябва да се преодолеят с висок растеж, ефективност, продуктивност: като се свият разходите, съкратят се ненужните служители, оптимизира се системата, смаже се механизмът, вземат се правилните управленски решения, увеличи се скоростта и пр. Навсякъде се сблъскваме с подобни разновидности на технократски жаргон. В тази връзка можем да помислим, че големият провал на българския преход е в това, че по свой начин той продължи хуманитарната атрофия от времето на социализма. Някога гражданите за тяхно добро трябваше да изпълняват повелите на идеологията. Днес, пак за тяхно добро, трябва да обслужват „настроенията“ на пазарите. Ключовите въпроси за ролята на държавните институции, за отношението между публичния и частния сектор, за основните ценности на обществото, за качеството на социалните връзки изобщо не се поставят или заемат маргинално място в българската публичност. И идеолозите, и технократите искат да ни внушат едно и също: Какво вие желаете – в какъв свят да живеете, какви институции да създадете – няма абсолютно никакво значение. Ние ще ви кажем какви са доминиращите тенденции, а вие ще им се подчините. За ваше добро е.

Езикът на българската публичност отдавна е откраднат – някога от старите идеолози, днес от новите идеолози (техните наследници технократи). Не е ли време да си го върнем?

За тази цел последната книга на Тони Джуд – На зле върви светът (2010), може да ни бъде от полза не само с примера на елегантния си стил, с мащаба на историческите си анализи и обобщения, но най-вече със своята малко учудваща и изпъкваща позиция. Джуд демонстрира как може да се мисли „срещу течението“, да се застане „напреки“ на духа на времето, да бъдеш едновременно съвременен и несвоевременен. Тази позиция е в пълен разрез с нашите адаптивни рефлекси и може да ни накара да се замислим над тях: от една страна, археологичното ни вкопаване в родната земя, произход, традиции; от друга страна, фриволното му допълнение – талантливата миметичност, с която набързо и повърхностно, но убедително и убедено усвояваме и уподобяваме всякакви моди и доминиращи тенденции.

Когато Берлинската стена падна, ние бързо се пристрастихме към историческия образ на Запада, който непосредствено се откри пред очите ни – неолибералния Запад с „фикс-идеята за забогатяване, култа към приватизацията и частния сектор“, консумацията, индивидуализма. Желязната завеса бе скрила от нас един друг негов образ – социалдемократическия Запад, който дори самият Запад сякаш е започнал да забравя. Книгата на Джуд има амбицията да припомни този образ и да го открои като актуална ценностна алтернатива на неолиберализма в днешната ситуация на объркване и несигурност, предизвикана от финансовата криза. На нас книгата би могла да ни помогне да погледнем на Запада през релативизиращата дистанция на историческата перспектива, за да можем да избираме между различни традиции и възможности в рамките на един по-широк ценностен хоризонт.

Периметърът на социалната държава

Основна тема на анализите на Джуд е социалната държава – един много успешен и продуктивен институционален модел, който, макар временно обезценен и изтласкан, според него запазва своята актуалност и представлява най-доброто възможно решение на днешната финансова и ценностна криза. Анализите на Джуд, посветени на социалната държава, могат да ни спестят лутането в прибързано и погрешно построени дилеми.

Самите условия на прехода в България спомогнаха да се формира силно опростена представа за възможните форми и функции на държавата. От една страна, хората, живели комунизма, изпитаха на гърба си реалността на една държава, всеобхватна и всепроникваща, свръхцентрализирана и репресивна, довела обществата от Източна Европа до икономически фалит; от друга страна, като контрапункт на тази реалност и под влияние на вече протичащия в Западна Европа и САЩ неолиберален обрат, се наложи идеята за минималната държава, която трябва да освободи максимално пространство за частната инициатива на индивидите, като същевременно осигури максимално добри условия за тяхното развитие и просперитет. Отвъд опозицията между тоталитарна и минимална държава съществува, обаче, социалната държава, различна по своята идея от другите две форми, която осъществява регулации и намеси, необходими за интегритета и общия просперитет на обществото. Защитата на (социалната) държава, с която се нагърбва Джуд, според мен, успешно се противопоставя на добре отработените стигматизации, идващи от различни посоки: отдясно – защото държавата по презумпция е тежко бюрократична и неефективна, спъва предприемаческия дух и ограничава печалбите на частния сектор; отляво – защото тя по презумпция формира чрез символно насилие идентичността на индивидите, възпроизвежда социалните неравенства, репресира малцинствата.

Тони Джуд обвързва социалната държава с определени сфери – образование, здравеопазване, култура, железопътен транспорт, пощи, социални домове и пр. – които извършват обществени услуги. Тези сфери принципно би трябвало да останат под попечителството и контрола на държавата, защото логиката им е различна от логиката на пазара: услугите, които те осигуряват, трябва да са не само качествени, но и максимално достъпни. Смисълът на тяхното извършване, така да се каже, е в това да се генерира общество, а не печалби. Затова и поверяването им на частния сектор завършва в крайна сметка с провал. Използвайки различни примери, най-вече от Великобритания, но не само, Джуд демонстрира как приватизирането на тези сфери води до значителни загуби за държавата (тоест на данъкоплатците) и незадоволително качество на самите услуги, като единствените печеливши са частните предприемачи и акционерите и то в краткосрочен план, защото държавата, в крайна сметка, се вижда принудена отново да поеме контрола си върху тях, за да ги спаси. Предоставени изцяло на частния сектор сфери, като образование или здравеопазване, например, могат да генерират частни печалби, но престават да генерират обществени ползи. Джуд не твърди, че държавата не може да се окаже лош стопанин, той твърди само, че сферите на обществените услуги са част от дефиницията на модерната държава и че единствено тя би могла да осигури доброто им функциониране, отговарящо същевременно на назначението им. Целият смисъл на (държавата на) „благоденствието“ – изтъква Джуд, цитирайки Т. Х. Маршал – е именно в това: …да се измести пазарът, като му се отнемат някои блага и услуги или по някакъв начин се контролират или модифицират операциите му така, че да произведат резултат, който той самият не би произвел.

Обществен сектор/ частен сектор

В по-общ философски и светогледен план Джуд разглежда проблема за отношението между държавата, обществото и индивидите, който също, струва ми се, е актуален по отношение на някои ценностни нагласи в днешна България. Като обясним психологическия контрапункт на социалистическия етатизъм и колективизъм, в годините на прехода у нас се възроди един реактивен индивидуализъм, достоен за ХIХ век, превъзнасящ индивидите – реализацията на техните желания и интереси – за сметка на държавата и обществото. Ако перифразирам Джуд, каквото и радио да слушате, какъвто и телевизионен канал да пуснете, все ще се намери някой икономист или „експерт“, разясняващ добродетелите на дерегулацията, минималната държава и ниските данъци: Сякаш всичко, което общественият сектор може да направи, индивидите могат да го направят по-добре. В сферата на литературните вкусове внезапна популярност придоби Айн Ранд, в чиито романи силните творчески личности се сблъскват с безличния и консервативен колектив на мнозинството. Следвайки подобна схема, социалните изследователи започнаха да делят в анализите си населението на две групи: малцинство от висококвалифицирани професионалисти – рационални, инициативни и автономни, които не се нуждаят от услугите на държавата, и мнозинство от необразовани, инертни, несамостоятелни хора, които са патологично зависими от нея. От социалнопсихологическа гледна точка, подобен йерархичен срез може и да има известна описателна достоверност, но неговите нормативни и ценностни предпоставки са неверни или неприемливи.

От една страна, анализът създава представата, че „успешният“ индивид трябва да реализира себе си въпреки или срещу държавата и обществото. Подобна теза отдавна е изгубила всякаква правдоподобност: илюзията за самодостатъчните, „самосъздаващи“ се индивиди угасва най-късно в годините на Голямата депресия. Всички, в една или друг степен, сме зависими от държавата: работещите в обществения сектор, социално слабите, включително и българският бизнес, който постоянно роптае, че държавата не създавала благоприятни условия за неговото развитие. От друга страна, пренебрежителното отношение към държавата – като към приют за професионално непълноценни и социално изпаднали индивиди – най-малкото показва историческа неосведоменост. При Тони Джуд защитата на държавната институция е неотделима от реабилитирането на онези, които временно са принудени да разчитат на държавна помощ, както и на онези, които са се посветили професионално на обществения сектор. Според него, да се възвърне гордостта и себеуважението на губещите в обществото е централна платформа на социалните реформи, белязали прогреса на ХХ век. Подпомагането на изпадналите в беда или временно затруднение съграждани е задължение на държавата, което не трябва да бележи със стигма онези, които се ползват от него. Солидарността на съгражданите започва да събужда високомерно раздразнение едва през последните „неолиберални“ години. Що се отнася до култа към реализация в частния сектор и загубата на престиж на работещите в обществения сектор, както Джуд (и не само той) отбелязва, до 70-те години на ХХ век нещата са стояли различно, работата в обществения сектор съвсем не е била лишена от привлекателност за надарените и амбициозните: До 70-те години идеята, че смисълът на живота е да забогатееш и че правителствата съществуват, за да улеснят това, би била осмяна […] Известно безразличие към богатството само за себе си бе широкоразпространено в следвоенните десетилетия. Едно изследване на английските ученици, проведено през 1949 г., разкрива, че колкото по-интелигентно е едно момче, толкова по-голяма е вероятността да избере интересна кариера с умерено заплащане пред работа, която просто е добре платена. В книгата са посочени редица примери за известни и талантливи британци и американци, посветили професионалната си кариера на изграждането на обществения сектор и допринесли лично за създаването на някои от най-престижните му институции. Сред тях е англичанинът Джон Мейнард Кейнс – един от най-влиятелните икономисти на ХХ век, придобил нова популярност през последните няколко години като контрапункт на привържениците на свободния пазар – който е сред инициаторите за учредяването на Кралския балет и Съвета по изкуствата във Великобритания.

Каква държава, какво общество?

Истинската грижа на Джуд, всъщност, е не толкова за държавата, колкото за обществото. Дефинирането на обхвата и задачите на държавата като институция е важно, доколкото показва какъв е ангажиментът, който тя поема към обществото. Джуд е противник на идеята за минимална държава, защото тя предполага и идеята за минимално общество. Ядрото на неолибералното социално въображение може да се резюмира с прочутата фраза на Маргарет Тачър: Няма такова нещо като общество, има само индивиди и семейства. Нека се абстрахираме от контекста, в който са били казани тези думи, и си представим, че те описват буквално състоянието на нещата: какво би станало, ако обществото изведнъж изгуби всичките си регулативни, ограничителни, опосредяващи, обвързващи функции и се превърне в неутрална територия за среща на индивиди и техните семейства? Джуд намира отговор на въпроса още при класиците, които вече са проигравали в анализите си различните аспекти на тази визия. Какво би станало, ако обществото спре да регулира доходите и се откаже от преразпределянето им, позволявайки социалните неравенства да нарастват безпрепятствено? При тези условия, според Адам Смит, едно общество не би могло да бъде щастливо, тъй като: Никое общество, чиито членове в голямата си част са бедни и окаяни, не може да бъде щастливо и проспериращо. Не само обществото като цяло, но и никой в това общество, дори най-заможните, не биха били щастливи, защото, както изтъква Джуд, собственото щастие би било помрачено от постоянната гледка на чуждото нещастие или от постоянната несигурност за собствения живот и собственост. Но нека се абстрахираме от социалните неравенства и последиците от тях. Какво би представлявало едно общество, в което отношенията между индивидите, освободени от всякакви социални мотиви и съображения, са сведени до преките им материални интереси? По думите на друг класик – Джон Стюарт Мил: Идеята за общество, крепено единствено от отношения и чувства, произтичащи от материален интерес, е напълно отблъскваща.

Социалната държава се свързва с принципи като равенство, солидарност, сигурност, доверие, благоденствие. Така подредени и изречени една след друга, тези думи напомнят за политическите лозунги, скандирани на митинги и манифестации. Ако ги разгледаме обаче не според акустичната им стойност, а според смисловата им последователност, ще видим, че те оформят един алгоритъм, отвеждащ към определена цел: създаване и поддържане на социални връзки. Равенството, например, не е само абстрактен, желателен сам по себе си принцип, то е условие за това в обществото да има сигурност и доверие: колкото по-голямо е равенството в едно общество, колкото по-сходни са социалните условия на живот на гражданите му, толкова по-голяма е и степента на взаимно доверие помежду им. А единствено общество, в което има висока степен на взаимно доверие, е способно да си поставя общи цели, да реализира общи проекти, да бъде като цяло проспериращо. Да не говорим, че „пазарите и свободната конкуренция също изискват доверие и взаимодействие.“

В аргументацията на Джуд се появява един парадокс, който обаче също играе в полза на социалната държава: грижейки се за равенството, увеличавайки степента на доверие между гражданите, социалната държава култивира ресурси на колективното действие, които обществото може да мобилизира, за да ѝ се противопостави, ако се почувства по някакъв начин ощетено или застрашено от нея. При минималната държава се получава обратният ефект. Тя си поставя за цел да освободи максимално индивидите от външни принуди и ограничения, но по този начин разхлабва връзките между тях, оставяйки ги самотни и беззащитни пред проявите на собствения си произвол. Тази възможност, според Джуд, е напълно реална, защото отказът от контрол и регулиране на пазара съвсем не означава отказ от репресивните функции на държавата: Редуцирането на „обществото“ до тънка мембрана от взаимодействия между частни индивиди днес се представя като амбиция на либертарианците и привържениците на свободния пазар. Но не трябва да забравяме, че това най-напред и най-вече бе мечтата на якобинците, болшевиките и нацистите: ако нищо не ни обвързва заедно като общност или общество, тогава ние се оказваме крайно зависими от държавата […] Загубата на социална цел, артикулирана чрез обществените услуги, всъщност увеличава неограничената власт на всемогъщата държава. Следователно, истинската контрамярка и алтернатива на тоталитарната държава, задушаваща обществото с тотален контрол, не е минималната държава, която се отказва от регулативни функции, оставяйки обществото да се създава в резултат от случайните взаимодействия на индивидите. Противодействието на една крайност с обратната крайност крие сходни опасности. В това отношение Джуд твърдо заема позицията на Кейнс срещу тази на Хайек: най-добрата защита срещу политическия екстремизъм и икономическия колапс не се състои в това, да държим държавата настрана от икономиката, а напротив – да увеличим ролята на държавата и то не само в случаите, когато се налага да се справяме с икономически кризи.

Разбира се, начинът, по който Джуд употребява понятието за социална държава, може да събуди възражения. Например, относно обхвата на понятието. Джуд отнася социалната държава към Западна Европа и Северна Америка така, сякаш тя съществува навсякъде в еднаква степен и по един и същи начин, сякаш няма разлики между страните и континентите. Действително, той говори глобално, разграниченията не са основната му грижа. На едно място в книгата все пак уточнява: Най-развитите и успешни социални държави в Европа са: Финландия, Швеция, Норвегия, Дания, Холандия и Австрия, както и Германия (някогашната Западна Германия)… Във всеки случай, Джуд разглежда социалдемократическия консенсус като ценностната платформа, обща за цяла Западна Европа, включително Великобритания, за периода на „славните трийсет“ следвоенни години. Вероятно по-спорен е случаят със САЩ, защото много хора биха възразили, че американският модел, който винаги е бил много по-различен от европейския, никога не е бил социален. Тезата на Джуд е различна: според него, в годините след Втората световна война в Америка се провежда много активна социална политика – както от републиканеца Дуайт Айзенхауер, така и от демократа Линдън Джонсън. Следвоенният период се характеризира със сигурност на работните места и безпрецедентна вертикална социална мобилност: Годините 1945-1975 са широко признати за някакво чудо, родило „американския начин на живот. Големият проблем на Америка в тези години са гражданските права и расовите отношения, не социалната политика. Едно от основанията на Джуд да говори така всеобхватно за „социална държава“ и за „социална политика“ е констатацията, че при поколението след 1945 г. във всяка континентална европейска страна, както и във Великобритания и САЩ, се наблюдава драстично свиване на различията между богати и бедни.

Пределите на икономиката

Защитата на социалната държава при Джуд е неотделима от критиката на неолиберализма и неговите научни основания. Финансовата криза предизвика остър дебат „за“ или „против“ регулирането на пазарите, но тя бе повод да се постави и по-общият методологически проблем за възможностите на икономиката като наука, за статута на икономическото знание. Ключовият въпрос в тази перспектива е: защо гилдията на икономистите не е могла да предвиди задаващата се катастрофа? На какво се дължи тази слепота? Според нобеловия лауреат по икономика Пол Кругман, основната причина за професионалния провал е стремежът към един всеобхватен, интелектуално елегантен подход, който същевременно дава на икономистите възможност да демонстрират математическата си виртуозност. Изяснявайки причините за провала си, икономиститетрябва да признаят важността на ирационалното и често пъти непредсказуемо поведение, да си дадат сметка за често идиосинкразните несъвършенства на пазарите и да приемат, че една елегантна икономическа „теория за всичко“ е трудно постижима.[309] Според Кругман, икономистите трябва да изоставят претенцията за ясни и прости, универсално приложими модели и да се задоволят с едно по-неясно, не толкова изчистено, но поне частично вярно знание. Обобщенията на дебатите в пресата стигат още по-далеч. Колумнистът на Интернешънъл хералд трибюн Дейвид Брукс отбелязва, че интелектуалната енергия вече не съпътства икономистите, които конструират абстрактни и добре подредени модели. Напротив, полето, изглежда, се измества в посока на хуманитаристиката. И добавя, че когато икономиката престане да ампутира голяма част от човешката природа и си даде сметка за непредвидимото многообразие от мотиви, определящи поведението на хората, тогава тя най-сетне отново ще стане раздел на историята и моралната философия.[310] Перспективата на Джуд е сходна. Тезата му е, че икономиката е интерпретативна наука, чиито хипотези, основани винаги върху ограничено знание, не могат да претендират за статута на точна наука. А това означава, че твърдението на привържениците на свободния пазар, че пазарите се саморегулират, не може да се смята за универсален закон (особено след опита от финансовата криза) и нямаме никакви основания да вярваме, че, оставени сами на себе си, пазарите ще функционират безпроблемно. Именно затова те трябва да бъдат контролирани и регулирани.

Критиката на новата левица

В своята критика на неолиберализма Джуд отделя повече място на новата левица, отколкото на новата десница. Можем да си го обясним със специфичната му гледна точка към неолибералния обрат, настъпил в западните общества през 70-те години на ХХ век. Според него, преходът от социалдемократичен консенсус към неолиберален консенсус e предшестван и подготвен от един ценностен обрат, настъпил още през 60-те години, когато между поколенията зейва културна пропаст. Родените непосредствено след Втората световна война – така нареченото „бейби бум“ поколение – се обръщат срещу ценностите и институциите на своите родители. „Бейби бумърите“, които са „деца“ на социалната държава, израснали в условията на преодоляване на социалните неравенства, нарастваща сигурност, непрестанен икономически растеж, загубват чувствителност към тези някак естествено зададени, подразбиращи се придобивки, развивайки непоносимост към контрола и регулацията от страна на държавата – мерките, които всъщност са цената за тези придобивки. Именно през 60-те се оформя една ценностна дъга, чиято траектория започва с младежките движения и протести, но парадоксално – непреднамерено, но обяснимо – отвежда към Д'Естен, Тачър, Рейгън, Клинтън, Блеър, към триумфа на идеята за свободните пазари, култа към забогатяването и неограничената консумация. Джуд, изглежда, приписва основно на левицата „заслугата“ за това преориентиране на мотивациите и стремежите от колективното към индивидуалното, от публичното към частното: Това, което обедини поколението на 60-те, бе не интересът на всички, а нуждите и правата на всеки един. „Индивидуализмът“ – утвърждаването на претенцията на всеки човек за максимална частна свобода и неограничена възможност да изразява автономни желания, които да бъдат зачитани и институционализирани от обществото – се превърна в парола на деня за левицата. „Живей както искаш“, „Отпусни се и бъди себе си“, „Да правим любов, не война“: тези цели сами по себе си не са лишени от привлекателност, но по същността си те са частни цели, не публични блага. Издигането на индивида – неговите желания, права, претенции за идентичност – във върховна ценност делегитимира социалдемократическия проект, който е колективен, общностен проект. Девизът на новата левица и ценностите на старата левица образуват двата термина на една дилема, която изисква избор. Изборът на Джуд е недвусмислен: Колкото и легитимни да са претенциите на индивидите и значимостта на техните права, тяхното изтъкване има своята неизбежна цена: упадъкът на чувството за споделена цел. Според Джуд, новата левица не просто неволно съдейства за неолибералния обрат, отдръпвайки се от социалдемократическия консенсус, тя активно участва в установяването на новия неолиберален консенсус, приемайки ценностите на индивидуализма. Към това първо отстъпление на левицата Джуд добавя и второ: нарцисизмът на студентските движения и предизвикателствата на поп културата през 60-те предизвикват консервативна реакция от страна на десницата, която постепенно си присвоява дискурса върху „нацията“, „ценностите“, „културното наследство“, тоест, монополизира колективните проекти на общността.

Тук можем да възразим на аргументацията на Джуд. Според него, причините за изоставянето на социалдемократическия консенсус е културната пропаст между поколенията през 60-те години и обръщането на младите към ценностите на индивидуализма. Но въпросът е как да си обясним успеха на подобен ценностен обрат, имайки предвид огромните и всепризнати предимства и постижения на социалната държава. Социалната държава не достига ли до някаква функционална криза, до функционално изчерпване на институционалния си модел? Само на едно място в текста Джуд споменава нещо в тази посока, обяснявайки възродения интерес към автори като Хайек и Фон Мизес именно с „трудностите“, които започва да изпитва социалната държава. Твърдението остава, обаче, някак случайно вметнато, не се разгръща в по-детайлен анализ.

В критиката на левицата се намесва и друг, едновременно личен и идеологически аспект. В На зле върви светът, както и в едно от последните си есета – Меритократите[311], Джуд отделя специално внимание на един от основните приноси на социалната държава – меритокрацията. Какво означава меритокрация? Отварянето на елитните институции за масов достъп на обществени разноски или поне с обществена подкрепа. Тя(меритокрацията) започна процеса на подмяна на селекцията по наследство или по богатство с вертикалната мобилност чрез образование. Самата биография на Тони Джуд може да илюстрира успеха на меритократичния проект: един талантлив и амбициозен младеж успява, благодарение на елитните образователни институции на социалната държава и на собствените си способности, разбира се, да надскочи границите на произхода си, за да се превърне в световноизвестен „полемичен автор“ и публичен интелектуалец. Меритокрацията обединява в себе си принципа на равенството и принципа на йерархията – равенство на шансовете за успех и на възможностите за достъп, но същевременно йерархизиране в зависимост от способностите, усилията и заслугите. Идеята за равенство на Джуд е съвсем различна от радикалната представа за равенство, според която всички са равни във всичко, независимо от всичко. Подобна представа съдържа нарцистично задоволство от себе си – от собствените непосредствени желания, представи, възможности. А левичарството на Джуд е белязано от протестантски нюанс: личността трябва да се отплати за предоставените шансове и да постигне себе си, мобилизирайки способностите си, стремейки се към постижения. Това обаче предполага приемане на институционализираните правила, норми и стандарти на социалната държава и базисно доверие в това, че те справедливо отчитат и разграничават заслугите. В това отношение лявата култура на Джуд е много различна от тази на френския социолог Бурдийо, например. Бурдийо има сходна биографична траектория, която го отвежда от скромния произход през елитните образователни институции на френската социална държава до славата на световен интелектуалец. Въпреки това, той създава социална теория, абстрахираща се от фасадата на собствената му биография, в която държавата (социалната) възпроизвежда съществуващия социален ред с неговите неравенства, училището натрапва чрез символно насилие културата на господстващата класа, а меритокрацията е само идеологически параван, прикриващ факта, че успехите и постиженията са запазени за привилегированите. В теоретичния свят на Бурдийо титлите, постовете и заслугите в много по-голяма степен са белег за класова принадлежност, отколкото израз на лични качества и достойнства.

За живота на автора и съдбата на света

Последната книга на Тони Джуд впечатлява с умението на историка да очертае синтетично, с ясен контур толкова сложен исторически процес, какъвто е глобалната промяна на парадигмата на развитие на света през втората половина на ХХ век; но книгата възхищава с открития и смел личен ангажимент на автора. Джуд не просто е професионално ангажиран със съвременната история, той е екзистенциално ангажиран със съдбата на света. Затова книгата му е по-чувствителна и по-проницателна от други, строго професионални историографски изследвания – защото в нея грижата за прецизността на анализите и употребата на понятията е водена от екзистенциалната тревога за упадъка на живота и грижата за неговото спасение. В тази тревога и грижа не се долавя нищо гностическо, те се отнасят до „тривиално“ обясними процеси и опасности, на които Джуд отговаря с контрамерки от ограничения репертоар на съществуващите институционални модели. Според него, съвременният свят, основан върху неолибералния консенсус, е достигнал турбулентната зона на нова глобална несигурност – едновременно физическа, икономическа и политическа. Единствената контрамярка, която може успешно да противодейства на настоящата криза, предотвратявайки паническото отдаване на религиозни фундаментализми или на авторитарни режими, е социалната демокрация и институциите на социалната държава: „Социалната демокрация не представлява идеалното бъдеще; тя дори не представлява идеалното минало. Но сред възможностите, с които разполагаме днес, тя е най-добрата налична възможност.“

*

Въпреки „позитивното решение“, което ни предлага Джуд, общият тон на книгата му е тревожен и песимистичен. Бихме могли да се запитаме дали той не изразява по-скоро състоянието на самия автор (макар той никъде да не говори за него), отколкото състоянието на света, тъй като книгата е писана през последната година от живота на Джуд, когато вече е бил много болен и вероятно е предусещал края. Що се отнася до общата тоналност, до афективния фон на книгата, съмнението остава: тревогата за света и личното страдание сякаш се срещат и взаимно се усилват. Но в логиката на анализа, в аргументите и изводите Джуд не допуска смесване на жанровете: той отделя разсъжденията си за съдбата на света, на които е посветена На зле върви светът, от размислите за собствения живот и преживявания, на които са посветени биографичните му есета, публикувани през последните месеци на страниците на Ню Йорк ревю ъф букс.

Източник

Боян Знеполски (род. 1968) е български социолог и преводач, преподавател в СУ – катедра социология на философския факултет.

Коментари (9)

- 31-10-2010|Гост

Не знам за Джуд, ама Знеполски е поредният индианец, открил колелото и тръгнал да обяснява на бледоликите как се прави и за какво може да се използва.

- 31-10-2010|Златко

Кога стана бледолик, кога ти побеля задника!

- 13-11-2010|Gost – Това ли е решението?

Аз лично съм напълно съгласен със Джуд, че на зле върви светът. Констатациите му са много точни и верни. Обясненията обаче не винаги са правилни според мен, а предложението за връщане към социалната държава от преди 70те или „Скандинавския модел“ не са решение.

Вярно е че в света има духовен упадък, чиито признаци са егоизма, противопоставянето на индивида на обществото, свръхматериализма, консуматорството, алчността, манипулативността и т.н. Думите, дълг, чест, достойнство и морал вече предизвикват смях. Това са точни констатации. Причината обаче не е конфликта в поколенията (то така може и краха на социализма да се обясни). Причината е в самата същност на капитализма. Икономическият либерализъм бива загърбен след Голямата депресия в САЩ през 30те години и остава в немилост до към 60те години, когато напълно целенасочено САЩ го инжектират в Латинска америка чрез първата в историята успешна идеологическа диверсия. През целия си период на немилост обаче две школи в света Австрийската и Чикагската продължават да развиват лоберална икономическа теория, която през 70те ражда неолиберализма. За корпоративния свят идеологическата диверсия в Латинска Америка е толкова печеливша, че бързо става любимата икономическа теория за чието разпространение е готов да плати. Медиите са негови, така че няма особени затруднения.

Втория фактор е развитието на комуникационните технологии и по-точно телевизията. Влиянието на телевизията върху индивида обикновено се под ценява. Влиянието на рекламата още повече. Но факта е, че телевизията се развива тъкмо в периода преди 70те. Което означава, че ония които са на 30-40 години през 70те са погълнали голяма доза реклама. Рекламата е пропаганда. Аз лично никога не съм харесвал рекламата. За мен тя е недопустимо нахалство, безочие и в повечето случаи чиста проба лъжа. Но това че рекламата е пропаганда ме осветли една книга на Пратканис и Арънсън „Векът на пропагандата“. Рекламата се явява ежедневно пропагандиране на материализъм, егоизъм и идентификация на ценноста на човека със стойността на притежаваното от него. На това отгоре, както казах, рекламата е пример за обществено толерирано нахалство, безочие и открита манипулация. Точно тази атмосфера започва да залива децата от въпросното поколение на родените след ВСВ. А и тезата за конфликт на поколенията не може да издържи по никъкъв начин, тъй като деца се раждат постоянно и хора умират постоянно. Могат да се разграничат поколения в семейство от 10-15 души, но когато станат 100 тогава вече граница между поколения не може да се прекара. А тук говорим за милиони хора. Не е сериозно.

Втората още по-успешна идеологическа диверсия на Запада бе осъществена срещу социалистическите страни. Разпада на соц блока стана причина за всякакви идеологически издевателства над социалистическата идея и над фактически първят съзнателно построен и работещ модел на икономика. Тук вярвам вече ще ме оплюете, защото темата е табу. Повелята е да се говори за соца и СССР само с черни краски. Истината за Студената война обаче е малко по-друга. Безспорен факт е, че за цялото си съществуване СССР има около 20 военни интервенции в чужди страни. За същия период военните операции на САЩ в чужбина са над 200. Отделно имат около 60 преврата и опита за преврати. На това отгоре навсякъде където СССР добиваше влияние налагаше системата която считаше за правилна – социализма. САЩ, тъкмо обратното, декларират демократични ценности и човешки права, а не просто поддържат, а качват на власт кървави диктатори като Пиночет и Сухарто и дори въоръжават Пол Пот. Погледнете Хаити, страна която винаги е била под американско влияние. СССР беше страна с дух. САЩ страна със злоба и наглост. Както и да е, Студената война беше противопоставяне и спор за установяване на световен консенсус предимно относно частната собственост. СССР беше по-слаб от самото начало, не беше достатъчно агресивен, не получи подкрепа и загуби. Неолибералната победа срещу СССР означава и победа срещу всичко социалистическо или социално където и да било. Плячката беше много по-голяма от тази в Латинска америка и съответно еуфорията още по-голяма, а прпагандата още по-силна. Поради това е и огромния отлив от всичко що е соц даже в Западна Европа. СССР принуждаваше западния капитализъм да пази човешко лице. Днес СССР го няма и капитализма може да покаже истинската си същност. Затова социалната държава за която пледира Тони Джуд няма място в реалния свят поне до растърсваща криза с доста човешки жертви.

Дори и да допуснем, че горния мрачен сценарии няма да се случи, „Скандинавския модел“ пак не е решение, тъй като е локално, а не глобално решение. Добре, европа ще се върне към социалната държава. Нека и САЩ станат социална държава. Какво ще правим третия свят? Перспективата западните страни да въведат вътрешна форма на „социализъм“ докато на международната сцена поддържат капитализъм е също егоистична и двулична. Днес целият свят е една капиталистическа система, а до преди 20 години Запада и третия свят бяха една капиталистическа система. Запада и третия свят никога не са били икономически изолирани за да се считат западните страни една по една за капиталистически системи. Практиката показва, че огромен поток от богатство тече от бедните към богатите страни не само като лихви по прословутите заеми, а и като стоки произведени на безценица и като печалби от инвестиции. Така „Скандинавския модел“, както и сегашния просперитет на Запада са успех на чужд гръб и не могат да бъдат решение на световните проблеми. Разбира се, в рамките на старата егоистична евроамериканска традиция Тони Джуд не мисли за света, а само за Запада.

Проблемите които Джуд констатира не могат да бъдат решени в рамките на капитализма. Основния проблем са печалбата и частната собственост. Теоретично, частната собственост върху средствата за производство и демокрацията са несъвместими. Демокрацията предполага равенство пред урните, но за какво равенство може да се говори, когато една малка част от обществото държи останалата в зависимост чрез средствата за производство на жизнено необходими стоки? Манията за привличане на инвестиции на която сме свидетели е проява именно на тази икономическа диктатура. Който има средствата за производство или капитала да ги осигури той командва парада и за никаква демокрация няма място. Демокрацията се изчерпва с това коя партия да провежда дясната политика – точно онова, което Джуд, а и не само той, констатира. Онова което трябва сега да се направи е да се преоткрие Макс и да се махне калта от СССР защото СССР имаше решения за повечето настоящи световни проблеми.

- 13-11-2010|Златко

„Да се преоткрие Макс“ означава, предполагам, да се преоткрие Макс Вебер, нали? :)

Вярно, че все отново и отново започваме с топлата вода. Лошо няма, разбира се – по-добре с топлата вода, отколкото с нищо. Лошото е само в това, че и топлата вода изисква за постигането си енергия, която сигурно би била по-добре вложена в други, малко по-нови неща...

- 13-11-2010|Б.Павлов – без злоба за „наглостта“ на историята

След топлата вода, българският интелигент може да открие и парния локомотив – една благородна и заслужаваща уважение реликва. Исторически, тогава у нас ще трябва да се появи либерализмът, а триста години по-късно – и неговият, обновен вариант.

Добре би било да не откриваме преди това моралиста Ма(р)кс. Когато моралът се опитва да коригира икономиката – губи хуманността.

Днешната глобалност на капитализма, както и универсалността на съвременната етика са постижения на „християнската“, западна цивилизация.

Политическата ѝ идеология е демократическия, либерален хуманизъм. Един, демократично установен, хуманистичен режим може да се определя и като социалистически, и това е въпрос колкото на обществено развитие, толкова и на икономическа цикличност.

За политолозите от деветнадесети век, опитите да се моделира историята сигурно са изглеждали като игра. За нас, участниците в тези „игри“, двайсти век се оказа трагедия.

Не бих искал потомците ни да повтарят нашите грешки, нито да завещават провалените си илюзии на своите наследници.

Разчитам на кризата между поколенията.

Фактът, че повече от две хилядолетия се питаме „на зле ли върви светът?“ всъщност показва, че вървим в правилната посока.

- 13-11-2010|Гост – очаквах по-смислен коментар.

Златко,

Дивия капитализъм към който се връщаме, е на има няма 400 години. На маркс нека му дадем 150, от началото на СССР още няма 100. Кое е по-новото? Да, ще преоткриваме топлата вода, щото ни е къс акъла.

Но тук очевидно се спазва табуто върху темата за преразглеждане на социализма извън тенденциозното очерняне.

- 13-11-2010|Гост

Б.Павлов,

Пишете недоказуеми идеологеми. Доста елементарно се доказва, че икономическия (нео)либерализъм осъществява колониалната политика на Британската империя от 18 и 19 век. Но за да разберете това трябва да знаете кой, кога и защо е подхвърлил термина „суровинен придатък“. Когато се уверите в резултатите от икономическия либерализъм. Ще видите, че въобще не ни трябва да го преоткриваме. Исторически почти няма страна която да е станала развита с либерализъм. В капиталистическа среда развитите страни се догонват чрез протекционизъм и държавно инвестиране. Неолибералите обикновено фалшифицират историята, за да докажат обратното. Само че си имаме дори днешния пример – Китай, а вчерашния са Азиатските тигри. Много сме силни на идеология, ама слезе ли се до практика настава ужас. Затова сме на това дередже. Либерализма е напълно противопоказен за България. Фактически, точно неолиберализма ни докара бедността в която се намираме.

„Когато моралът се опитва да коригира икономиката – губи хуманността.“ Това е адски цинизъм. Значи в основната дейност на човека няма морал? Така ли? А ми говорите за хуманизъм. Това са мисловни извращения. Извинявам се за силната дума.

Днешната глобалност на капитализма е срам за християнската цивилизация. А „универсалността на съвременната етика“ можете да я видите в Ирак, например. Не говоря за иракчаните, а за американците в Ирак. Да напомням ли, че тази война започна с лъжа и с обявяване на агресията за защита. Примерите за западното двуличие са прекалено много. Този е най-достъпният. Западната цивилизация дехуманизира човека в особено висока степен. За какъв „демократически либерален хуманизъм“ ми говорите? Такова нещо няма и няма да го има, докато има частна собственост върху средствата за производство!

Какво означава „да се моделира историята“? Ние правим историята и каквато я направим такава си е. Може би имате в предвид да се фалшифицира историята?

По нататък не бих коментирал, тъй като просто не намирам смисъл в написаното от Вас. Вероятно съм глупав, и не достатъчно начетен, но би следвало да можете да цитирате поне по един труд на всеки 200 години през последните 2000 години в който се пита „на зле ли върви светът“. Това би било доказателство, че нистина 2000 години се питаме „на зле ли върви светът“. (интересно, преди новата ера не са ли се питали същото? :) Но хайде, мога да допусна, че при големия брой хора на планетата винаги е имало някой дето се пита „на зле ли върви светът“ даже и да не е писал нищо. Но как от това, че се питаме „на зле ли върви светът“ следва, че вървим в правилна посока? Това бих искал да докажете. Не предполагам, че ще ми отговаряте с тривиализми от рода, че щом не сме се самоизтребили значи вървим в правилна посока. Съжалявам, че ви засичам с такива въпроси, но вярвам, че човек когато казва нещо може и да го докаже. Подозирам, че Вие не можете тъй като твърдението Ви е логически несъстоятелно. Ако успеете ще спечелите доверието ми и може да се позамисля и над останалите неща, които пишете. В момента за мен те са кухи, но претенциозни словесни конструкции.

- 13-11-2010|Гост

„Конфликт на поколенията“ не може да има по принцип, освен ако не се е случил катаклизъм, като ВСВ например, който да отвори дупка във възрастовото разпределение на хората. Така че „конфликт на поколенията“ би могло да има във ФРГ, ГДР и вероятно СССР, но не и в САЩ, които имат само символични загуби през войната. Без такъв катаклизъм, ако едно поколение е различно от предишното, то причината следва да се търси не във възрастта, а в изменените условия при които се формира това ново поколение. Така че Тони Джуд взема следствието за причина.

- 14-11-2010|Гост

Уважаеми, Гост,

Според мен, времената, в които въплътената в частната собственост лична отговорност е липсвала, са етап от човешката еволюция, към който един съвременен европеец не изпитва носталгия.

Приемането или отхвърлянето на либералните, европейски ценности за мен е в основата на явния, поколенчески конфликт, който се наблюдава у нас – не говоря за повърхностния консумеризъм, а за здравословния индивидуализъм, който разви образованото, младо поколение и който можем да наречем „капиталистически“, ако трябва да се придържаме към марксическата терминология.

„Суровинен придатък“ на Запада са остатъците от СССР и то заради налагането на една икономическа и политическа философия, опасявам се, близка до Вашата.

Пример за безпринципността на политизирания морал са действията на бившите пропагандатори на безкласовото общество у нас, новопокръстените в неолиберален капитализъм „социалисти“, въвели най-ниските, корпоративни данъци.

Фактите от историята на удавилия се в собствената си нравствена несъстоятелност СССР Ви оставям да си изберете сам. По-добре е да ги търсите в свидетелствата на Солженицин, Шаламов, Булгаков и Пастернак, не в собствените Ви идеологеми.

Желанието да се набутат на всяка цена човешките отношения в тесен, доктринален калъп води до опит да се „моделират“ теоретично, а след това да се насочват чрез тотално насилие процесите, предмет на историята. До къде стигат държавите по този път ние знаем от собствения си опит.

Въпреки,че изглежда пренебрежим, нашият, скромен принос е част от хилядолетния стремеж да се „обясни“ и да се „хуманизира“ света.

Ако Вие не вярвахте в смисъла на всяко, лично усилие, сигурно нямаше да обърнете внимание и на любителските ми разсъждения – това е жест, за който съм длъжен да Ви благодаря:)

Уилям Дефо и изкуството на превъплъщението

Автор: Уилям Дефо

В продължение на 25 години, Уилям Дефо е един от най-многостранните актьори в киното. Номиниран е на два пъти за наградата Оскар – за ролите му във филмите Взвод и Сянката на вампира, а списъкът от негови известни роли включва Исус Христос от Последното изкушение на Христос, Зеленият Гоблин от филмите Спайдърман, психарът Боби Перу от Диво сърце, както и човекът, който се разсъблече напълно и направи френска любов на Мадона в Свидетелски материали. В последните години Дефо разпределя времето си между успешни студийни проекти като Търсенето на Немо и Вътрешен човек – и нискобюджетни независими филми, търсещи дистрибутори чрез фестивалната мрежа. Двата му последни филма – трилърът Анаморф и комедията на Абел ФерараНеобуздани приказки – спадат към последната категория, макар че той се появи и в определено непретенциозния Ваканцията на Мр. Бийн. В разговор с The A.V. Club Дефо разказва за професионалната си двойственост като вътрешен човек в Холивуд, който от време на време излиза и извън системата, за да ѝ се надсмива.

The A.V. Club: Вие сте били както в хитове, така и във филми, които само малцина са гледали. Очевидно сте в състояние да контролирате и двете неща, така че имате ли някакви очаквания относно това дали даден филм ще намери публика?

Уилям Дефо: Аз съм оптимист. Надявам се, че ако някой филм е добър, ще има успех, но както всички знаем, това не винаги е така – поради капризите на популярния вкус, рекламата, методите на разпространение – има много причини. Когато едно нещо няма успеха, който според вас заслужава, то обикновено това е сравнително ясно – вие знаете защо. Дали това е успокоение? Да, защото е логично. Прави ли ви то щастлив? Не, защото въпреки това мислите, че филмът е добър и интересен, искате да го споделите. Вярно е, че няма начин да се удовлетворят различните вкусове. Понякога човек прави много интересни филми, които не са предназначени за всички. Но това е капиталистическо общество, така че всичко се съсредоточава около представата за това дали дадено нещо се продава или не. И макар да имаме много силна популярна култура, то корените на културата ни са много плитки, и ние разглеждаме един филм като директен резултат от финансовия му успех. Преди много години би изглеждало вулгарно да се представят касовите резултати по вестниците. Днес Ню Йорк Таймс го прави – и това е най-важната информация за хората, интересуващи се от изкуство и развлечения в понеделник. Което е и причината за изместването на вниманието от кинематографистите към филмовите звезди и хората на бизнеса.

Всичко това са напразни оплаквания, но такава е реалността, в която живея аз. Понякога съм част от нея, друг път съм извън нея и я осмивам. Всичко се отнася до здравето на цялата система. В момента средата е изчезнала. Има само много големи филми и много малки филми. Това изглежда почти като метафора за самото общество – когато средната класа изчезва, стабилността става малко по-слаба.

Може би най-тежкият случай на неправилно разпространение на един филм в цялата ви кариера беше „Последното изкушение на Христос“. Какво беше усещането да се намирате по средата на цялата онази медийна буря?

Те не обвиняват актьорите. Според тях актьорите са курви и те не им търсят отговорност. Странното, доколкото си спомням, е че християнската десница наричаше образа на Исус от филма женствен, не-мъжествен и женчо, което разбира се са войнствени думи. Мислех си, че те очевидно не разбират нищо. Това е много интересен филм, защото Мартин Скорсизи е толкова голям кинематографист, а и беше обмислял този филм в продължение на много и много години; всичко в главата му беше много ясно. Но това беше много нискобюджетен филм; имахме на разположение много малко ресурси и се намирахме по средата на Мароко, опитвайки се да направим най-доброто, което можехме. Така че филмът притежаваше тази непосредственост на нискобюджетното, но и изтънчеността на материала, и умението на Марти.

Можете ли да почувствате дали един филм ще бъде добър или лош докато работите над него?

Трудна работа. Човек може да се надхитри, да се самозаблуждава, да бъде оптимист. Но не трябва да се доверява на всичко това; трябва просто да се съсредоточи върху ежедневната работа. Вижте, в киното има три огромни стадии. Първо – подготовка, след това самите снимки, а накрая онази гигантска, гигантска, гигантска част, когато актьорите по принцип си отиват и други хора поемат направеното, манипулирайки го по много и най-различни начини. Филмът е медиум на редакцията. Можете да създадете много добър изходен материал, а те да го направят ужасен, или пък да не се представите чак толкова добре, а те да го направят хубав. Просто не знаете. Не го контролирате и не искате да го контролирате! [Смее се.] Желаете нещата да притежават свой собствен живот, и трябва да ги пуснете на свобода, до известна степен. Просто вършете работата си и не си задавайте прекалено много въпроси, като „Добро ли е това?“, или „Лошо ли е?“ Трябва да се питате неща като „Функционира ли тази сцена?“, „Добре ли се чувствам?“, „Добре ли изглежда този грим?“, „Как звучи този акцент?“ Всичко това е практическа работа, която е много натоварена с не съвсем практически неща.

Работили сте като допълнителен актьор във филма „Вратите на рая“. Чувстваше ли се нещо като надвиснала съдба на онази снимачна площадка?

И да, и не. Но само защото той започна като малък филм, който трябваше да бъде заснет за осем седмици, а след това стана очевидно, че няма да бъде нещо такова. Една седмица преди снимките Майкъл Чимино спечели Оскар за „Ловецът на елени“, Крис Уокън също спечели, и цареше истинска еуфория. Те мислеха, че са дали на Майкъл ресурсите да заснеме един велик, велик филм. Той е перфекционист, и положи огромни усилия, за да направи филма, който искаше да направи. Всички бяха много възбудени от това – те мислеха, че това е великолепна възможност да се работи върху един комерсиално жизнеспособен филм, направен от истински артист. Мисля, че хората започнаха да мислят, че има проблем, когато студиото започна да го притиска и графикът започна да се удължава. Хората си мислеха, че след два месеца ще си бъдат у дома, а те се оказаха шест. След три месеца те вече знаеха, че това няма да бъде поредният обикновен филм. Но в края на краищата Вратите на рая се оказа изкупителна жертва. Ако времето на производство беше друго, и около филма се бяха въртели други слухове, може би той щеше да бъде успех. Множество лоши филми са много успешни, множество добри пък – не. А разпространението е толкова откачено, че някои филми не получават ни най-малък шанс.

Един филм, за който се надяваме да има успех, е „Необуздани приказки“ на Абел Ферара. Как се получи той?

Това е великолепен филм, и у него има нещо от Престън Стърджис. Той е един вид метафора за хората, работещи в киното. Става дума за един непоправим мечтател, който е опитал всичко възможно, и в края на краищата всичките му кредитори започват да си искат парите; изглежда, че ще го спипат натясно, но той успява да се изплъзне от примката. Работил съм с Абел и преди, но този път беше много по-добре, защото той е толкова дълбоко свързан с целия този свят. Заснехме го в Рим, макар и да става дума за Ню Йорк – а светът, който той създаде на снимачната площадка, толкова наподобяваше реалната история, че нямаше нужда човек да е актьор, практикуващ Метода[312], за да се потопи в нея. По тази причина бяхме в състояние да импровизираме по един наистина много свободен начин. Камерата беше свободна. Създадохме атмосфера, в която наистина можехме да играем.

Кога излиза той?

Не знам. Не мисля, че е намерен дистрибутор за Щатите, но предполагам, че ще намерят. Истинската трудност при малките филми се състои в това, че понякога ситуацията е напрегната и хората, които са го финансирали, се нуждаят от парите си незабавно, така че е много по-изгодно да се сключи сделка за DVD. Така можете да си върнете парите. Ако решите да опитате реално разпространение, това струва пари. Така че, ако човекът мисли като чист бизнесмен и няма търпение, винаги е налице рискът тези по-малки филми да отидат направо на DVD. Преди това почти никога не се случваше, ако имахте някоя звезда. Но сега това се случва постоянно – филми с големи звезди отиват направо на DVD.

Предпочитате ли хората да гледат филмите ви на големия екран?

Да. Повечето хора ги гледат на DVD, но е по-добре да са на големия екран. От социална гледна точка, аз харесвам идеята да се намирате заедно с група други хора в някакъв кинотеатър. При сегашната технология, хората стават все пó и по-изолирани. С това не казвам нищо особено – много хора говорят за подобни неща. Но аз обичам кинотеатрите. Обичам да отивам в тях и да гледам един филм заедно с много други хора. Обичам усещането, че общността схваща историята. Това не се случва при DVD. Хората се прибират вкъщи, вечерят, уморени са, могат да изключат машината. Ако сте в състояние да контролирате филма, това не ви позволява да се обвържете с него толкова тясно. По-трудните филми са лесни за изключване. Аз постоянно гледам филми, за които знам, че ако бих ги гледал на DVD, не бих догледал до края. Ако гледате филма на голям екран, оставате до края и това си струва, в сравнение с някой филм, който можете да гледате набързо на DVD.

„Необуздани приказки“ е поредната от няколко комедии, които направихте през последните години. Това е ново за вас.

По-старите хора са по-смешни. [Смее се.] Участвал съм само в няколко чисти комедии. Но винаги съм имал усещането, че съм правил комедии.

„Диво сърце“ беше смешен.

Диво сърце е много смешен. Това е висша комедия, ако питате мен. Има нещо невежо в това, че ако един филм се определя като комедия, актьорите обикновено са комици или хора от телевизията, изпълняващи скечове. Аз си търся материала, но и материалът търси мен. За известно време не ме достигаха никакви комедии, а сега идват малко повече.

Казвали сте, че гледането на Kentucky Fried Theater в Университета Уисконсин (основан от бъдещия екип на комедиите „Аероплан“ и „Голо оръжие“) като тийнейджър ви е вдъхновило да станете актьор. Защо?

Играех в аматьорски театър и винаги съм се интересувал от актьорското майсторство, но бях инвестирал енергия и в спортовете. Интересуваха ме много неща. Бях обикновено момче. Не съм бил някой, който е израсъл в затъмнения салон, гледайки филми. Kentucky Fried Theater беше по принцип импровизаторска група – те използваха и видео, също и участие от страна на публиката; много от нещата им бяха сатирични, и това беше много важно за мен. Беше не само смешно и социално, но и даваше възможност да бъдеш творчески артист, актьор.

Вие сте в киното от 25 години насам, но за личния ви живот е известно много малко, вероятно по план. Мислите ли, че държането на частния живот настрана ви прави по-ефективен актьор?

Да, мисля, че е така. Но това не е по план. Просто ми е по-интересно да говоря за нещата, които върша. И не мисля, че хората се интересуват от личния ми живот. Никога не съм водил холивудски живот. Винаги съм бил работник, разбирате ли? И все пак това е вярно: ако знаете за някой актьор нещо извън киното, което наистина ви отблъсква, то това е много трудно за премахване. Така че предпочитам да говоря чрез работата си. Не искам хората да знаят нищо за мен, защото това не е важно. Интересува ме повече личността, която се оформя чрез тези герои. Останалото е лична работа и е прекалено лесно да бъде тривиализирано извън контекста си. Прекалено лесно е да се тривиализират хората. Интернет прави това през цялото време.

Тоест, вие не бихте позирали за снимки с Парис Хилтън по време на някоя вечеря в Холивуд.

Аз наистина съм ходил веднъж на вечеря, на която присъстваше и тя. Истината е, че има истории за всекиго. Но понякога е най-добре човек да си държи устата затворена.

В „Анаморф“ вашият герой държи емоциите си много прикрити. Когато една роля изисква от вас да бъдете толкова сдържан, как правите така, че публиката да знае какво чувствате?

Не мисля особено много за публиката. Искам те да бъдат много увлечени и да се наслаждават на филма, но инак просто се опитвам да се вживея в героя колкото е възможно повече, докато мога да създам личен залог. Това е изследване на характер, но начинът, по който то се постига, е чрез действие – нямам пред вид катастрофи с коли, а нещата, които героят върши, това е нещото, в което влагате концентрацията си. Как прилагате себе си към тези неща е онова, от което се поражда героя.

Имате ли представа за това какво ще бъде изпълнението ви преди да са започнали снимките?

Ни най-малко. Това е въпрос на сътрудничество. Ако знаете какво ще бъде още преди да сте започнали, то не е интересно. Основата на актьорското изкуство е преструвката – и приключението, свързано с всичко това. Ето защо човек става зависим от най-различни видове ситуации. Опитвам се да се свързвам с хора, които наистина ме вдъхновяват и с режисьори, които се отнасят страстно към работата си. По този начин мога да се отдам по-пълно и да вложа импулс в това защо се прави тоя филм, както и да бъда малко по-безотговорен при откриването на това кой всъщност е героят. Не ми се налага да се тревожа толкова за героя, ако се доверявам на режисьора.

Вашият герой от „Анаморф“ е много обсебен. Често сте играли обсебени хора, например Рик Мастърс от „Да живееш и умреш в Л.А.“ Привлича ли ви този тип герой, или просто ви предлагат подобни роли много често?

Не знам. Предполагам, че тези неща ме привличат. У мен има известна склонност към натрапчиво, принудително поведение. Най-интересните истории са за хора, които живеят като аутсайдери. Те не пилеят енергия, за да маршируват под същия барабанен такт, под който маршируват повечето от нас. А това ни дава възможност да видим нещата по различен начин, което е най-чистото нещо, предлагано от киното.

„Анаморф“ е вторият филм на режисьора Хенри Милър. Когато работите с млади, сравнително неопитни режисьори, ръководите ли ги също толкова много, колкото и те ръководят вас?

Справедливо е да се каже, че когато имате голям опит, властта ви е по-голяма. Откриват ви се повече възможности да запретнете ръкави заедно с режисьорите си. В случая с Хенри, той беше за мен нещо напълно непознато. Но той е написал този сценарий – и когато започнахме да работим по сценария и да говорим за онова, което искаме да направим, той наистина ме спечели, и ме накара да поискам да направя нещо заедно с него.

Когато работите с някой легендарен режисьор, като Мартин Скорсизи или Дейвид Линч, ставате ли по-почтителен?

Стремя се да бъда инструмент на режисьора. Така се чувствам най-щастлив. Колкото по-силен е режисьорът, толкова по-силно е желанието да му давам. Не става дума само за възхищение от филмите им, а и за това как се отнасят към вас, и дали успяват да ви разберат, да разберат начина, по който работите. Ако не го правят, то по-добре приспособете начина си на работа към техния. Искам да работя с хора, които са добри в онова, което вършат, и го вършат със страст. Когато започнете да остарявате, започвате по-малко да търпите глупаците. Ето защо има толкова много разнебитени актьори. [Смее се.] Аз съм изключение. Аз съм сладур.

Интервюто води Стивън Хайдн.

Източник

Уилям Дефо (род. 1955) е известен американски филмов и театрален актьор, както и основател на експерименталната театрална компания The Wooster Group.

Коментари (1)

- 26-10-2010|Златко

Интересно – тук сякаш отново се подхваща темата на дискусията, която се разгърна около текста на Сюзън Зонтаг, някъде преди около година (http://www.librev.com/arts-movies/790-) За онези, които не си спомнят: ставаше дума между другото и за това, че преживяването на киното се е променило много, откак основният медиум е телевизионният или компютърен екран, а не кинозалата. Дефо подхваща същата тема, със според мен доста убедителни аргументи (не че те ще ме изкарат от къщи де – къде толкова време да ходя на кино?) А между другото, през последните седем или осем години със сигурност съм гледал повече филми, отколкото през предишните тридесет. Но дали е едно и също?

Стрелци по стихове

Автор: Федя Филкова

Днес най-после беше решила да отвори малкото чекмедже на бюрото му, отстрани вдясно, никога преди не бе го отваряла, но сега вече него го нямаше, а трябваше непременно да открие тази негова снимка, предполагаше, че е там, нямаше къде другаде да бъде, там той си държеше точно такива неща, ето, сега ще протегне ръка, канеше се вече от няколко дни, но постоянно отлагаше, макар постоянно да седеше втренчила поглед в малката кръгла дръжка на чекмеджето, беше леко потъмняла от честото пипане, отдолу ръбчето ѝ изглеждаше дори вдлъбнато, явно се беше протрило, представи си как пръстите му обгръщат светлото дървено колелце и при тази представа болката отново се появи, винаги се появяваше, когато си спомнеше за някаква част от тялото му, пронизваше я цялата, от глава до пети, и после се спираше някъде и не искаше да си тръгне, сега спря в ръката ѝ и ръката ѝ се вдърви, беше ѝ невъзможно да я протегне, но днес тя най-после трябваше да отвори това негово чекмедже, не можеше повече да отлага.

Вдървената ѝ ръка с усилие придърпа чекмеджето навън, вътре имаше какво ли не, нахвърляни листчета, бележници, карта за библиотека, кутийка с цветни кламери, пластмасов стар химикал и наистина снимки, пожълтели снимки от детството и младостта му, тя лекичко измъкна една и изведнъж отдолу нещо изтрополи и се търкулна напред, видя сивкав, метален куршум, ръката и сърцето ѝ спряха, спря и дъхът ѝ и тя залитна встрани, но облегалката на стола я задържа, не знаеше, че той го бе запазил, ужасът от изстрела изскочи от паметта й, оживя, надвеси се над нея и тя затвори очи.

Тогава му се бе обадила от уличния телефон просто така, да го чуе, беше вече на път за вкъщи и скоро щеше да бъде при него, но неизвестно защо ѝ се бе приискало да чуе гласа му веднага.

Обичаше гласа му, обичаше да си представя как при позвъняването той става от бюрото в малката стая, отива в коридора и вдига слушалката на стария телефонен апарат, поставен върху етажерката с книги, „Да, моля!”, казваше той, а тя казваше името му, после и своето, винаги казваше името си, той го повтаряше, сякаш го чуваше за пръв път и чак тогава се разсмиваше, високо и радостно, обичаше този негов висок и радостен смях.

Сега обаче отсреща бе прозвучал друг, чужд сякаш глас, приглушен и несигурен, беше се случило нещо, почувства го на мига, разпозна ужаса по гласа му, усети как от слушалката до ухото ѝ припълзява смъртна заплаха и как телефонният кабел я стяга за гърлото, по челото ѝ избиха капки студена пот от страх, страх за него, разтрепера се, ръката ѝ дори не успя да закачи обратно слушалката, с трясък излетя от кабината и се втурна с всички сили към къщи.

Не можеше да спре да милва лицето му, нищо ти няма, слава Богу, нищо ти няма, нищо ти няма, всичко ще бъде добре, жив си, аз съм при теб, гласът ѝ трепереше и тя се опитваше да не плаче, но сълзите ѝ не спираха, намокриха и неговото лице, не бива да плачеш, каза той, моля те, не плачи, нали знаеш, че не издържам, когато ти плачеш, нищо ми няма, успокой се, нищо ми няма, нищо ми няма.

Куршумът, изстрелян най-вероятно от капандурата на отсрещната, оттатък вътрешния двор сграда, която единствено гледаше към тяхната квартира на последния етаж, беше преминал през отворения прозорец на стаята и се беше забил точно в средата на стъклото в горната част на иначе дървената врата, беше дебело, плътно стъкло, от онези матови, с вплетени вътре метални нишки стъкла, каквито има в старите софийски кооперации, куршумът не беше успял да го пробие, но беше оставил да зее широка вдлъбнатина и стъклото около нея беше разцъфнало в кръг, така, както когато хвърлиш камък в спокойна вода.

В същия този момент той стоял пред отворения прозорец, с поглед, вгледан в двора и в отсрещната сграда, но само миг преди да влезе куршумът, се навел да вземе някакъв паднал лист до бюрото, именно в този миг чул нещо да просвистява над него, чул и трясък и видял стъклото да се разпуква – като цвете, каза ѝ той, като стъклено цвете и ѝ се усмихна невинно като дете, когато по-късно тя го помоли да ѝ разкаже какво точно се бе случило.

А те просто бяха стреляли срещу него.

Бяха стреляли срещу стиховете му.

Сега този сивкав и метален куршум, който после все пак го застигна, сякаш не бе преставал да лети през цялото време, сякаш през цялото време бе изчаквал мига той отново да изправи глава на прозореца, тъмнееше между пръстите на вдървената ѝ ръка, убиваше й, трябваше да направи нещо с него, прииска ѝ се да го изстреля обратно, да го върне обратно на притежателя му, но не знаеше на кого точно, те бяха толкова много, тези тайни и явни стрелци, тя безпогрешно ги разпознаваше, най-вече по очите, и познатите ѝ озадачени често я чуваха да казва:

– Виж му очите на този! Има очи на стрелец по стихове!

Федя Филкова е българска поетеса и преводачка от немски език.

България отвръща на удара – 2

Автор: Тимур и неговите командоси

11.09.2018 г.

Водачът на терористите пази инструкциите си в лаптоп, а той естествено, работи под новия „Windows Bay Ganyo“. Човекът е напрегнат, казва няколко команди едновременно и системата забива. Паникьосан, лидерът произнася сакралната фраза за рестарт: „Abe az shto ne ti…“

Тогава един седящ наблизо пътник – бабанка и половина – отваря очи, обръща се към баш-терориста и с думите – „ти ли бе, келеш?“, му забива такъв шамар, че го вкарва под най-близката седалка.

Шумът събужда и останалите пътници и когато те разбират, че ги отвличат, просто пребиват всички терористи с празни бутилки от уиски.

Мадона, препасана с престилка и с лопатка в ръка, заобиколена от екипа си, сади нова трева на националния стадион – поставено е изрично условие, че това е единствения начин да ѝ бъде разрешено отново да пее у нас, а за такова нещо…

2019 г.

Това е основно година на зрелищата, понеже хляб има в изобилие – Миланската скала гастролира във Видин, Лом и Свищов, Емир Костурица снима „Добруджа Дриймс“, известен политик от миналото се жени за пети път, но вместо от Ибрям Папазов събитието на стадиона е озвучено от Елтън Джон, който за целта добавя в репертоара си „Шакадъм“ и т.н.

С референдум се взема решение сградата на Народното събрания да бъде съборена, а на нейно място да се построи арена за корида – хората искат зрелища, които отдавна вече липсват. Самите депутати са отвикнали да спорят помежду си и общуват от своите домове по Скайп – с конферентна връзка. Това най-после решава и някогашния проблем за гласуването с чужди карти.

Поредният кръг на Формула 1, провеждан както винаги в последните години по околовръстното в София, отново се печели от пилотите на „Приста ойл“.

2020 г.

В България възниква крайноляво екстремистко движение, наречено „Митко Бомбата“. Членовете му се определят като антикапиталисти, антиглобалисти и антифилателисти (последното вероятно е техническа грешка, но така е записано в програмата им).

Те веднага прибягват към насилие – жестоките терористични актове варират от повреждане на уредбите в няколко столични дискотеки до раздаване по улиците на балони в гадно-лилав цвят. Това стресира малките българчета и те вечер не искат да заспят, а родителите им призовават за възмездие.

Но чашата прелива, когато терористите успяват да изсипят в главната цистерна на пивоварна „Каменица“ десет чувала с ментови бонбони и бирата на половината страна добива отвратителен дъх – вярно, ние българите сме цивилизован и търпим народ, но всичко си има граници.

Президентът излиза с реч, предавана в паузата на най-гледания турски сериал и заявява, че българският начин на живот е застрашен – на карта са поставени националните интереси. Веднага са извикани американски и руски командоси и терористите са заловени на тротоара, докато раздават поредната партида балони.

Съдът е строг, но справедлив. Членовете на екстремисткото движение са обвинени в нарушаване на член първи на конституцията – ако помните, той сега гласи – „Гледай си живота и не се прави на интересен“. Наистина, защитата успява да докаже, че подсъдимите са изпитвали искрено удоволствие от действията си, но обвинението контрира – а защо се правят на интересни тогава? Срещу това не се намират аргументи и екстремистите са осъдени.

Присъдата е жестока – да изкарат една седмица при условията, за които се борят. За целта им конфискуват пурите и финландската водка (атрибути на всеки истински революционер в съвременна България) и ги изпращат в специално съхранен за целта завод отпреди десет години, който иначе е музей. Там, под зоркия поглед на един пенсиониран мениджър, те са принудени при нечовешки условия да работят по осем часа на ден, стругувайки никому ненужни детайли. На третия ден основната маса пише молба за помилване до президента, мотивирайки се, че е била дълбоко заблудена.

Остават да работят само фанатизираните им лидери, които дори успяват да изпълнят по половин някогашна норма. Вярата им е толкова силна, че дори издевателствата на мениджъра („стига сте ходили през пет минути до тоалетната“, „ще говорите по мобилните телефони само в почивките“, „на работното място не се четат вестници“) не успяват да ги сломят.

Но човешките възможности са ограничени – когато в събота ги пращат на т.нар. „бригада в помощ на селското стопанство“ и ги заставят цял ден да берат домати, те, презирайки себе си, също се отричат от идеологията.

Президентът подписва заповедта за помилване, но като превантивна мярка всички членове на движението са заставени да изгледат целия сериал „На всеки километър“ и накрая да напишат съчинение по него. Двама успяват да избягат в чужбина, останалите променят възгледите си и до края на живота си остават с крайнодесни убеждения.

2021 г.

С левите е приключено, но оня бивш лидер, на когото пя Елтън Джон, отново се кани да се развежда и от нямане какво друго да прави, решава да се върне към началото на политическата си кариера. За целта той събира на любимия си стадион хора от някогашно етническо малцинство – с доста труд, понеже от една страна, никой вече не се интересува от религия (за какво да молиш бог, както и да се нарича той, когато имаш всичко?), а от друга – всички се гордеят, че са граждани на България и се представят именно като такива по света. Да се определяш по произход звучи като самообида и никой не го прави.

А и сега хората уместно си задават въпроса – защо да се налага да мразиш съседа си, ако и двамата живеете добре и няма за какво да му завиждаш?

Та – публиката изяжда курбана, гледа борбите и се разотива, като преди това съветва организатора да си гледа булката и да не ги занимава с глупости.

В цялата страна се провеждат всенародни тържества, посветени на десетгодишнината от намирането на златото. Има много концерти, по площадите хората играят хора и ръченици, полагат се венци пред Паметника на геройски уволнените в борбата за победата на капитализма… Кулминацията е огромна дискотека на открито на връх Бузлуджа, а на пулта като диджеи се редуват бившите министър-председатели, които в рап-стил разказват какво са направили по свое време за Родината, за трудностите, които си преодолели, за да се стигне до тук… А хората танцуват под музиката на откровенията им.

Абе – малка страна, колко ѝ трябва – само една планина злато и малко късмет някой да не го открадне. Другото си идва само.

Източник

ТИМУР И НЕГОВИТЕ КОМАНДОСИ

Тимур, заедно с всичките си командоси, е български сатирик, който по разбираеми дори чак от Берлин причини, предпочита да пише анонимно.

България über alles

Автор: Златко Енев

Избирам това провокативно заглавие с ясното усещане, че за хората, живеещи по тукашните краища на Европа, то може да прозвучи леко безвкусно, дори може би хвалипръцовско. Но си казвам „какво да се прави, оставам си българин“ – и продължавам. Онова, за което искам да ви разказвам днес, при всички случи си заслужава суперлативите, поне от моя гледна точка.

Познавам Нели Еверт само от няколко месеца насам. Малка, крехка, почти чупливо изглеждаща жена, зад чиято изящна външност, както се оказва, се криел вулкан от енергия. Впрочем, това го разбрах малко по-късно. При първата ни среща, в малка българска компания, бях впечатлен от нещо, което за мен винаги е пробен камък при срещите с непознати хора – тази жена мълчеше по всички теми, които звучаха повърхностно или просто изтъркано. Интересно, интересно…

Впрочем, нека заговорим по същество. Един от показателните факти за нашето място по света, струва ми се, е пълната липса на български имена в главите на хората, с които човек разговаря извън собствената си страна. Йонеску, Елиаде, Костурица, Сеферис, Теодоракис, Памук… Дончев. Примерно, разбира се. Безпокоя се малко от мисълта, че тези думи могат да бъдат възприети като пореден опит за принизяване на българското, но всъщност онова, което се опитвам да изтъкна на преден план тук, е ролята на българската диаспора при разпространението, при износа на българска култура. Ще ми се да се предпазвам от големи и неподплатени обобщения, но общо взето, тя ми се привижда като никаква, поне досега. Очевидно е, че това е едно двустранно отношение (Въпросът „А какво да изнасяме?“ се изправя моментално пред всеки от нас, колчем той или тя се опита да си представи възможностите за някакво културно посланичество; спомням си и досега усилията, които Димитър Гочев положи, за да изнесе на немска сцена една от пиесите на Боян Папазов – само за да се откаже, след като нещата се оказаха повече от трудни). Но толкова по-важно, толкова по-новаторско ми се вижда онова, което вършат Нели и Румен (Фред) Еверт. И толкова по-показателно, отново за мястото ни в Европа и по света. Българската емиграция, българската диаспора, за пръв път представя страната си – а това значи и себе си – в една нова, комай непозната досега светлина. България като износител на култура? Може ли да има и такова нещо на света? Да, да, да. Колкото и малко вероятно да звучи, такова нещо очевидно е възможно.

Но нека оставим да говорят фактите. Нели Еверт – не сама, разбира се – е начинателка на първото масивно издателско представяне на съвременна българска литература в Германия. В една страна, в която – по думите на известния преводач-българист Андреас Третнер – не всяка година излиза преводна книга от България – изведнъж, напълно неочаквано, като по някакво чисто балканско чудо, се появява цяла поредица от български книги, под името „Балкани“ (поредицата, която е в самото си начало, ще включва и автори от други балкански страни). От немска страна нещата се поддържат от издателствата Дитрих и Културкон медиен, а авторите и заглавията – отново показателно за безкомпромисния, независим дух на цялото начинание и неговите основатели – включват само малко от „обичайните заподозрени“ на най-новата ни литература. Както казват Нели и Румен, определящ при подбора е бил собственият им вкус, а не съображения за престиж, известност или просто куртоазия. Господи, колко освежително! Веднъж и от нас да се направи нещо, откъснато от дребните борби за влияние и престиж, разкъсващи на парчета цялата ни интелектуална сцена! Колко освежително, наистина!

Впрочем, ето и самия списък от автори и заглавия, които ще се появят в първата „партида“ от поредицата (до пролетта на следващата година):

1. Виктор Пасков – „Аутопсия на една любов“

2. Димитър Атанасов – „Тарпани“

3. Мария Станкова – „Скука“

4. Владислав Тодоров – „Дзифт“

5. Божана Апостолова – „Кръстопът без пътища“

6. Палми Ранчев – „Посока Сакраменто“

7. Йордан Иванчев – „Цветовете на ужаса“

8. Бойка Асиова – „Яловата вдовица“

9. Христо Карастоянов – „Кукувича прежда“

Потискайки – подозрителното, някак много подозрително – усещане за възторг и еуфория, което ме изпълва, когато мисля за всичко това, отидох на официалното представяне на поредицата, в самата светая светих на берлинската литературна официалност, Das literarische Colloquium, с доста смесени чувства. Ще се оправдаят ли очакванията, ще се окаже ли това представяне на висотата, която ми се ще да преживея, или ще стана свидетел на поредната хвалипръцовска акция? Познавам Нели, познавам и някои от авторите, но все пак… Нека ми бъде простено, но до последния момент душата ми беше изпълнена с подозрения и не съвсем лесни очаквания.

И толкова по-голямо беше облекчението ми – не възторга, нека все пак слезем на земята – когато вечерта премина прекрасно, без излишна помпозност, без фалш, направлявана безукорно от Румен Еверт и двамата му партньори. Много, много съдържателна и стилна вечер, с деликатно балансирана програма от авторски четения и професионално представяне на немските преводи от специално наетия за целта – и много известен в Германия – актьор Макс Фолкерт Мартиенс. Ха! И ние сме можели, няма шега!

Дали ще се окаже вярно усещането ми, че това първо кокиче ще се окаже предвестник на нещо много по-голямо, много по-мащабно – реалното появяване на България на европейската литературна (и културна) сцена, не само чрез правителствено-спонсорирани преводи, които никой не забелязва? Дали най-после и българската диаспора ще намери мястото си, ще намери нещо, в което да види достатъчно смисъл и надежда, за да вложи в представянето му онази енергия и увереност в стойността му, която толкова убедително ни демонстрират Нели и Румен? Или отново всичко ще се окаже поредната тренировка?

Не знам разбира се, но, за да бъда честен, трябва да призная, че и не се вълнувам особено много от намиране на някакви отговори. Времето така или иначе е единственият съдия, чиято присъда самият аз съм склонен да приема безпрекословно. А това, разбира се, отново измества нещата на обичайната за ежедневието ми плоскост: „Какво ще стане всъщност не ме интересува. Интересува ме само и единствено онова, което става.“

Стискам палци, Нели! На теб, Румен и на всички нас!

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 15-11-2010|Златко Ангелов

Прекрасно! От Америка аз от сърце желая успех на това издателство. Още повече, че списъкът е на автори, които живеят и пишат в България, доколкото познавам някои имена. Учудва ме обаче, че моят съименник Златко Енев представя това събитие като „кокиче“, сякаш на немски няма вече издадени големи български романи: Engelszungen на Димитре Динев и Verfall и Familienbrand на Владимир Зарев. Всеки, който има капитал и се интересува от литература, е свободен да си създаде издателство и да публикува книги „по негов вкус“. Но ми се струва малко прибързано това да се обяви веднага за износ на българска култура. В българската летература има трайни ценности--много малко на брой, но солидни, непреходни. Българският културен елит ги знае, но--типично--никога не оспорва онези от тях, които са вече умрели, но не дава и дума да се каже за онези, които имат късмета (или нещастието) да са още живи. Писатели има много--и то не непременно графомани--но благородната и може би единствено значима задача на всяка национална литературна критика е да поставя всеки от тях на полагащото му се място в йерархията на националната литература, съзнателно избягвайки личния вкус, пристрастията и конюнктурните съображения.

Българският роман

Автор: Владимир Трендафилов

1

Стигам до един особено важен за мен въпрос: защо литературата ни още не е видяла големия си роман? Не става дума за някакъв единствен колос, с каквито образи обичат да си служат образователната ни система и популярното съзнание. Говоря за жанр, който липсва и поради това определен тип постижения не могат да се състоят. Нямаме модерен епос в проза, епически романи. Освен разклонения и производни на същите. Не, не съм забравил за „Под игото“. Нито за „Железният светилник“, „Тютюн“ или „Записки по българските въстания“. Но те отговарят само донякъде на категорията, която имам предвид, разминавайки се с нея в най-съществената ѝ част. Затова ще повторя: ние нямаме епически романи.

Но нека накратко си припомним що е епос и как снове той през жанровете в историята. Класическият му вид („Илиада“ на Омир, „Енеида“ на Вергилий) е поемата, която повествува за живота и подвизите на даден герой в особено ключов момент от историята на общността му (раждането или залезът й, някаква война, нашествие на чужденци), независимо дали става дума за етнос, нация или въобще за човечеството. Това са структурообразуващи съставки. Героят е изключителен, надарен е с почти свръхестествена сила. И в същото време не е откъснат от общността, не е чужденец или номад. Известно време в душата му може да се разгорят противоречия, които да го обрекат на бездействие, но в решителния миг той загърбва възспиращите го обстоятелства и оказва неоценима помощ на общността, сливайки собствената си житейска мисия със съдбата й.

Други три елемента също се числят към задължителните: истинността на казаното или възпятото, извисеността на тона и функционалната роля на Съдбата. Епосът е сериозен, висок жанр. Той е дефинитивно хранилище на истината. Присъщ му е патосът и най-вече произтичащият от темата благороден трагизъм. Именно „благороден“. Жанрът предполага наличието на морален код, спрямо който се преценяват постъпките на героя и останалите персонажи около него. Не става дума за някаква еснафска норма на благопристойност, а за долен праг на поведение, под който героят никога не пада дори с цената на живота си. Тъкмо кодът превръща героя в герой – не непременно силата и храбростта му. Последните са само съпътстващи фактори. Хектор от „Илиадата“ знае, че ще загине, но кодът му повелява да излезе на бой и той излиза. Ахил, без кода си, изискващ от него да се разгневи на несправедливия Агамемнон или да отмъсти за убития Патрокъл, щеше да е просто свирепа машина за убиване като Аякс Теламонид. Дори Херакъл, когото знаем от други източници, дължи славата си на герой не толкова на чудовищната си сила, колкото на факта, че решава да се изпречи срещу обстоятелства твърде силни и опасни дори за него.

Съдбата е другият ключов фактор. Героите се движат по предначертанията й. Нещо повече, героизмът изисква от тях да не ѝ се противят и да ѝ се оставят да ги води накъдето е решила. Тъкмо така изпълняват мисията или дълга си. Самите богове са пионки в ръцете й. Епическите герои имат, разбира се, индивидуални съдби, но над всички тях властва неумолим детерминизъм. Това в „Илиадата“ се внушава буквално на всяка страница: героите и събитията в нея са само брънки от окончателен сюжет, който, накъдето и да върви, няма как да приключи другояче, освен с победа за ахейците и поражение за Троя. Даже Ахил, чието поведение е решаващо за вървежа на събитията в една или друга посока, няма свободно волеизявление. „Гневът“ му също е инспириран: „Тъй волята Зевсова стана...“ (Илиада, І: 5). Той, следователно, е герой не толкова в качеството на инициатор и двигател на събития, а най-вече защото по един или друг начин, включително и чрез непокорството си пред лицето на Съдбата, е упълномощен от боговете да им бъде основният инструмент за направляване на събитията към предначертания им от Нея край.

Този „чист“ вид на епоса претърпява интересни трансформации впоследствие. Някъде в началото на ХІІ век той се сдобива със своя вулгаризирана версия – романсът, от който тръгва и днешната дума „роман“. Но за втория е още рано. Романсът е нещо като булевардна литература на Средновековието, макар и в стих, и към него не се предявяват задължителните за епоса изисквания. Героят е освободен от мисията си към общността, а на фокус идват приключенията му, разказани заради самите тях. От полубожество той се е превърнал в странстващ рицар. Приключенията могат да бъдат най-невероятни, тъй като е отпаднало изискването за достоверност и на негово място е дошла волната фантазия. Книгите, от които умът на Дон Кихот се разболява, не са „рицарски романи“, както гласи българският превод на фразата, а „романси“.

Трансформациите продължават. През ХІІІ век за пръв път изникват и прозаични романси. През ХV век прозата вече е норма за жанра. В зората на ХVІІ век (1605 г.) на бял свят излиза първият модерен роман – „Дон Кихот“ на Сервантес. Но би било елементарно, ако приемем романа за пряк наследник на романса, макар че такива теории има. Преки наследници на последния са по-скоро някои предроманни форми: ренесансовата новела, пасторалната идилия, пикареската. При „Дон Кихот“ се получава нещо уникално, съвсем ново. В образа на наивника, който, увреден от прекомерно четене на героически измишльотини, ги взема за абсолютна истина и тръгва да ги приложи на дело в съвремието, можем сякаш да съзрем една чисто жанрова интуиция у Сервантес: Какво би станало, ако преоблечем романса в епически одежди? Измислицата може ли да се живее като висока истина – поне от един човек? Той ще е луд, разбира се, но какво следва от това? Историята тръгва като пародия на рицарски романс, поредица от скечови приключения, основани върху объркването между илюзия и действителност – забавни, наистина, но нищо повече. Обаче постепенно, с развитието на повествованието, става чудото. Романсът и епосът коагулират. Пародията изопва черти и става сериозна. Лудият смешник се облепва с благороден патос. Измислицата се разпилява при сблъсъка си с действителността и едновременно с това врязва очертанията си в нея, превръща се в неин идеал, еталон или норма. Самият Дон Кихот, въпреки обезсърченото си крушение в края, се оказва първият литературен герой в развитие, първият литературен индивид, който в протежение на сюжета довежда фикционалната реалност и най-вече себе си до ниво различно от това, където те стартират. Резултатът е епическият роман – изобщо романът.

През следващите два века романът изгражда окончателно матрицата си. В основата му ляга епосът, но вече не колективен, както в класически времена, а едноличен: разказ за герой, който тръгва сам по широкия път, среща разни обстоятелства, взаимодейства с тях и се променя. Той е „герой“ не заради силата си, а заради способността (или смелостта) си да направи избор, да поеме отговорност за него и да действа съответно. Нека вземем пример с друго известно заглавие – „Робинзон Крузо“ на Даниел Дефо. Това не е просто разказ за добродетелен корабокрушенец, облагородил един затънтен остров и съзнанието на местен дивак-канибал. Преди корабокрушението – пасаж, който системно се изпуска в многобройните детски адаптации на романа – Крузо води авантюристична борба за насъщния, подхващайки разни неща, включително и търговия с роби от Африка. Дотук обаче той все още не е „герой“. Не е индивид, а тип, резултат е от стеклите се обстоятелства (версия на класическата „съдба“). Но в мига, когато се озовава на острова, той се оказва за пръв път лично отговорен за действията си в рамките на наличния свят. Останалото е разказ за еволюцията му, произтекла от новите условия.

Развитието на епическия роман се оказва някак синхронно с развитието на модерната представа за индивида. Героят е мобилна субстанция, както пространствено, така и вътрешно, манталитетно. Това, което го отличава от „другите“, е, че дръзва да поеме в ръце живота си и съответно да заплати цената за това. Движи се по своя воля из „света“, блъска се в обстоятелства, предприема непопулярни действия, рискува санкциониране, учи се от новото положение на нещата, съзрява. Или самото ново положение на нещата е по-зрял продукт, пряко или косвено следствие от въздействието му. Фактически, той е динамична единица на фона на общата статика, знакова категория сред контекста на колективната беззнаковост. Обобщителната мощ на историята му, т. е. на повествованието, опира вече не в колективния идентитет, а в човешката ситуация, която, нека не забравяме, винаги е лична.

Любопитна версия на този нов епос е големият американски роман на ХІХ и ХХ век: „Моби Дик“ на Хърман Мелвил, „Хъкълбери Фин“ на Марк Твен, „Тропик на Рака“ на Хенри Милър, „По пътя“ на Джак Керуак, „Параграф 22“ на Джоузеф Хелър и др. Към тях с немалко основание можем да прикачим и някои изоморфни неамерикански заглавия: „Приключенията на добрия войник Швейк“ на Ярослав Хашек и „Дванадесетте стола“ и „Златният телец“ на руското дуо Иля Илф и Евгений Петров. Това са все „епопеи на широкия път“, в които героят се откача от статичната си обществена ниша и тръгва да номадства из „света“, идентифицирайки се не толкова с някаква крайна цел, колкото със самото движение. В тях светът е особено инцидентен, а съдбата – минимално закономерна. Това допълнително усилва фокуса върху индивида, превръщайки свободния му избор на действия и поведение буквално в курс на самотен астероид из хаоса на космоса. Той е „хомо виатор“, онтологичен странник, „лист отбрулен“, мобилна единица, която оцелява като по чудо – и до време – сред непредугадимостта на битието. Именно мобилността го споява в структура и му дава дефиниция. Тя е „ген“ на героя, а не чак толкова резултат от съзнателен избор или практична цел. Героят, съответно, вече не си взаимодейства с действителността. Той бяга от нея, потънал е в сложна маскировъчна игра на оцеляване. Затова и (по подобие на класическия епос, макар и поради други причини) не се променя – развитието изисква взаимодействие. Не оказва въздействие и върху действителността. Няма възможност, а и не вижда смисъл. Достойнството му се основава тъкмо върху това, да оцелее все същият сред условия, които го обсипват с подтици към промяна.

Романът има много разновидности, но това, пак повтарям, е матрицата. Модус на героя му е движението, независимо даже в каква форма, външна или вътрешна. Психологическият роман до голяма степен е епос за вътрешните пътища на индивида. „Одисей“ на Джойс е епически роман, хвърлящ онтологична светлина върху един-единствен ден от живота на главния герой Леополд Блум, превръщайки този ден в джунгла от минути и секунди, сред която Блум залутано снове. Тук обаче трябва да се спомене нещо особено важно: мобилният художествен герой е немислим без свой социален аналог. Не става дума за някакво елементарно съответствие едно към едно между литература и действителност. Връзки обаче има. Ако стилът, например, е индивидуален и непредугадим, структурите на повествованието са най-общо казано вербализирана социална територия, натрупан опит от потенции и актуализации сред околния свят, чиято критична маса постепенно е довела до възникването на словесни формулировки, а чрез тях и на сюжетизации. Статиката в „предроманите“ на Бокачо („Декамерон“) и сър Филип Сидни („Аркадия“) регистрира много тънко консенсусната централизация в съответните им общества. Авантюристичният дух на Робинзон Крузо датира от епохата на големите географски завоевания и разрастването на свободните единици в британското общество, които масирано тръгват да си сменят „кастата“. Що се отнася до мобилния герой на американския епически роман, той фокусира в себе си чертите и потенциите на едно крайно мобилно общество, в което постоянно влизат нови хора, а старите не усядат дълго време на едно място. Обществото се движи и създава социален хумус за изникването на сюжетни движения в литературата.

2

Пак повтарям въпроса си от началото: защо литературата ни не познава епическия роман? Налагат се обаче уточнения. Най-напред, романът не е обемна норма на художествената ни проза, освен (може би) за кратко през 30-те и после след края на 40-те години на миналия век. Подобна норма следва да търсим някъде между разказа и повестта. В качествено отношение е същото. Сполучливата ни белетристика е съсредоточена преобладаващо в кратките форми. Каноничните ни писатели-прозаици са в по-голяма степен разказвачи, анекдотисти, майстори на единичната история или случка, отколкото инициатори на по-сложни композиции. С оглед на това своеобразие, предпочитам да дискутирам под шапката „български роман“ не само типичните въплъщения на жанра у нас, но и романоидите: повестта, дори новелата.

Още малко ще преформулирам въпроса. Защо българският писател пише така безинтересно? Къде му е интригата, а с нея и потенциалното напрежение у читателя, любопитството „какво ще стане по-нататък“? В никакъв случай не казвам, че нямаме добра белетристика. Напротив, има чудесни неща, които се четат с увлечение. Но увлечението е само от определен тип, където не участва очакването на интрига, защото в повечето случаи тя е толкова предугадима, че не си заслужава названието. Липсва загадка, разказваческа примамка. А най-вече динамика. Романът ни е по принцип муден, сюжетът му се основава на сравнително малко събития и рязко повече описания. В граматически план наблюдаваме точно същото. Непропорционално малък е броят на глаголите, особено на действените, спрямо този на прилагателните.

Накратко, ако решим да изброим силните страни на жанра у нас, те са до една статични. Ярък пример са битоописанията, в които разказвачът мести бавно погледа си от детайл на детайл, понякога с мек хумор, понякога с блянов захлас, понякога с неподправена носталгия, но винаги с едно умиление от дистанция, сякаш прелиства албум с пожълтели снимки: консумативната идилия, която рисува Каравелов в „Маминото детенце“, уютът в дома на чорбаджи Марко от „Под игото“ на Вазов или на Севда от „Снаха“ на Караславов. Не по-малко силна страна е портретната живопис, особено добродушно карикатурната, когато е съчетана и със запомнящи се „лафове“: Хаджи Генчо в „Българи от старо време“ на Каравелов, Копринарката и Селямсъзът в „Чичовци“ на Вазов („Хаджи Генчо е такъв един българин, какъвто се рядко ражда и на Еньовден“; „Варлаам Копринарката не беше никак развратен човек; той говееше в сряда и в петък, носеше шарени чорапи, плетени от булката, рано си лягаше и ставаше“). Друг подобен елемент са природните картини. Даже най-вече те. Там родният автор отпуска дар словото и фантазията си особено стремително, става максимално артистичен, пълноводен, асоциативен, дори метафизичен. Природата често пъти се оказва по-динамична от сюжета и му дава живот или го сгъстява. Ето Людмил Стоянов, който в „Мехмед Синап“ ниже волна бродерия за „приспивния шум на реката, дето вълните се катерят като деца по белите камъни и бързат-бързат надолу“. Или Константин Петканов в „Морава звезда кървава“: „Започна жътвата на зимницата. Ветрецът избяга в горите, слънцето разтопи небето и то запада върху полето на големи жълти черги.“ Или Йовков в „Чифликът край границата“: „Онази мъгла е друга, ... една такваз тъничка мъглица е, като дим. И само е от мед, пада по тревата, по дърветата, като близнеш някое листо – сладко е.“

Но най-характерната статика е съсредоточена в поведението на героите. Какъв е всъщност деецът в нашата белетристика, актантът в българския художествен сюжет? Въпросът е жанроопределящ. Уви, героят ни няма практиката да действа в актуално време. Не е мобилна единица. Не е инициатор. Не усвоява нови територии. Обикновено е наблюдател или потърпевш. Съзерцава света отстрани, без да участва в него (архетипът „Дядо Йоцо гледа“), или светът му се случва във вид на агресия, срещу която той не може да противодейства другояче, освен да маха безпомощно с ръце и да страда. Първата българска повест, Васил Друмевата „Нещастна фамилия“, дели героите си на лоши турци, които действат (пъклено), и добри българи, които страдат (несправедливо) и леят сълзи. Плачът у вторите е особено красноречив, свидетелствайки за особено пасивна обектност у героите при полагането им в литературната действителност. Той руква по най-малък повод, при това не само поединично, но и на двойки и групово („Вълко закри лицето си с една кърпа и начна с глас да плаче като малко дете“; „Петър и Влади плачеха неутешно за големите си нещастия“; „Простодушните преславци, като научиха какво ново нещастие постигнало Вълка, плачеха горко“). Дори закоравели хайдути, обръгнали на свобода и кръв, избират в една или друга ситуация да дадат сълзлив израз на безпомощността си, вместо да потърсят някакъв по-рационален изход.

Целта на Друмев е, разбира се, идеологическа. Съчинението му, макар и писано на български, е репрезентативно по характер. Предназначението му всъщност е да трогне в превод „външния“ читател, да го накара да изпита колективна жал към цял един (близък, християнски) народ. Все едно казва косвено: „Ето ни нас българите, какви сме ангелически същества, а как ни тормозят кръвожадните турци!“ Но няма как да е другояче. В онова възрожденско време българската литература не е имала „вътрешно“ поле, обособена сфера. Всичко в нея е било граница с нещо чуждо. Практически не е съществувала. Няма какво толкова да се чете, освен ако не е на чужд език – гневният възглас на Паисий срещу „юродите“, които възмутително отказвали да четат на български, подминава с лека ръка точно това обстоятелство. Образованите българи неизбежно са се осъзнавали като гранични изключения. Образованието си те са дължали на други култури. Ако са имали литературни интереси, гравитирали са към чужди литературни полета. Същото важи и за зараждащия се български автор. Литературната си дейност, дори когато е на български език, той е схващал като кръстопътна, етнорекламна, обърната с лице „навън“.

Репрезентативната функция е най-очевидна в поезията ни, където е родила ред напънати опити за създаване на национален епос от омировски тип: „Кървава песен“ на Пенчо Славейков, „„Чеда на Балкана“ на Кирил Христов, „Златни ниви и бойни полета“ на Емануил Попдимитров. Други амбиции пък се насочват към самогримиране чрез възпроизводство на италианския и руския ренесанс: „Цариградски сонети“ на Константин Величков, романът в сонети на Стилиян Чилингиров „Владо Булатов“. Но репрезентацията е характерна и за прозата, не само при Друмев, а и впоследствие. Там тя изключително много сковава действията на героя. Усилва неговата самоосъзнатост на литературната сцена, кара го да се чувства отговорен, типичен, емблематичен, войник в служба на модуса „ето ни нас българите“. Той сякаш не фигурира сред „свои“, а непрекъснато депутатства пред „други“ от името на „своето“ етномножество. Оттук до голяма степен и статиката му.

Репрезентацията впрочем не съществува само като „външна“, но и като „вътрешна“. Вече споменахме Вазовите „Чичовци“. Умилителните битоописания в повестта са откровено репрезентативни, без да са насочени непременно „навън“. Пак го има същото отстояние – всяка репрезентация се гради върху отстояние, – само че не пространствено (между „вътре“ и „вън“), а темпорално (между „преди“ и „сега“). Героите на „Чичовци“ депутатстват пред „днешния“ българин в полза на „предишния“, поради простия факт, че между двамата междувременно е била прокарана, както Вазов много вярно усеща, дълбока разделителна бразда.

Но съществува и специфична вътрешно-пространствена репрезентативност: пред „тукашния“ (градския) българин в полза на „тамошния“ (селския). Всъщност тя е най-разпространената. Поражда я интелектуалната урбанизация в следосвобожденска България – съсредоточаването на литературо-културния ни елит в София. Процесът протича с трескава бързина, за броени десетилетия, поради което средностатистическия български белетрист се оказва човек, родом от село, но живеещ в град и пишещ по спомени идилии за селото, обладан от романтическа носталгия. Публиката си той дефинира като „градска“, според центровете на масовата грамотност и собственото си местопребиваване, а себе си като селянин по произход, който запознава „гражданите“ с „какво е там“, „какви са там хората“ и „как се говори там“. Особено последното. Сюжетът отстъпва на заден план, на преден излиза регионалната реч. Михалаки Георгиев, Цани Гинчев и Тодор Влайков са много дълбоко в тази нагласа. Георги Караславов, в „Снаха“, също. Началото на повестта демонстративно рустикализира езика си с оглед на репрезентацията „ето ни нас / ето ги тях селяните“:

„Днес излязоха рано-рано със заръка да орежат вършите на двете царевици в Кози дол. ... Юрталана знаеше – Стойко е припърт момък и ако зависеше само от него, той щеше да сколаса, но на чужди хора не можеш да се облегнеш както трябва. Лъщят се по цял ден, отягат се, постоянно дигат бъкъла, та се наливат с вода...“ (с. 7)

Йовков също е много типичен случай. Добруджанските си сюжети той гарнира гъсто с регионални думички, като в тези извадки от „Чифликът край границата“: „[Н]она оправи палдъма на хамутя“; „[И]маше една нива, за която сеновчани казваха, че била от изоран бозлук“; „Ще снема ... буюндруците на воловете и ще ги натиря“. Своеобразен връх на езиковата репрезентация в този роман обаче са пасажите от следния тип:

„Крайненци заудряха воловете със сопите си, чивгарите се разкривиха, излязоха из браздите, но пред първия чифт волове, пред калаузите, както ги наричаха, стоеше Малин и още неразбрал какво става, мъчеше се да ги задържи.“ (гл.13)

Тук сме в сърцевината на основния драматичен конфликт в „Чифликът край границата“, селски бой за земя, в който ситуацията е на ръба на даването на човешки жертви. Но репрезентативният план не изостава. Дори сред най-драматично действие, разказвачът поспира да обясни какво как се казва по ония краища. Това разрежда температурата на текста, фрустрира читателското вживяване, създава педагогическа дистанция между разказвач и читател. И най-вече, свидетелства, че сюжетът, самата разказана история, е последното нещо, което интересува писателя.

Тъй или иначе, с репрезентация или не, факт е, че литературният ни герой обикновено е организиращ център, рупор, наблюдател, свидетел или лакмус на действието. Само не деец. Или почти не. Във всеки случай, е сред пасивните пунктове в художествения ни свят. Вазовите съвременни герои са именно такива. Те постоянно констатират, че „тъй върви светът“. Наблюдават този „свят“, надничат в прозорците му, открехват портичките му, ровят в кофите му за боклук, колкото всеки път да се убедят в неговата непроменима убогост. Йовковите централни герои пък са съзерцателни статисти. В тях повествователното време замръзва. Явяват се най-често в описание или в диалог. Самата фабула не им е стихията и стойността им даже се измерва с тяхното неучастие в нея. Дори в произведенията на военна тематика, където темпото на сюжета е гарантирано до голяма степен по дефиниция, основен акцент поемат миговете отстрани на събитията, когато героят се рее далеч от съпреживяването на бойния ужас или ентусиазъм.

Още един интересен момент си струва да се включи в картината. Освен сюжета и героя, странно немобилен в българския роман е и разказвачът. Изобщо, има какво да се разсъждава и по този въпрос: накъде е насочена епистемологията на литературата ни, системата от важни неща, които тя казва? За кого е предназначена? Словото ѝ обикновено е ориентирано или към целия български народ („Обичам те, мое мило отечество!“), или към собствения аз на пишещия („С течение на времето неусетно се била барикадирала вътре, стените я обвивали като хитинова броня, прозорците ѝ показвали точно толкова, колкото искала да види“[313]). Стъпила е в опасен разкрач върху две костенурки, които отстоят на полярно разстояние помежду си: родолюбието и солипсизмът. Хронично не ѝ достига средният план – емпатичното наблюдение към непосредственото общество, т. е. към конкретните други от съпътстващото обкръжение на разказвача и автора.

Като казвам „други“, нямам предвид „своите“ и „своето“ (семейство, роднини, приятели, идеология, религия, естетическа школа и т. н.), защото те са все версии или екстензии на собствения аз. В нашата литература, включително и в най-съвременната, е пълно с излияния по адрес на родните баща, майка, дядо и баба. Да не говорим за вярното куче, Партията, Бог, любимата, Дерида и още серия от аналогични форми на безусловна принадлежност. Имам предвид наистина другите, тия, с които авторът не е по необходимост свързан, действителността, която той би могъл спокойно и да не забележи. А тъкмо този среден план генерира най-ефективната част от литературната комуникация. Той е сърцето на конкретността. Съчетава и близост, и дистанция, дава шанс едновременно за хладно наблюдение и активно съпреживяване. За разлика от него, далечният план води до абстракции и типизации (генът на българите, националната съдба, славното минало, тежкото положение на народа). Близкият пък води до самозатваряне в личната душевност, в собствените емоции, блянове, хрумвания, суети, претенции и фантасмагории, откъдето лесно се стига до убеждението, че не е важно какви са нещата, а как ми изглеждат на мен писателя.

Далечният план е всъщност традиционната ни литературна перспектива, която е залегнала дълбоко и в историческите, и в социално-анатомичните произведения, обединявайки несходни иначе заглавия като „Под игото“ на Вазов и „Гераците“ на Елин Пелин[314]. Близкият план първенствува повече в днешно време, макар да го има съвсем разгърнат и по-рано. Двата, впрочем, можем да ги наречем още „мъжки“ и „женски“. Причината за съответствието е, че разслоението им е обусловено от патриархалната структура на обществото. На мъжа писател дефинитивно принадлежи публичното поле. Затова той се изказва най-удобно по едри въпроси като съдбата на нацията или социалните язви. Жената писателка в повечето случаи е статична и се задоволява с това да чувства. Гледа навътре в себе си и е склонна да занимава читателската публика с всичко, което става там. Тази постоянна обектност, в която тя поставя себе си спрямо „света“ и „публиката“, парадоксално преутвърждава привичната еснафска йерархия между половете в обществото ни. Един вид, писателката се самоизживява като психологическа манекенка, чиято работа не е да наблюдава наоколо, а да дефилира по пътеката пред (и „над“) мъжките погледи.

Една особена версия на далечния („мъжки“) план рецидивира в структура, която предпочитам да наричам „отчужденият разказвач“. Тя варира по тоналност – има си и по-приветливи, и по-недружелюбни форми. Общото за всички тях е, че разказвачът е странно дистанциран от художествената игра на действителност, която организира ядрото на сюжета. Отказва да участва в повествованието или го прави формално. Но не е невидим като всеведущия разказвач в традиционното повествование, разпрострян равномерно във всички герои и събития и поради това неотделим от тях. Читателският усет го регистрира като отделно присъствие. Даже да е конкретен персонаж в повествованието, той се държи някак настрана, отчужден е от останалите герои, не участва в ритъма им, в инстинктивната им сглобеност, в поведенческата им емпатия. Понякога изглежда емоционално импрегниран. Съжителства, но не съпричаства. Най-малкото, нещо не му вярваме много.

Тази повествователна особеност е традиционна и е свързана с професионализма, който нашият писател си е конструирал от 1878 г. насам. Той се самоизживява като елит, едновременно есенция и емблема на нацията. Макар и често да се нарича „народен“, това при него е отчасти произход, отчасти популизъм. Всъщност не „участва“ в народа, а възпява – отделено, на подиум. Ако е поет, разбира се. Ако е прозаик, хроникира и пак възпява. Във всеки случай, „учи“, но не „участва“. Не поема морална отговорност в рамките на сюжета си. Този негов аспект – подвариант на „отчуждения разказвач“ – можем да наречем „невинният разказвач“. Не влиза в комуникативния взаимообмен на героите си. Гледа ги по-скоро „отвън“, с присвити очи, като бели зайчета преди лабораторен експеримент. Манипулира ги и ги мести като пулове в игра на табла. Затова обикновено те са еднакви или лесно се разслояват на отработени отколе типове.

Наченки на подобна нагласа виждаме още у Вазов и Пенчо Славейков. През 30-те на ХХ век тя се консолидира, а през социализма заразява със себе си цялата писателска гилдия. Понастоящем е по-скоро остатъчен рецидив. Но да се върнем на героя, тъй като в рамките на повествованието разказвачът и авторът все пак са му съпътстващи фигури. Ако не е мобилен, това е защото не е мобилен и социалният ни герой. Погледнем ли назад в историята, последният има къса градска биография. Обикновено до две-три поколения назад произхожда от затънтено село, където предците му са се раждали, живели и умирали. Къде поради тази ситуация, къде поради чисто икономически причини, българинът е изключително прикован към родната си къща, двор, конкретно парче земя. Трудно я продава, освен ако не се мести окончателно в града. А и тогава го прави с неохота. Трудно се отпуща да пътува, особено пък дезинтересирано – ей така, да види свят. Икономическото резюме на това битие е: потомствена бедност и манталитетна статика. Двете са пряко свързани. Бедността удебелява патриархалните връзки, споява семейството в съвместна кауза за оцеляване, фиксира го да не се отделя надалеч от условията, на които дължи прехраната си. Семейството, махалата, селото – главните структури, към които българинът се числи исторически – представляват концентрични кръгове, всеки от тях заключен в себе си, барикадиран срещу инвазия „отвън“: семейството спрямо махалата, махалата спрямо селото, а трите заедно – срещу политическата, военната или данъчната власт. Външният свят е непозната и враждебна територия. Пътува се малко, главно до пазара в близкото градче и обратно. От време на време през селото минават търговци на път за някъде другаде и разказват преживелици в небивали места по света, част от тях собствено фантазно производство. Веднъж на десет години се случва да мине наблизо знатна процесия със султана, княза, царя или някой висш сановник начело, съпроводен от високопоставена свита и кавалкада охранители. И в двата случая локалният сънародник е пасивен наблюдател на случващото се, старец на припек, крайпътен човекохраст. Събитията идват нарядко, не повече от пет-шест по-отчетливи в рамките на един човешки живот. Той няма контрол над тях и рядко формулира в съзнанието си оценки за видяното. Липсва му интерпретативен ключ. Просто наблюдава, диви се, почесва се по врата, вика си „божа работа“. Културата, в която се помещава, е култура на принципното безвремие и инцидентното чудо.

Разбира се, след 1878 г. у нас постепенно се заражда градска култура. Но това пак е дребно, еснафско общество, почти безкнижно, фиксирано в конкретен бит и стегнато в непреодолими за отделния индивид норми. Ситуацията е в подобен вид дори в София. Урбанизацията е бавна, спъвана от войните до периода на социализма, а след това – от охранителния контрол над националната територия, който включва и задължителни пропуски за живеене и работа по места. Всичко това задържа огромната част от България в едно състояние на раздробена, тиха, утаена провинция, сред която само София предлага някакви бегли възможности за изход от манталитетния колективизъм, безвремието и чудото.

При тия параметри на средностатистическото битие, нищо чудно, че статиката е норма за българския литературен сюжет. Героят съвременник се отъждествява главно с това, което не може да направи, или с това, за което не е роден. Емблема му е безсилието. У Вазов го срещаме постоянно. Писателят Кардашев („Кардашев на лов“) броди из София на лов за големи теми и образи, само за да се убеди в пълното им отсъствие. Любица в „Нора“ се опитва безуспешно да моделира живота и възприятията си по модела на едноименната Ибсенова пиеса. В антивоенните ни романи и в тези на социалния и политически протест (като „Холера“ на Людмил Стоянов и „Хоро“ на Антон Страшимиров) безсилието на героя, поради това, че е обхванат от по-могъщи от него събития, достига кресчендо. Йовковите централни герои правят частично изключение. Те са само статични. Но не са безсилни, защото статиката е тяхната идеология (Сали Яшар) и дори есенция (Сарандовица, а и Люцкан). Там е съсредоточена всъщност силата им.

Но толкова ли няма изключения от цялата тази антиепична статика? Веднага ни идват на ум споменатите в началото заглавия: „Под игото“ на Вазов, „Записки по българските въстания“ на Захари Стоянов, четирилогията на Димитър Талев, „Тютюн“ на Димитър Димов. Това не са статични произведения. В събитията има динамика, героите притежават запомнящи се черти и предприемат смели инициативи. Бойчо Огнянов, Лазар Глаушев и Борис Морев са всичко друго, но не и пасивни обекти на съдбата си, още по-малко безпомощни страдалци.

Това са обаче все исторически романи. А историческият роман не е точно епически в модерния смисъл на думата. Най-напред, сюжетът му е предзададен, корени се в документалната действителност. Събитията и мотивациите зад тях не произтичат от действията на героите, а са спуснати „отгоре“ – поне най-основните сред тях. Колкото и да създава илюзия, че се движи на собствен ход, героят е теглен от действителни (исторически) събития, които в случая играят ролята на древногръцката Съдба. Няма как да се случи така, че Априлското въстание да освободи България, каквото и да се опитат да направят литературните герои. Кочо Чистеменски не може да влезе жив в перущенска кръчма през август 1881 г. Ако все пак тези сюжети се разиграят в някое литературно произведение, то ще излезе от историческата художественост, но пак няма да е епос, а фентъзи. Епическият роман поддържа коректна игра с фактора истина.

И после, повествованието не предлага едноличен, а колективен епос (темата за освобождението на българския народ, например), т. е. матрицата му и тук гравитира по-скоро към Омировия модел. С една дума, българският роман познава епоса, но не в модерния смисъл на думата. Той не се опитва да чете и тълкува настоящето си в неговото панорамно движение, а вместо това проектира върху него престижни късове от миналото. Настоящето е слабо звено в опита му.

Сред горните заглавия само „Тютюн“ на Димов като че ли предлага по-особено изключение. Историческите събития в романа сключват по-външна рамка около сюжета, отколкото при другите. По-маргинални са и почти в нищо не го ограничават или предопределят. Освен това писателят на практика пише за свои съвременници, тъй като между написването на романа и събитията от сюжета лежи интервал от пет-десет години.

Само че между събитията в романа и написването му стои като граничен пункт датата „9 септември 1944“. Тя е специална дата, дели два периода в българската история, които нямат нищо общо помежду си. България „след“ не е като България „преди“. Това са две различни Българии. Те даже не си говорят помежду си, не общуват, камо ли да си приличат. Роман, писан „след“, но на тема „преди“, не може да е друг, освен исторически, дори ако събитията му отстоят само на месеци. Защото не може да се търсят съвременници в исторически период, който е мъртъв за следващия[315].

А какво да кажем за „Бай Ганьо“ на Алеко Константинов? Тук вече имаме по-сериозна заявка за български епически роман. Главният герой е динамичен и инициативен, номад през съвременна територия, който чете актуалната действителност и се стреми да усвоява уроците, почерпани от нея. Вярно, груб, прост и смешен е, особено в култивирана европейска среда, но самият автор го вижда като система, склонна да се развива. Друго възможно възражение може да е, че повествованието е индиректно: събитията са предадени през погледите на чисто структурни персонажи, външни на фабулата, и поради това приличат повече на серия анекдоти, отколкото на брънки от епически сюжет. Но и това не е голям проблем. Щом като има епически романи в писма („Пътешествието на Хъмфри Клинкър“ на Тобаяс Смолет, „Дракула“ на Брам Стоукър), нищо не пречи да съществува такъв и в анекдоти.

Едно трето възражение обаче изглежда решаващо. „Бай Ганьо“ е много сложен жанров казус и дълго време се колебае между епическия роман и социалната сатира, поддържа едно двойнствено битие между окуражителното „Довиждане, бай Ганьо! Обикаляй Европа ... и… взирай се по-дълбочко в европейския живот“ и саркастично зловещото „Ама чакай, ще се върне бай ти Ганьо в България, па видя щем кой е кум, кой е сват“. Но в крайна сметка завива към сатирата. Разликата е съществена. В първия случай главният герой е призма, през която се чете действителността каквато е, в цялото ѝ многообразие. Останалите са най-различни по характер, обществен ранг и място в оценъчната класификация на автора: положителни, отрицателни, противоречиви. Във втория героят служи за осмиване на действителността, т. е. там имаме предварително взет зрителен ъгъл, язвително-критически. Останалите герои са еднотипно отрицателни или просто несимпатични.

Това е важна разлика. Епическият роман не е сатиричен. Героят му не е поставен там, за да бъде осмян, а за да е център на актуална вселена със сложен релеф. Макар че романът на Алеко Константинов и така си е ярко произведение, може да се съжалява, че в негово лице имаме един недовършен, недоосъществен опит за създаване на български епически роман. По-нататъшната ни литература още повече се отдалечава от епоса в посока към сатирата[316]. Тя се оказва някак все неспособна да роди съвременен, жив, динамичен герой, който в същото време да не е сатиричен. Инициативна единица в нея е най-вече отрицателният герой, мошеникът, тарикатът, комбинаторът, този, който няма кауза в усъвършенстването на околния свят, а се нагажда към него, за да го манипулира отвътре в своя лична изгода. Парадоксално, но той винаги е съюзник на системата и условие тя да продължи да съществува в заварения си вид, без промени. Най-ранният му първообраз се откроява в лицето на фолклорния Хитър Петър. В по-неотдавнашно време го срещаме в повестта на Неделчо Драганов „Приключенията на Ставри Ставрев“ и (ако въведем и киното) в главните герои на комедиите „Двойникът“, „Опасен чар“ и „Баш майсторът“. Напоследък пък негови подобия, допълнително типизирани и окарикатурени, виждаме в серия от романизирани бурлески, където социалната теза е изрязана и е останал кажи-речи само един зевзешки вариант на сатиричният тон: „Амазонката на Варое“ на Боян Биолчев, „Дзифт“ на Владислав Тодоров и др. Разказвачът в тях не критикува или осмива, а се заяжда с това или онова или ги одумва.

3

Какво можем да кажем, във връзка с темата, за днешния ни роман? Нещо зрее в недрата му. От една страна, той е в криза, не знае накъде да върви и затова върви във всички посоки едновременно. Погледнем ли продукцията му през последните три-четири години, сблъскваме се с кентавър, сглобен не от две, а поне от двадесет животни. Но напоследък в него се виждат, ако не друго, наченки на епос. Това е отчетлив скок в развитието му и той не е необясним. Ситуацията около днешния ни роман е съвсем нова, продукт е на условия, различни не само спрямо тези отпреди 1989 г., но и спрямо тези допреди неотдавна. Литературата ни е в нова комуникативна ситуация. Разруши се изолираността на родното литературно поле от общоевропейското и световното. Страната ни, плюс това, вече е скачена с динамиката на технологиите, взаимоотношенията и ценностите, обхванала целия свят, която пряко се отразява върху литературата и по-специално върху характера на повествователните елементи и структури. Последно и най-конкретно, българинът за пръв път в историята си тръгна да пътува. Част от пътуването му тече във вид на имиграция, друга – на гурбет, трета, все още непредставителна, но растяща – във вид на туризъм в чужбина. Не бива да подценяваме и виртуалните форми на „пътуване“, които също се развиват много ускорено през последните години – чрез телевизията и Интернет.

Покрай всички тия обстоятелства най-напред се променя самата дефиниция за „българска литература“ – още преди произведенията. Тя престава да подразбира етнозатворения, етносъхранен корпус от текстове и авторски имена, а позитивно търсене на източници, излъчващи български идентификационни сигнали, независимо от това какви точно са и къде се намират. Същото става в по-вътрешен план и посредством урбанизацията. Тя космополитизира принадлежността, а етноса превръща от кръв в култура. Селата са различни нации, дори ако съществуват редом. Всички градове, ако не им пречат политическите обстоятелства, са една нация.

Малко литературна предистория, във всеки случай, не е излишна. Отварянето на националната територия след 1989 г. неочаквано доведе най-напред до затваряне на литературата. Но „неочаквано“ не значи „нелогично“. Социализмът беше развил в художествената проза своя комуникативна естетика, която таеше пиетет към литературността на ХІХ век: темата, идеята, сюжета и характера. И обратно, хранеше непоносимост към експериментите със стила и формата, сложните повествователни техники, затварянето на литературата в езика. Препятствията, които се слагаха тогава пред плахите опити да се зароди някакъв авангард, много често бяха резултат на закостенял консерватизъм, на агресивната недоученост и тесногръдие у този или онзи измежду властимащите. Но в съпротивата срещу формалните новости имаше и нещо принципно. Системата инстинктивно искаше това, което тя контролира, да има ясни очертания и прозрачен смисъл. И се изпълваше с недружелюбност и подозрения към всичко „отдолу“, което проявяваше склонност „да крие топката“. Беше основана на насилие и мразеше в охраняваната територия да се появяват тъмни ниши, в които да не разбира какво става, тъй като съзираше в тях потенции на контранасилие срещу тоталната ѝ власт. Освен това, ясният стил и праволинейният сюжет бяха наследство, на което тя държеше – романтично наследство от младостта, ехо от пропагандните ѝ практики в периода на нейното образуване и консолидиране.

Тъй или иначе, естествено беше новото литературно време да обяви, че не иска да има нищо общо със социализма, след което да отритне с лекота и присмех споменатите параметри на социалистическата литературност. „Старото“ естетическо кредо не изчезна съвсем, но се сви до излъчвателния ареал на консервативния Съюз на българските писатели и други подобни, но по-дребни творчески формирования, с нито едно от които не се идентифицираше някоя млада вълна или група в литературната ни актуалност. В разстояние на седем-осем години повествованието практически изчезна от художествената ни проза и се смени с упражнения по стил.

Промяната беше резултат и от още няколко фактора. В освободената ни от политическа опека култура, доскоро изолирана, а сега неопитна и невежа, навлязоха безпрепятствено концепциите на френския постструктурализъм, който е в самото си естество антиепичен: минирайки яснотата в значенията и праволинейността на повествованието. Освен това, не трябва да се забравя, че в първите години на демокрацията епосът беше абсорбиран от журналистиката. Големите сюжети бяха във вестниците. Там публиката четеше съкрушителните факти и спотаените истории. Литературата не можеше да откликне с адекватни по въздействие сюжети и поради това част от нея се зае да подражава на журналистиката, а друга част, по-интелектуалната, се сви в своя безсюжетна ниша, пълна с многосрични думи и неизвестни, но култови имена. Междувременно у нас нахлуваше пазарът с изявените си предпочитания към бестселърния тип преводна литература, което допълнително стресираше родното писателство и го отпъждаше от повествованието, карайки го да търси заобиколни пътища за самоизява. В резултат от всичко това, вследствие на освобождението си, романът ни се отдалечи от потенцията за епос, вместо да се приближи към нея.

Идва ред да спомена и една по-дълбока причина от изредените досега. Демокрацията упражни индиректно още едно влияние върху литературното поле. Тя лиши от легитимност далечния план на разказваческата нагласа, свързан с едрите национално-патриотични стойности. Направи го демоде, накара го да замирише на мухъл. Забоде го в музея на отхвърлените социалистически реликви. Но за да се оттласне от него, трябваше да се опре в нещо друго. Това „друго“ не можеше да бъде средният план, защото той в нашата традиция, както вече казах, е най-слабоизразеният от всички. Почти автоматично, литературата ни се сви в близкия разказвачески план, автоеротичното себевглеждане. Да напомня, тъкмо средният план ражда модерния епос. Далечният и близкият също могат да го използват, но най-вече като вещество за други реторични рамки.

Тази тенденция протече общо взето под названието „постмодернизъм“, но пó ѝ приляга „литература на солипсизма“. Тя не е хомогенна, има разновидности. Всички обаче се свеждат до завишена самоосъзнатост, фиксация в собствения аз, глас или тяло. Основните инварианти са два: ще ги нарека „дамска проза“ и „писателска проза“. И двата са категорично антиепически, главно защото разказвачът при тях не се разтваря в сюжета, а го всмуква в себе си. Помежду им няма ясна разграничителна межда. Голяма част от членовете им фигурират и в двата, но някои спадат само към единия или другия.

Под „дамска проза“ нямам предвид непременно „женска“, въпреки че там принадлежат, обяснимо, писателки: Емилия Дворянова, Албена Стамболова, Теодора Димова, Елена Алексиева[317]. Просто полът в романите им е толкова маркиран елемент, че на фона на днешното егалитарно време това ражда асоциации по-скоро с периода на 30-те, столичните салони и жур-фиксове, балните рокли и офицерските шпори, ритуалните отношения между мъжете и жените, романите на Джон Кнител, Луис Бромфийлд и Вики Баум[318]. Всъщност, въпреки редица свои разлики, четирите пишат доста подобно една на друга и по нещата, които държат на фокус в повествованията си, може да се заключи, че споделят значителен комплект от общи ценности. Предпочитат за носител на повествованието затворения емоционален монолог в първо лице. Героите са богати душевности, висши ерудиции, свръхчувствителни, предимно страдат и не излизат от истериите си. Трябва да мине известно време преди читателят да осъзнае, че с тях нищо особено не се случва. Главен двигател на събитията е винаги някоя жена с магично въздействие, около която се въртят в орбита хипнотизирани мъже. Разказвачът понякога е жена, понякога – мъж (второто, между другото, е популярна инициатива), но във всеки случай е лице, любуващо се като във вълшебно огледало не на това, което е, а на това, което си представя за себе си. Въплъщава се в различни естетични роли, подробно ни описва опияненията си от ролите. Държи да покаже, че е културна личност. Героинята на Дворянова в „Passion или смъртта на Алиса“ (1995) чете жадно класическа немска философия, слуша в трепетен захлас класическа и предкласическа музика, замира в притома насред поредната църква. Това не са ѝ даже пристрастия, а агрегатни състояния. Какъвто и да е захласът ѝ на момента, обаче, той никога не ѝ пречи да държи под око захласа на околните и да им пише черни точки, ако сметне, че не е достатъчен:

„... ти просто не разбираш, по-добре свири и като се научиш да свириш Бах, ще разбереш...

... все пак, какво е атеист?...

... такъв, дето не може да свири Бах...

... значи аз съм атеист?...

... не си, ти си малка и ще се научиш, и такъв, който не може да го слуша, и той е атеист...“ (с. 30)

Определено, едно от споечните звена на дамската проза е елитарната мания. Понякога тя минава през възприятието на изкуството, както по-горе. Друг път е плод на мек битов расизъм. Героинята на Теодора Димова в „Адриана“ демонстрира желание да затваря хората наоколо в културпространствени гета от типа „софиянци на фона на цялата останала паплач“:

„Всички, включително и Юра, смятаха втората съпруга на баща ѝ толкова невзрачна и банална, че твърдяха, че въобще не могат да запомнят лицето й... У тази втора съпруга от северозападна България, както Юра никога не пропускаше да уточни, нямаше нищо, което да харесаш или да не харесаш... нямаше какво да се каже за нея освен нейната безспорна северозападност. ... [В]еднъж тя ме попита: добре, ти как би я описал? нали си писател? би ли ти било интересно да разказваш за нея? мислиш ли, че на нея би могло да ѝ се случи нещо повече от това да дойде на София, както самата тя се изразява, да се омъжи за баща ми, да му готви яхниите и да ходи по врачки?“ (с. 13)

Горната езикова забележка, особено ако я разгледаме в контекста на могъщия процес на легитимация на различните български говори, който тече у нас през последните петнадесетина години, изглежда изключително старомодна и сектантска, като кротка племенница на ислямския фундаментализъм. Принципът на разсъждение е общ: на хората не се гледа като на хора, а като на координатни проявления, един вид, диалектът ти е твоята същност. Аналогичен импулс срещаме и у Елена Алексиева, в „Рицарят, Дяволът, Смъртта“ (2007), когато иронизира първата жена на героя си, проявила нахалството да е бременна точно в сватбения им ден:

„Щял да потъне в земята от срам заради нея, роднините от провинцията се изсипали в цяла орда на сватбата, хихикали многозначително, жените се просълзявали, мъжете му намигали и го потупвали разбиращо, булката сияела, вплела ръка в неговата, другата самодоволно почивала върху драпирания корем...“ (с. 30)

Парадоксалното в случая е, че цялата тази претенциозна проза, която се самооблъщава с блянове по аристократизъм, е всъщност бюргерска по характер, пропита е с идеологията на средното еснафство, с манталитетния провинциализъм на една малка и тиха балканска столица. Тайната ѝ е, че издава амбиции по някакъв друг, имагинерен център, спрямо който се изживява скрито като периферна. Но преди всичко е камерна, притворна, пълна с жажди, затиснати под похлупак. Малко по-автентична в групата е само Елена Алексиева. Тя изглежда и най-разгърната езиково. Но солипсизмът ѝ също е най-силен, стига до мизантропия, резултантно самозахлупване в словесни капсули и в претенциозно ситно бродиране на дребни художествени детайли.

Към писателската проза принадлежат същите плюс Златомир Златанов, Георги Господинов, Мария Станкова[319] и някои други. Докато първите занимават читателя основно с чувствата и тялото си, вторите държат на фокус (или поне в близка видимост) писателското си естество, акта си на сътворяване или просто писателския си аз. Златанов и Господинов, например, боравят с епос само колкото да го разбият. Златанов прави това на лексико-синтактично ниво, а Господинов – на композиционно-тематично. Амбициите на Златанов очевидно са да бъде първият Джойс на България – толкова недвусмислено имитира той ирландския си първообразец. Затова и сюжетът не го интересува кой знае колко. Ето в „Храмови сънища“ (1992):

„С размътена глава тъпчех на едно място в оскверненото място за поклонение сред разголена, морава от жегата плът и изплезени езици. Следваше ме невидим камилски керван. Който и сезон да бях избрал, навсякъде всичко се свеждаше до същото: глад и засищане, зловонен мирис, лазур. Отчуждени празни значения. Раждане, размножение, смърт. РОЖДЕСТВО. ПИЛИГРИМСТВО. ВЪЗКРЕСЕНИЕ. Паралакс и параклис. Храмът, проектиран по сбъркана космологическа константа.“ (с. 88)

Що се отнася до „Естествен роман“ (1998) на Господинов, той коментира толкова обстойно автора си и себе си, че е почти извънлитературно явление. В това не би имало нищо лошо, ако вече не беше въведено и разработено от Пол Остър. Господинов не добавя нещо ново към любимия похват на американския писател, освен че повествователната тъкан на „Естествен роман“ е по-тънка и рязко по-абсорбирана в персоната на създателя му. Произведението се състои от колажни кръпки, които взети съвкупом приличат на откъснати страници от личен дневник, размесени с изрезки от вестници и цитирани начала на родни и преводни романи. Идеята е всички тия късове словесност, поради това, че са заедно, да се врастнат някак един в друг, да започнат да си общуват и да намерят общи черти, а защо не и обща тъкан. Като експеримент в къса задънена улица, прокопана от друг, резултатът не е лош. В редица места, за разлика от писанията на Златанов, е забавен. Проблемът е, че няма дълбочина. Все едно да направиш сърце от клапите и камерите на десетина чужди и да очакваш, че съвкупността им ще запулсира.

Междувременно повествователният модус, макар и назад в миманса, макар и опосредстван до неузнаваемост, не изчезна съвсем. Част от него бяха инерции, прехванати от периода на социализма и добавъчно актуализирани откъм тематика и темпо. Типичен пример е Александър Томов, който в дълга серия романи старателно хроникира новата действителност. В тази изобилна книжнина има, разбира се, и върхове, и спадове, както и в самата действителност, която тя изобразява. Проблемът е, че Томов пише много, рязко повече, отколкото е добре за творчеството му. Вероятно тъкмо това свръхписане е в основата и на следващия му проблем: събитията при него са рязко по-важни от героите. Последните са еднопланови, черно-бели изрезки, постъпват еднакво (глупаво или безскрупулно) и говорят по един и същи начин, без разлика дори между половете. Явлението изглежда лесно обяснимо. „Големи“ събития в актуалната му проза (иначе той пише и исторически романи), поради това, че тя се състои от белетристични хроники на съвремието, са всъщност „големите“ политически събития на 90-те и по-насам. А те не са негови, принадлежат на извънлитературната действителност. Получава се така, че „неговото“ в прозата му е захлупено от „не-неговото“. Резултатът е доста силна монотонност, а и едно хибридно жанрово естество, което едва ли е удачно. По повествователна техника романите му са реалистични до епични, но героите му гравитират в постройката си по-скоро към социалната сатира. Да станат епически ги спъва и нещо друго. Те не катализират абсолютно нищо в сюжетната действителност. Само я отразяват, както боксовата круша отразява ударите, които се сипят върху нея. Затова и знаково-символичните им измерения не нарастват в процеса на повествованието.

Във всеки случай, Томов е доста по-напред от редица други представители на заварените поколения в белетристиката ни, защото огромната част от тях пишат както винаги са писали, без оглед на времена и промени. Владимир Зарев е подходяща илюстрация за това. Има тематични нововъведения, особено в „Светове“ (2006). Но темпото на езика и повествованието му е като в бавноподвижната българска проза отпреди 90-те.

Да минем към следващите повествователи. Рязко по-добра, по-динамична, а и по-организирана от Зарев като сюжетна постройка е Леа Коен в „Консорциум Alternus“ (2005), „Обратна връзка“ (2007) и „Господин президента“ (2007). У нея плюс това си личи способност да разгръща епическо повествование. Биографиите на героите й, обаче, са по-активни от действията им в актуалността, което много забавя темпото на сюжета, а освен това прави романите ѝ битово-социални драми или комедии на нравите. „Комедии“, разбира се, в Дантевия смисъл, а не в Шекспировия. „Дани“ (2005) на Иван Голев е почти епически роман, много добър при това. Пречи му да постигне жанрова идентичност само завишената страдателност на главния герой, ролята му на постоянна жертва на обстоятелствата, въпреки че шаржовите му контури го правят далечно изоморфен на Йосарян от „Параграф 22“ на Хелър. Липсва му обаче онтологичната дълбочина на Хелър, по-битов е и гравитира към социалната сатира. „Брокат и парцали“ (2007) съдържа също добри моменти, композиционно хомогенен е, но общо взето доразработва мотиви, разгърнати в „Дани“.

Интересно модерно повествование прави през последните десетина години един доста по-различен писател от досегашните – Алек Попов. И в двата си романа, „Мисия Лондон“ (2001) и „Черната кутия“ (2007), той изнася сюжета извън България. Първият разгръща действието си в българското посолство във Великобритания, обхващайки премеждията, страстите и глупостите на обитателите му. Това е социална сатира с такива карикатурни преувеличения на образите, че по-подходящото название е „социална гротеска“. Чете се леко, гъстотата и интензивността на хумора в него е рядко срещано явление в родната традиция. Не му личи да поддържа пряка приемственост от родни образци – като например Алеко Константинов, Елин Пелин, Чудомир. Не му личи и да му липсват. Този тип зловещо-саркастична („черна“) гротеска се родее по-скоро с някои свои британски сродници като романите на Ивлин Уо.

У Попов има редица епически елементи. Той не крие афинитета си към динамичното повествование, честата смяна на местодействието, редица други модерни повествователни техники. Но все пак жанрът му е социалната гротеска. Героите му винаги са осветени с преднамерено конструирана светлина. Личи си, че зрителната перспектива към тях е специфична, а не „триизмерна“. Усеща се хладна дистанция между разказвач и герои. Той не поема отговорност за тях и ситуациите, в които те изпадат (синдром на невинния разказвач). Не влиза в действията им, дори когато те са разгърнати от първо лице (като в „Черната кутия“). Сякаш ги манипулира от дистанция, като кукли на конци, и много държи този принцип да не се нарушава, за да не излязат нещата извън контрол. Това придава една пъклена забавност на повествованието му, но в същото време го лишава понякога от шанс за драматизъм и сурова дълбочина, когато точно такива неща са му нужни.

Струва си да кажа няколко думи специално за последния му роман. Действието се развива главно в Америка и носи всички параметри на модерния епос. Освен обаче решаващите. „Америка“ е удачна територия за конструиране на епическо повествование[320], но не точно с приходящи българи за централни герои (поне единият от тях – главният, който съвпада и с разказвача), а и не точно от българин, който също е бил там само в качеството на приходящ. И героите, и авторът губят, все поради своята гастрольорска същност. Поради нея, „те“ са главно обекти на съдбата си „там“, без да могат да внесат каквото и да било въздействие върху средата или някой неин обитател. А „той“ не може да постигне ни в събитията, ни в описанията същата гъстота откъм реалии и интертекст, както някой от добрите американски писатели. А няма смисъл да правиш нещо, което други го могат по-добре върху същата територия. Това, мисля, е очевидно.

Въобще, едно от най-трудните неща за постигане при днешния български романист се оказва инициативността на главния герой, субектността му спрямо събитията, катализаторската му мощ. Няма традиции. Обикновено героят е потърпевш или пасивен свидетел, както в най-ранните ни класически времена. Тъкмо това обстоятелство, например, разваля хубавите замисли, лежащи в основата на романа „Твоето име е жена“ (2007) на Стефан Кисьов. Хем сюжетът пак чертае граничност – изобразява интимна история между българин в първо лице и млада американка. Разположението на сюжета „тук“, в по-позната територия, е предимство за Кисьов. Започва добре, с едни чудесни първи стотина страници. И завършва нелошо. Има обаче около сто и петдесет средни страници, където сюжетът не мръдва ни на сантиметър напред, ограничавайки се само до душевните драми на главния герой и безконечното преповтаряне на инварианти от една и съща сюжетна сцена. Не казвам, че такива еднообразни неща не стават „в реалния живот“. Художествената действителност обаче предпочита достоверната измислица пред монотонността.

Ето още няколко важни примера. Романът на Емил Андреев „Проклятието на жабата“, който през 2007 г. взе наградата „Хеликон“, носи в основата на сюжета си намерението да даде глобално измерение на локалната тема. Главният герой Михаил Обретенов, израснал в митичното градче Олм (зад което прозира родният Лом на автора), прави шеметна кариера на виолончелист по световните концертни сцени и дочаква залеза на живота си в собствен апартамент на Манхатън през несъстоялата се все още 2045 г.

По замисъл, това е нелош епически сюжет с централен герой от нов тип, успял българин зад граница. Но някак не реализира потенциите си. Първата и по-голяма част на романа (близо две трети от целия) съставлява спомен за детството и е съвсем в духа на провинциалното битоописателство, милите родни картинки, тъй подробно разработени от мемоарните и художествените ни белетристи, като се започне от Тодор Влайков и се стигне до Константин Илиев. Отделно, че самият Андреев ги демонстрира в по-ранните си книги. Но докато там са на мястото си, тук те натежават, а и счупват логиката на събитията. Остава тайна как героят е успял да реализира шеметна кариера с поглед постоянно втренчен назад. Читателят някак не остава убеден, че музиката и професионалните пътувания са свидни на героя. Посветените на тях пасажи съставляват сравнително малък обем и са сред най-сивото, което срещаме по страниците на книгата. Не създават и усещане за реалност – когато един човек прави кариера някъде, още повече пък бляскава и международна, той (очакваме ние) се движи сред мрежа от отношения с други хора, а този контекст в романа на Андреев е рехав и схематичен. Значително по-ярки и плътни са злачната олмска идилия, момчурляшките лудории, първите сексуални трепети и лафовете на местните зевзеци. Съчетанието внушава, че Андреев е пробвал нова опаковка върху това, което ни е поднасял и досега, кой знае защо убеден, че не му е изстискал докрай сока. Началото загатва за епически роман, но започнатото бързо свръща обратно в коловоза на твърде привичната пасторално-носталгична художественост.

За разлика от Андреев, Палми Ранчев успява, в романа си „Анонимни снайперисти“ (2006), да ни задържи доста време в убеждението, че четем прекрасен модерен епос. Впрочем, той дава заявка за такъв още в „Улици и авенюта“ (1998), но там героят изцяло номадства и наблюдава сюжетния свят „отстрани“. Тук началото е по-инициативно. Главният герой, Кубинеца, живее абсолютно отчужден сред зачатъчната стихия на мутренския ни капитализъм и съхранява вътрешната си цялост, учейки испански на самотек, с листчета. В един момент осъзнава, че повече не може да търпи околната помия и разпад (ето убедителна конструкция на епически герой) и потърсва чрез бившия си инструктор по карате един тайнствен учител по бойни изкуства, при когото да се усъвършенства. Мотивацията е по сервантесовски ясна и точна, освен че виждаме и безукорно написани страници. Героят иска да удържи ценностите си в един свят, който не изглежда да има нещо общо с тях, и поради това тръгва на път най-напред към посвещение, а след това ... може би към истинска дейност в съответната посока? Или към серия от авантюри по широкия път? Чрез които да покаже първичния бульон, сред който полека-лека коагулира новата България? Или нещо съвсем друго, за което въобще не бих се сетил?

Изреждам всички тези опции, защото постъпките на героя в първите 80 страници от книгата ги предполагат. Но не става нищо подобно. Изведнъж героят спира да действа по инициатива и започва да дрейфува из българското пространство. Влачи се известно време с един патологичен урод, който върви и стреля напосоки с пистолет, междувременно се отнася в спомени по баба си Йордана и други лица от миналото му, разказва истории с тях и за тях. Фабулата практически приключва, а Кубинеца, от индивид, склонен да конструира собствен път сред хаоса на живота, се превръща пак в средностатистически тип, който върви безцелно нанякъде и въздиша по корените си. Отново виждаме този български поглед назад, който все демотивира героя да върви напред – буквалното събитие, което винаги тръпне да стане виртуално, действията, които бързо застиват в спомени. Като че ли литературата ни още не е забелязала постиженията на киното и затова се стреми да имитира изобразителната мощ на фотографията. Патосът в нея (впрочем и този в днешното ни кино) продължава да се основава най-вече върху неслучването. И много по-малко върху случването.

И все пак романите на Андреев и Ранчев, а и на останалите споменати, са симптоми за позитивна тенденция. Както и за (уви!) почти пълната ѝ липса досега. Героите им са полуепически, сякаш са поели току-що на път, тъкмо след като са се откъснали от корените си. Те действат колебливо и напосоки, личи им, че вървят из неусвоена от традицията словесно-композиционна територия. В този смисъл, те действително са достоверни, действително въплъщават литературния ни „широк път“. Такива са размерите, пък и релефът му.

„Сезон за лов на диви кучки“ (2005) на Даниел Апостолов (Rogger Dojh) дава повече епически надежди, да не говорим, че е първата книга на своя автор. Това е ярък билдунгсроман с епическа динамика на епизодите, макар че сюжетът всъщност не излиза извън София. Главният герой е млад човек, вероятно натоварен с автобиографични мотиви. Той митарства из квартири и Интернет-пространството, влиза в разнообразни комбинации със стари приятели и нови приятелки и общо взето се е заел импровизирано да търси себе си. Сюжетът не предполага кой знае какви тематични висоти, но го разгръща умението на Апостолов да пише забавно, леко и интелигентно – много рядко съчетание в нашата литература. Романът е ценен именно като първи роман на автора си, младежка книга, която хвърля ръкавица на „зрялата“ ни книжнина с едно безхитростно неведение за традициите и практиките й. И любопитното е, че в редица отношения предизвикателството ѝ успява. Вътре срещаме повествователна свежест, артистично боравене с езика, хумор, динамика. Романът не се разгръща чак в епос, защото му липсва онтологичната дълбочина в изображението и символиката на основните герои, но на този етап от творческата кариера на автора си е обещаващ.

Това, обаче, което е недоизразено в „Сезон за лов на диви кучки“, го има в изобилие в „Сабазий“ (2007) на Кристин Димитрова – заглавие, за което тепърва има да се говори и пише, защото е първият ни истински епически роман. Именно епически, а не историческа, сатирична или политико-идеологическа разновидност. Сюжетът визира родната ни съвременност в нейното хибридно капиталистическо-постсоциалистическо-бандитско естество, но имената на героите са митологични маски (Хадес, Орфей, Евридика, самият Сабазий, който е тракийски сродник на Дионис), иззад които в повечето случаи прозират реални лица на днешни политици, писатели, публични персони. Планът на мита е много важен. Той играе ролята на своеобразен композиционен подиум, върху който актуалното съвремие, дефилирайки, подсказва, че е инцидентно въплъщение на нещо, течащо още от памтивека насам. Мимолетността на съвремието, обаче, не го прави по-малко ценно от „подиума“ му. Митът е гладен за материя. Действителността – всяка, включително и актуалната – му служи за суровина. Той трябва периодично да поглъща късове от нея, за да защити постоянството на значенията и съхрани очертанията си.

От тази гледна точка „Сабазий“ представлява двупланов епос – наполовина социален, наполовина онтологичен. Той повествува за „войниците на съдбата“ в постсоциалистическа България и в същото време проектира събитията си върху паното на вечното човешко битие. Централна тема в романа е борбата за власт, но тя не е разгърната в социалния план, например, на Вазовите „Службогонци“ и подобните им, а отива по-надълбоко, под епидермиса на ежедневието, където пред очите ни се разгръщат не случайните, а закономерните постъпки и решения на героите в даден момент, това, което те в никакъв случай не биха могли да не направят. Да, романът, най-общо казано, е за властта. Но не за коридорите й, а по-скоро за мрежата от тръби и турбини в подземния ѝ цех, там където се сблъскват не сребролюбия и апетити за власт, а оголени човешки същности, литнали да реализират потенциите на характерите си. От тази дълбинна зрителна перспектива моралните норми и комуникативните кодове на хората стават твърде условни, разширява се тълкувателният им контекст. Романът, съответно, отказва да дава лесни оценки за героите си. Вместо това той просто ги държи на фокус и проследява съдбите им с една дистанцирана емпатия, съчетаваща едновременно топлота и етично смирение. В добавка, „Сабазий“ се отличава с увлекателна интрига, философска дълбочина и рядко гъст откъм внушения език.

Специален интерес заслужава централната фигура в него – Сабазий, който не е точно главен герой, а организиращ център. В малко събития присъства – повечето ги направлява от дистанция. Сабазий е типична рожба на днешната епоха, прототип на бруталните ѝ носители и реализатори, амбициозен млад човек с нисък социален старт в живота („момче, отрасло по домове за сираци и спортни школи“, с. 106), за който единственото забранено нещо е да не успее. Инициативата, липсата на морални задръжки и талантът му на манипулатор, способен да направлява в своя изгода сложни житейски ситуации с много участници в тях, съсредоточават в ръцете му през мутренското политическо време много пари, а следователно и влияние. Същевременно, той не е алчен, нито брутален. Участва в играта главно заради самата нея. Амбивалентен образ е. Обитава свят, в който правилата не просто се нарушават, а ги няма. И свято спазва тази липса на правила, изпълвайки вакуума ѝ със свои интерпретации и инициативи. Той е едновременно „герой на нашето време“ и онтологичен човек, комуто е зададено „свише“ да бърка в командните файлове на своя свят и да преобразува субстанцията му.

Този тип герой не е непознат на съвременната ни литература. Негови подобия, например, присъстват трайно в романите на Александър Томов и Владимир Зарев, изникват из разказите и повестите на Георги Величков. Новото в него тук е, че не е наплескан от горе до долу с черна боя. Сабазий не е отрицателен, а многопланов – безскрупулен, но жив, енергичен, човек, който сам се е издърпал за косите от блатото и е свикнал сам да чете кода на света пред себе си, без речник и учители. Не е застрахован от грешки, но притежава гениалната способност да се измъква невредим от последствията им. Освен веднъж, последният път. В това се състои и онтологичната му мисия: да преобразява субстанцията на света, да я кара да трансцендира в други форми и същности.

Ще си призная, че пиша горното с доста голяма доза неловкост – заради всички ония малоумници, които ги мързи да четат текстовете ми, та да си дадат шанс да вникнат в казаното вътре, а вместо това сърфират из тях на ключова дума, за да разберат кого съм споменал поименно и кого – не. Ужас ме обхваща като си представям целия ми труд по концепцията около епическия роман, хлътнал безответно в някакви празни глави, които се клатят заговорнически една към друга и си шепнат: „Глей го тоя, пак хвали жена си.“ Номерът обаче може да мине само за взаимно утешение между празните глави. Обикновено те са много силни в одумванията, клюките, сигналните реплики в затворен кръг. Но рядко смеят да изразят отношенията си писмено. Защото пишеш ли по даден проблем, вече трябва да се аргументираш. Клюката няма как да провърви. И няма как тогава да не блесне фактът, че романът на Кристин Димитрова, макар да не е единственият добър роман в съвременната ни литература, прави нещо особено – изпълва незаета жанрова ниша и отваря нови перспективи: сигнализира, че бъдещето – поне непосредственото бъдеще – е на епическия роман. „Сабазий“ може да бъде надминат по ниво, разбира се. И ако това стане, аз ще го забележа и ще го оглася. Но не се чувствам длъжен да правя такова нещо, преди то да се е случило.

Именно с тази цел предвид, ще подскажа какво според мен не е направил „Сабазий“ и какво още предстои да се осъществи в българския роман. Кристин Димитрова създаде първия голям български епос в проза, който не е социална сатира, и чийто централен герой не е хитрец и комбинатор. Сериозният епически герой е абсолютно бяло петно за традицията ни – затова досега сме нямали „епос“ в пълния смисъл на думата. И виждаме, че дори тук той не смее да се появи под българско име, боейки се че то ще го лиши от сериозност, ще го постави обратно в карикатурен контекст. Вярно, митовият план в „Сабазий“ е концептуален, а не неизбежен. И все пак, следващият формален скок напред ще бъде осъществен, когато се появи първият сериозен български епически герой, дефилиращ с българското си име. Само формалната страна няма да му е достатъчна, разбира се – той ще трябва да бъде и добре написан, въздействащ, силен и прочие. Слабите и посредствени произведения не се броят нито тук, нито за който и да било от досега направените изводи. Но появи ли се, ще е явление, а ще бъде и симптом за развитие и в мисълта ни за самите нас. Още по-добре ще е, ако го последват и други.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

Коментари (21)

- 07-11-2010|Гост

Затова ще повторя: ние нямаме епически романи.

за мене по-важният, а и по-интересен е въпросът ЗАЩО НЯМАМЕ, или още по-точното:

НУЖЕН ЛИ НИ Е т а к ъ в именно РОМАН?!

- 07-11-2010|Гост

===но затова пък имаме сумати исторически романи и един супермодерен -ЗАПИСКИТЕ!!

- 07-11-2010|Н – техническа забележка

На две места в статията е сгрешено членуването в м. р. ед. ч. Случва се, просто трябва да се редактира след написване.

- 09-11-2010|Михайлов – Българският епически роман

Всъщност точно тази и други подобни статити затвърждават у мен тягостното впечатление, което създава подражателството в българската литература. Малко е да се каже, че тя цялата е такава – или е в руслото на европейския или – в потока на социалистическия реализъм, а днес – в незнайно какво русло – каквото си е харесал „авторът“. Но както се вижда и критиката е такава. Тя иска непременно да вмени на българските писатели да напишат епическия български роман, какъвто вече по света няма и това означава да се върне назад 150 – 200 години. По-важно е обаче да им се вмени да създават оригинална българска литература и оригинални български романи и така ще придобият тежест и място в света, независимо от воплите за малкия народ и литература на език, който говорят и пишат малко на брой читатели. Такива статити биха имали вероятно по-голяма тежест. А търсенето на епическия български роман може и да почака.

- 10-11-2010|В. Трендафилов – Михайлов

Михайлов, не сте чели внимателно. Нямам предвид въобще класическия романен епос. Внимавайте повече и не прекъсвайте четенето на третия ред или на първата трета от текста, за да си вадите неверни изводи. Много бих искал някой най-после да вникне по същество в това, което съм написал, а не в това, което на него му хрумва най-напред, че съм написал.

- 18-11-2010|Златко Ангелов – За сагата и за епоса

На въпроса, с който започва този литературен анализ, отговорът може би е твърде прост. Защото, г-н Трендафилов, не сте гледали където трябва. Въпросът Ви е „защо литературата ни още не е видяла големия си роман?“ А във втората част това зазвучава „...епическия ...“ Защо трябва да приемем, че „голям“ и „епически“ са едно и също? Да не говорим, че примерите от американската литература в „теоретичната“ първа част будят недоумение, защото далеч не всички са епически романи. И аз всъщност не можах да разбера какво е епически роман според Вас поради многото противоречия и случайни твърдения.

Аз имам въпрос, който води към загадка за Вас. Семейната сага епически роман ли е? И кой роман--или кои романи--в българската литература са семейна сага? Защото такава сага има и тя отговаря много точно на вашите три задължителни за епиеския роман елемента: „истинността на казаното или възпятото, извисеността на тона и функционалната роля на Съдбата“.

Аз бих приел анализа във втората и третата част на текста Ви, ако първата не беше толкова некохерентна и поради това изваждаща на показ липсата на обективен критерий--солидна професионална основа--при подбора Ви на автори и тълкувания.

И още нещо: най-важното според вас за да бъде един роман епически е Героят. Аз превеждам това спрямо българския роман така: героят, това е националния характер. Не е ли по-важно да потърсим кой роман казва истината за българския национален характер, вместо да търсим епически роман там, където няма герой с главна буква, т.е., няма и епос?

- 18-11-2010|В. Трендафилов – Златко Ангелов

Г-н Ангелов, а коя е „истината за българския национален характер“? Сигурно я знаете, щом я споменавате. Вижте, аз не отъждествявам героя в съвременния романен епос (СЪВРЕМЕННИЯ) с „националния характер“, просто защото този герой е обикновено индивид, а не колектив. А „националният характер“ е колективен герой и поради това може да изглежда величав и патетичен, но само това му е предимството.

Ето ви една илюстративна задачка. Марк Твен не пише за американеца, а за Хък Фин – някакъв там малолетен просяк, който успява с хитрина и късмет да се закачи за обществото. Българският писател Х. пише за българина. Кой от двамата ще е по-провинциален?

- 31-10-2010|Златко

Безкрайно интересна – но и безкрайно чувствителна – тема за разговор. Благодаря за изключително интересния текст, Владо. Изпитвам много смесени усещания при четенето му. Първо – познатото вече възхищение от твоето много точно и остро чувство за анализ. Това си ти е талант, според мен спор няма. Опитвам се да подчертая дебело положителните емоции при четенето, защото като цяло текстът ме оставя с едно доста дифузно чувство за неудовлетвореност. Ще се опитам да потърся корените му, като същевременно избягвам забележките, с които сигурно инак си свикнал.

И така, според мен текстът е изграден на две нива – аналитично и предписателно, като първото от тях е еднозначно по-доброто. Самият аз оставам неубеден от тезата, че в българската литература „трябва, а значи и ще“ се появи нещо точно определено, нещо, както изглежда от текста, много желателно (в случая – епически роман). Като изключим субективното ми усещане, че такива неща са Божа работа, пък и за мен комай не особено интересни (нови и най-нови романи по света много – добри и не чак толкова; дали те са епически не знам; във всеки случай най-доброто за мен нещо на новия век – „Доброжелателните“ на Лител, изглежда не се вписва лесно в категории)... та, като изключим всичко това, аз просто не мога да разбера какво толкова му е важното на тоя епически роман, та да го очакваме с такова силно желание. Обичам класиката, но не изживявам времето си като особено класицистично. Ако питаш мен, да даде Господ малко време за дишане; епиката май изисква по-друго времетраене, по-малко синкопи... Но, разбира се, всичко това е нещо безкрайно субективно.

Не знам кое точно е проклятието на критическата мисъл, но познавам достатъчно добре склонността на философите да си конструират собствени светове, чиито правила след това да обявяват за общовалидни, някак задължителни. И не случайно, след доста години в нея, реших да напусна философията. Струва ми се, че и аз, като онази остроумна дама, „don't mate in captivity“.

А инак, лошо в различните мнения няма. Пиша тук малко лежерно и шеговито, за да не се забия в някаква високопарност. Моля те, не обърквай това с някакъв вид пренебрежение към тезите ти.

- 04-11-2010|В. Трендафилов – лежерно и от мен

Златко, само едно нещо. Вътре в текста подчертавам, че нямам предвид „класиката“ под „епически роман“ (каквото отбелязваш по-горе), а матрицата на романа въобще. Т. е. правя разлика между „механизъм, чрез който литературата се самовъзпроизвежда“ и „селекция от произведения, която е резултат на същия този механизъм“.

- 07-11-2010|Дедо Йоцо – Необясним пропуск

В предложения текст сме заляти от имена на автори /повечето от тях – женски/, които никой няма да си спомня след десетина години. Причините може да бъдат две: Или българската епична литература процъфтява /false/, или авторът иска да не обиди някого, че не е споменал творението му /вероятно true/.

Така и не личи има, или няма отчетлива тенденция в новата българска литература/според мен няма такава/.

И затова съм искрено изненадан, че в анализа отсъства най – яркият пример за епически роман в последните десетина години – „Картографирането на рая“ на Влади Киров. Като прибавим, че същият роман беше пропуснат и от Пламен Дойнов на страниците на в-к „Литературен вестник“ преди година, или две, започвам да изпитвам тревожен трепет: Да не би пък аз нещо да не съм наред с естетическите си мерки и теглилки? Предвид годините ми, съмнявам се това да е така.

А иначе – има още два пропуска: за единия не съжалявам /“Време разделно“/, за другия съжалявам безкрайно /“Чайки далеч от брега“/. Но Евгени Кузманов сам по себе си е отделна тема.

- 07-11-2010|Н – ?

Да приемаме ли, че „18 % сиво“ на Карабашлиев не е сполучливо произведение според автора, щом не е упоменато в статията?

В романа има и епически герой, и е увлекателен... Доста по-добър според мен от повечето от споменатите.

- 09-11-2010|Михайлов – Съвременен роман

Всъщност авторът трябва да изпитва ужас от нещо съвсем различно, въпреки че и да споменаваш надълго и нашироко романите на жена си, меко казано не е кой знае колко възпитано. А ужасът идва от това, че изброените горе романи са еднодневки и е прав онзи читател на статията, който е написал по-горе,че никой няма да си спомня за тях след много кратко време. Просто защото са злободневни, а злобата на деня минава като всяко чудо – за три дни. И после не интересува никого. Така че „Мисия Лондон“ за съжаление никога няма да има успеха на „Бай Ганьо“. Същото важи и за някои от другите споменати писанийца. Ужасът трябва да идва и от нещо друго – от това, че в България като че ли веднъж завинаги е унищоженто единното национално литературно пространство, в което всяька творба на литературата, мезиката, театъра, киното, живопистта е отбелязано, оценено и приобщено. Вместо това има феодални владения – малки кръжоци, членовете на които си пишат и се хвалят едни други като разпрани, има държавно назначени и признати писатели и поети, за които никой пет пари не дава, а книгите им извън София не стигат дори до най-близкия областен център, защото няма кой да ги занесе до там и да ги покаже – няма книжарници, няма кина, няма театри, няма изложбени зали и т.н. А дори и да се намери добросъвестен търговец, който да достави някой от посочените романи, няма да има кой да ги прочете и види, защото училищата бълват тотално неграмотни и безкнижни индивиди. И докато това положение съществува, подобни статии ще си остават сямо екзотика, която малцина ще забележат, а още по-малки ще прочетат.

- 14-11-2010|Парашкев Щерев – Интересно, но... Но!

С интерес прочетох двете части за същината на българския роман. Признавам, проникновено четиво... до мига, в който на хоризонта му не се зададе неизбежният „Сабазий“... Да, не може да се отрече, че Владимир Трендафилов е първият българин серийно обясняващ се в любов на жена си, посредством литературна критика... Остроумно, но нереално, ха-ха-ха..

- 15-11-2010|В. Трендафилов – Парашкев Щерев

Г-н Щерев, всичко това би било наистина смешно, ако аз самият криех тази подробност. Но нали го посочвам вътре в статията си? Направих това съвсем съзнателно – за да сложа картите на масата, да избегна всички възможни тайни и недомлъвки между мен и читателите, и по този начин да си дам възможност да разсъждавам и за „Сабазий“ (а не само за останалите книги на български автори) като за литература. А не просто така битово-клюкарски, като за книгата на жена ми. Отдавна пиша литературна критика и би било кретенско да споменавам всички други, но да премълчавам мнението си за романа на Кристин Димитрова, защото, видите ли, какво ще си кажат тогава хората от типа на Парашкев Щерев... Впрочем, вие чели ли сте „Сабазий? Споделяме ли двамата с вас знанието си за текста? Или клюкичката много ви се е понравила, та не сте се стърпяли? Но няма лошо. Дори в литературните ни кръгове е пълно с провинциализъм, та какво остава за инцидентни минувачи през този сайт.

- 16-11-2010|Петър Величков – Парадокси

Владо, отдавна ти говоря да попрочетеш повече от забранената до 1989 г. класика. Част от нея излезе в началото на 9О-те години в поредицата „Новолуние“. „Кръв“ на Константин Константинов,“Изобретателят“ на Борис Шивачев, „Тъмни зори“ на Кирил Христов, „Дилетант“ на Чавдар Мутафов, „Между пустинята и живота“ на Николай Райнов, „Синият залез“ на Павел Вежинов, „Капитан“ на Яна Язова. Един подобен анализ на епичния роман няма как да мине без четирилогията на Фани Попова-Мутафова (в която рамките на българския епос достигат европейските), на Яна Язова („Александър Македонски“, който жена ти сигурно е прочела, антидеветосептемврийския ѝ роман „Соления залив“ или първия роман за наркотрафика „Капитан“)и др. Иначе се придържаш към установената и поразкрасена схема на Панталей Зарев отпреди 1989 г., а аз предпочитам версията на Светлозар Игов. Колкото до съвременните ни автори, любопитен е фактът как някой със средни възможности, но с протекции и натиск изведнъж се изкачва на върха, в същото време други, без протекции, които не са ненормални или психопатирали в манията си за писателско величие, остават в сянка. Негативно си пристрастен към романа на Стефан Кисьов, може да прочетеш продължението му „Воайорът и квартирантката“, това са четивни романи с добра фабула, което не се удава на повечето споменати от теб. Последно редактирах един роман на българин емигрант в САЩ – Симеон Гаспаров, който беше написан много човешки, много четивно. Едва ли ще го коронясат за император на изящната словесност. Но, хайде, стана дълго. Много от имената във втората част на твоя текст се споменават като заупокойни молитви, тъй по инерция, защото никой не си спомня сюжета на написаното от тях.

- 17-11-2010|Панайот Пеев – Поздрави и размисли

Интересно и пристрастно четиво. Време трябва да мине, за да се отсее най-доброто, да се обезсили пристрастието и да се очертаят тенденциите. Оставам с впечатлението, че авторът няма представа за съществуването на доста български писатели – нещо, което не е грях, но би трябвало да снижава амбицията за всеобхватност на анализа. Поздрави за труда, все пак!

- 17-11-2010|В. Трендафилов – За последните две изказвания

Благодаря ви за тона, така е по-добре. Имам обаче едно възражение към вас. И вие (както впрочем и другите по-горе) пишете само за това, какво няма в статията ми. Но не за това, което го има вътре. Оставам с впечатлението, че нямате желание за рационален разговор по темата, а по-скоро държите да споменете личните си пристрастия. Но в такива случаи разговорът се разпада просто на серия от монолози: един харесвал един, друг – друг, трети пък – трети и т. н. На практика, никаква полза.

Моля ви, обърнете внимание, основната ми цел в този текст не е да посоча кои са най-добрите в нашата литература и кои – не чак толкова. Целта ми е да изложа една принципна теоретична теза за нашата литература. Всичко друго е илюстративно спрямо нея. Така че, г-н Пеев, напротив, имам представа за съществуването на доста български писатели. Но не съм имал амбицията да ги посочвам всички, защото тук просто разсъждавам, а не канонизаторствам.

И още нещо, този път към тебе, Петре. С изреждането на тези заглавия, които кой знае защо си решил, че не познавам, ти ми откриваш топлата вода. И не си ми чел внимателно текста, ако изобщо. Защото солидна част от примерите, които привеждаш, са исторически романи. А аз изрично правя уговорката, че тях ги изключвам от разсъждението си, заради документалната им основа и поставеността им в миналото. И още, това пък е голям майтап – епос у Чавдар Мутафов? Сигурно се шегуваш. Или самият ти не си го чел?

- 17-11-2010|Петър Величков – Не се шегувам

Владо, не виждам нещо по-епическо в изброените от тебе във втората част нови романи, отколкото от онези, излезли в библиотека „Новолуние“. Аз съм ги чел по няколко пъти, което се вижда и на карето, защото там пише моето име като редактор. Редакторството в случая означаваше, че 1. за да предложа някоя от тези книги в поредицата, издавана от Вера Ганчева, а не от някой издател лаик, съм я чел доста внимателно; 2. сравнявал съм дума по дума набрания на компютър за новото издание текст със стария; 3. след прочита на коректорката, съм минавал текста от начало до край още веднъж. Нещо съм те разгневил, исках само да подскажа, че за да се разбере защо българският съвременен роман е това, което е, погледът към добрите образци в миналото не е излишен. А изброените романи от мен са ниво, потулването на това ниво десетилетия и заместването му с епосите на соц. реалистите също е причина за сегашното състояние на литературата ни. Защото добрата литература, според мен, е талант, труд и натрупване (за това привеждаш цитат на бълг. критик). Колкото до Чавдар Мутафов, романът му „Дилетант“ не бих го заменил за много от чуждите, изброени от теб. После, казваш, че съм изброявал ист. романи. Споменавам 2 исторически – на Фани и на Язова, а първата част на текста ти, погледни сам, какви по жанр романи са споменати. И, последно, текстът би спечелил, ако не беше приключил с романа на жена ти. Дай Боже всекиму да напише подобен. Аз съм в течение на създаването му, тъй като съм близък с издателката още когато беше в преговори с жена ти по написването му и т.н. И т.н.

- 18-11-2010|В. Трендафилов – Петър Величков

Петре, имам чувството, че говорим на различни езици. Аз съм си написал свой текст, в който си разсъждавам нещо си. Ти ми пишеш за разни произведения, незаслужено забравени, поради социализма, и пак разни битови глупости, дето не трябвало да бъдат вътре. Моят текст не е това, което ти виждаш в него. И не е длъжен да отговаря на очакванията ти. По-добре си напиши своя, както го искаш, вместо да очакваш моят да осъществи идеалите и потребностите ти.

- 18-11-2010|Златко Ангелов – Сага и епос

(позволявам си да поместя един и същ коментар в двете части, защото не знам коя от двете преглежда автора, който очевидно стои на стража на текста си и се опитва да го защити)

На въпроса, с който започва този литературен анализ, отговорът може би е твърде прост. Защото, г-н Трендафилов, не сте гледали където трябва. Въпросът Ви е „защо литературата ни още не е видяла големия си роман?“ А във втората част това зазвучава „...епическия ...“ Защо трябва да приемем, че „голям“ и „епически“ са едно и също? Да не говорим, че примерите от американската литература в „теоретичната“ първа част будят недоумение, защото далеч не всички са епически романи. И аз всъщност не можах да разбера какво е епически роман според Вас поради многото противоречия и случайни твърдения.

Аз имам въпрос, който води към загадка за Вас. Семейната сага епически роман ли е? И кой роман--или кои романи--в българската литература са семейна сага? Защото такава сага има и тя отговаря много точно на вашите три задължителни за епическия роман елемента: „истинността на казаното или възпятото, извисеността на тона и функционалната роля на Съдбата“.

Аз бих приел анализа във втората и третата част на текста Ви, ако първата не беше толкова некохерентна и поради това изваждаща на показ липсата на обективен критерий--солидна професионална основа--при подбора Ви на автори и тълкувания.

И още нещо: най-важното според Вас за да бъде един роман епически е Героят. Аз превеждам това спрямо българския роман така: героят, това е националния характер. Не е ли по-важно да потърсим кой роман казва истината за българския национален характер, вместо да търсим епически роман там, където няма герой с главна буква, т.е., няма и епос?

- 18-11-2010|Владимир Трендафилов – З. А.

Ами аз какво да кажа при това положение? Вижте бележката ми в ч. 1.

Перверзна любов

Автор: Дубравка Угрешич

Любовта към родината е част от психопатологията на човешкото поведение. Нейната перверзност може да се съизмерва само с любовта към Бог. Парафилията се дефинира между другото и като „любов към някакъв не-човешки обект“. В този случай понятието любов обозначава някаква импулсивна и натрапчива сексуална възбуда, предизвикана от някакъв определен, не-човешки обект. Във всеки случай днес много психиатри отричат думата „парафилия“ като прекалено негативна и използват вместо нея неутралното обозначение „психическо смущение“.

Любовта към родината е чувство, насочено към един не-човешки обект. Но защо, освен любовта към родината, никоя друга психопатологическа склонност не е успяла да бъде възприета като нормална? Защо, освен нея, никоя друга не е била легализирана и институционализирана? Защо никоя друга не притежава такава социална мощ, защо никоя не може да се позове на една толкова дълга и богата история на собствената мощ? Как се е стигнало до едно такова преобръщане, до това, че нещо, по основните си предпоставки толкова анормално, се е превърнало в нещо нормално, дори желателно? – Много просто. Достатъчно е нашият не-човешки обект да бъде хуманизиран, и нашата любов към него изведнъж става нормална и разбираема. Това, между другото, е и причината вярващите да поглъщат нафората – брашнения заместител на абстрактното тяло христово – и да пият вино като течен заместител за абстрактната кръв христова. Даде ли ни се възможността да го помиришем, гризнем или близнем, недостижимият божествен дух изведнъж ни става близък.

Това е първата и основна причина, поради която в популярната иконография абстрактната Родина толкова често се представя под образа на майка. Оттук и множеството картини, на които Майката-Родина изхранва с млякото на пищните си гърди многобройните чеда. Оттук и навсякъде срещащите се скулптури, представящи Родината-Майка. Във всяка столица на всяка бивша съветска република имаше по една такава гигантска майка: Майка Русия, Майка Армения, Майка Грузия и така нататък. Във всеки случай тези майки от бившите съветски републики напомнят по-скоро на амазонки, или – изразено на езика на популярната култура – на войнствената принцеса Ксена. И докато ние срещаме родината най-вече във фигурата на една колективна майка, то държавата най-често бива представяна като баща. Всичко това почти винаги завършва с метафоричен секс: в неразделимата сплав между майка и баща.

Върху очовечаването, хуманизацията и фамилиаризацията на не-човешкия обект „родина“ в течение на вековете са работили прилежно не само художници и скулптори, но и писатели. Оттук и галиматията от лирически текстове, в които се възпява родината, както и нейните отци, основатели, дядовци, бащи, защитници, герои, мъченици – цяло едно семейство, предвождано от Майката (Родина) и Бащата (Отечество), които са тук за това: да могат да закрилят, изхранват и защищават синовете и дъщерите си. В реториката на родината синовете се кълнат, че са готови да пожертват живота си за родината. Задачата на дъщерите пък е да лекуват ранените герои на родината и да раждат нови герои, които – ако е необходимо – ще пожертват живота си за родината.

Тук бих искала да изясня едно. Не аз съм цинична – ако възбуденият читател е достигнал до такова заключение въз основа на казаното досега. Цинична е по-скоро конструкцията на родината. Знам добре за какво говоря, защото притежавам – ако не теоретичен – то поне еднозначен житейски опит.

Още при започването на начално училище ми беше дарено посвещаването в родината. Тъмносиня поличка, бяла блузка, синя пилотка с червена звезда, червена връзка – това беше моята униформа на посвещението. С пълна вяра в тяхното съдържание аз произнесох свещените думи на пионерската клетва. („Днес, тъй като станах пионер, давам честна пионерска дума, че ще се уча и работя старателно, и че ще бъда добър другар; че ще обичам родината си, Социалистическата федеративна република Югославия; че ще защищавам нейните завоевания и ще поддържам братството и единството...“) Пионерският поздрав „За Родината с Тито! Напред!“, с който завършваше клетвата, беше социалистическият заместител на свещената дума Амин!

Всъщност няма по-големи патриоти, по-страстно вярващи, по-старателни защитници на околната среда и по-лоялни консуматори от децата. Това го знаят държавните идеолози, политиците, свещениците и не на последно място – индустрията. По време на училищни празници аз изрецитирах цял куп патриотични стихове, но не мога да си спомня да съм написала сама дори и един-единствен.

Баналната фраза, че ще защищавам завоеванията на моята родина и ще пазя братството и единството като зеницата на окото си, останаха завинаги запечатани в паметта ми. Всеки път, когато слушам югославския химн „Хей словени“, кожата ми настръхва. Владея както латинското, така и кирилското писмо, научила съм словенски, хърватски, босненски, сръбски, македонски и черногорски народни песни, както и множество вицове за различните представители на югославските народи и народностни групи. Изучих географията, развих слух за всички югославски езици и диалекти, възприех и убеждението, че фашистите (винаги и навсякъде) са лоши, а антифашистите, напротив – добри мъжаги. Преживях дори и погребението на Тито. Погребалната процесия беше една гигантска, още никога не бивала сапунена опера, в която участваха всички тогавашни политически „играчи“. Тито беше положен в гроба като политическа поп-звезда. Всички бяха дошли, за да се поклонят пред смъртта на една утопия.

Така изглежда, в съкратена форма, моето първо вързопче от родината. Но детските ми чувства към нея бяха объркани. Майка ми имаше една различна от моята родина. Първата ми среща с нейната родина и един друг език – тогава бях на седем години – ми показа обезпокояващата възможност, че могат да съществуват много родини и че те са взаимозаменяеми. Майка ми имаше две такива – едната, в която беше се родила и израсла, а другата, която беше избрала заради любовта. Заради любовта към родината? Не, онази към баща ми. Пък и едно дете (бъдещата аз) вече е било на път...

Ако любовта към Югославия беше ми помогнала да си създам една югославска идентичност, то пък нейното разпадане, войната и новата ми хърватска идентичност ме доведоха дотам, че да я изтрия. Баналностите от пионерската клетва, според които братството и единството трябваше да се пазят като зеницата на окото, се превърна в собственaтa си противоположност: в една змия, захапала опашката си, в примка, в бесило, на което бяха обесени мнозина; в бич, с който се бичуваха едновремешните братя; в сребърен куршум, с който се прострелваше вампирското сърце на федеративна Югославия.

Някогашните братя побързаха да си избодат взаимно очите. Любовта към родината се разкри като божествено обещание – човек трябваше само да се реши, и повечето взеха правилното решение. Всички станаха патриоти. Да бъдеш хърват означаваше да мразиш сърбите. Да бъдеш сърбин означаваше да мразиш хърватите. За по-малко сръчните любовта към родината беше само гаранция за запазване на досегашните постове, на по-ловките тя донесе огромни предимства. Родината беше златна мина, и онези, които схванаха този израз буквално, можеха да се радват на яки печалби.

Заради един написан за слава на родината стих някой си за една нощ стана посланик, заради публично обвързване със славата на родината – министър. Да се донесе против някой съсед за липсваща любов към родината можеше да доведе до увеличаване на собственото жилище, за сметка на съседското, разбира се. Ангажираната любов към родината даряваше на ония, които се ангажираха, хотели, предприятия, министерски кресла, директорски постове. Любовта към родината се превърна в звонкова монета: за една топла, патриотична дума, човек можеше да получи цели фабрики. Достатъчно беше да се положи ръка някъде върху областта на сърцето, да се претърколи по някоя сълза, да се запее държавния химн, да се прокълне врага – и човек вече беше могъщ: един стана интендант, друг шеф на болница, трети посланик в Малайзия, четвърти – във Вашингтон. За една нощ от жабоците станаха принцове.

Хората разбраха, че такъв шанс се предлага само веднъж, и започнаха да се прекланят пред родината, да я защищават от враговете. С малки инвестиции се получаваха големи печалби. Благодарение на магическата сила на любовта към родината хората бяха в състояние да станат университетски професори без средно образование, да се превърнат в публични мислители, които раздаваха присъди над всички и всичко, да станат местни звезди, желани любовници, притежатели на вили с плувни басейни.

Не беше лесно човек да се противопостави на любовта към родината, тя въздействаше като Виагра. Любовта към родината беше нещо като онази вълшебна риза, която в руските приказки предпазва героя от всякакви злини и му осигурява победата над дракона, ръката на красивата царска дъщеря, царството и короната. Е, случи се и така, че някои, които защищаваха честта на родината заради златото, изгубиха живота си. Затова пък оцелелите бяха богато наградени. Според публикуваните в пресата статистики в Хърватска има 500.000 ветерани от войната, чиито пенсии надхвърлят средните около десет пъти.

Не исках да участвам в тази патриотична златна треска, но пък и не бях поканена. Като следствие от това не спечелих нищо. Напротив, моята родина реши да ме накаже поради публично заявена липса на любов към родината.

Третото ми вързопче от някаква родина е празно. В него, освен паспорта и данъчния номер, не може да се открие нищо друго. Новата ми родина на изисква от мен никаква любов, но и не обещава никаква. По любовните въпроси значи не храним никакви илюзии. През последно време новите холандски граждани трябвало да бъдат подложени на някакъв скромен ритуал на посвещение, при който, освен паспорта, им се връчва и един картоф, направен от фаянс. Аз си получих паспорта и без картоф. За разлика от първите два пъти, този път сама си избрах новата родина. Даже само този факт вече пробужда у мен някакво чувство на отговорност.

Понякога, най-вече малко преди кацане, когато съгледам земята на моята нова родина, прилепена като тясна ивица до морето, усещам една неясна нежност. Тогава в мислите си пъхам пръсти в дупката на дигата, за да попреча на някакво въображаемо наводнение на родината по избор.

В горите на Нова Гвинея живеят така наречените беседкови птици. Преди времето за мътене мъжките птици започват да строят изкусни гнезда, при което демонстрират удивителна фантазия. Строят гнездата си в най-различни форми, украсяват ги с боровинки, малки перца и листа. Всяко гнездо е малък архитектурен шедьовър. А когато гнездата са готови, те биват преглеждани от женските, които накрая си избират едно от тях. Така избраният „архитект“ получава с това разрешението за съешаване или, казано другояче: за продължаване на собствения си род. По подобен начин би трябвало да се постъпва с родините в един идеален свят. Човек би трябвало да може да ги разглежда една по една, като гнездо, да прецени всичко и накрая да си избере най-добрата.

Родините би трябвало да се рекламират като туристически цели, което много от тях и правят. Така например хърватите обявиха родината си за рай на земята и малка страна за голяма почивка. Туристическите агенции лъжат, разбира се. Човек резервира петзвезден хотел и заварва раздрънкано легло, повреден душ и плувен басейн, от който за сувенир човек си носи вкъщи гъбички по краката. Много държави са хитри – те знаят, че свободният избор на родината може да им навреди и поради тази причина са си измислили закони, визи, паспорти, изобщо цяла система от затрудняващи обстоятелства, които правят невъзможно свободното оглеждане и свободния избор. По този начин гражданите на много държави се превръщат в заложници. По тази причина по-голямата част от нас, гражданите, се съешават в гнездото, което са заварили. Ние откриваме в него дори собствения си ръст, особеност, идентичност, сила и славна история: я вижте, в същото това гнездо са се съешавали още прадедите ни! Ние изпитваме перверзно задоволство при мисълта, че и децата ни ще се съешават в същото това гнездо. Ние чуруликаме, измисляме си легенди, според което нашето гнездо е най-хубавото на света. Принуждаваме себе си и другите наоколо да обичат гнездото. Обявяваме съседното гнездо за мръсно и враждебно. Украсяваме собственото гнездо с гербове и знамена, обграждаме го с бодлива тел, развиваме към него любов, заставяме децата си да го обичат, да умират за него.

На въпроса, какво е комунизъм, едно детенце отговорило: аз нямам комунизъм, защото редовно пия мляко. На въпроса какво е любовта към родината, аз отначало се запъвам, макар и да знам отговора: нямам любов към родината, защото редовно пия мляко.

Източник

Дубравка Угрешич (Dubravka Ugrešić) е известна хърватска писателка, която живее в Холандия.

Коментари (7)

- 01-11-2010|Златко

Там, където Угрешич се противопоставя на перверзното приравняване на родина, държава и национално-патриотарски символики и практики, човек не може да не се съгласи с нея. Когато обаче започне да отхвърля иродното, онова, което ни прави такива, а не онакива, с неизбежност се появява въпросът: „Ами защо тогава пишеш на хърватски, а не на холандски език? Или може би наистина на тоя свят има и неща, които човек не може да избере? И срещу които няма защо да рита, освен ако не иска да разнищи душата си и да я развява на парцали пред хората?“

Най-важните неща на тоя свят си остават ония, които не можем да избираме – родното семейство, родният край, родният език. Останалото в живота са наслоения, които могат да обогатят, или напротив, да разядат, това ядро, без което всеки от нас е нищо – парче месо, окачено на слънце да съхне. Пази Боже от неща като ония, които е преживяла Угрешич! Пази Боже!

- 05-11-2010|punch

Прав си, ама пък и такава родина ѝ се случи. Не ѝ е лесно.

- 08-11-2010|Златина

Златко,нищо не може да обори думите на авторката,това е есе,даващо толкова идеи,които биха ни излекували от перверзната

любов към родината“. Защо пише на хърватски,това няма никакво значение,и на фламандски да пише,все същото си е. Да,ние,всеки народ сме различни по нещо-език,фоллор,история,манталитет,но по отношение на

любовта към родината“ сем е пълно,единогласно затъпяване. Аз обичам Бразилия,а какво обичам,всичко в тази страна,може ли човек да опознае всчико в дадена страна,особено в големите,че да ги обича и люби,а?

- 19-11-2010|Ивайло – дааа...

Размислите на Угрешич за „нация“/ „национално“/ „родно“/ „гласът на кръвта“/ „родина“/ „отечество“/ и от сорта са в координатната система начертана от Хобсбаум и Бенедикт Андерсън, с които тя (много) вероятно е запозната.

Уви, поне що се отнася до обозримото бъдеще, никакъв рационален дискурс не ще успее да разсее тази просмукана с кръв демагогия, съградена по монотеистичен религиозен модел.

А действително ли „родното“ ни прави такива, а не онакива(?), леко да перифразирам Златко от мнението му по-горе. Подобно твърдение е, толкова опростенческо, та чак се чувствам неловко да го прочета. Ние -- или поне интелектуално будните от нас -- градим и реинтерпретираме културната си идентичност, съзнателно или недотам, докато сме живи; и този процес сам по себе си е невъобразимо комплексен. Взаимодействието със средата, която ни заобикаля е неоспорим факт, но това взаимодействие не е статично, а пък дали е тя (средата) е „родна“ или не няма никакво значение.

Езикът като средство за изява е, до голяма степен, въпрос на личен избор. Кой е Джоузеф Конрад? Руснак (роден в Руската империя)? Украйнец (нация и държава възникнали по-късно и включили мястото, където е бил роден той)? Или той е един от видните английски писатели, макар и до късните 20те си години той да е говорил английски със силен акцент(?) Кои са Юлия Кръстева и Цветан Тодоров? Френски интелектуалци от български произход(?) или българи-родоотстъпници (да използвам малко цветистата нациолистичната фразеология) публикуващи главно на френски?

Давам за пример видни/изявени артисти/интелектуалци просто защото подобни фигури красноречиво свиделстват, колко ограничен и манипулативен е етно-национално-племенния модел на личността и светоглед като цяло.

- 19-11-2010|Златко

Абсолютно съм сигурен, че зад този последен коментар стои дългогодишен личен опит от живот в чужбина и дълбоко преживян сблъсък с реалностите на „родното“ и „чуждото“, от първо лице. Толкова съм сигурен, че дори не вярвам на усета си, който ми подсказва, че всичко това е писано от доста млад човек...

А инак, като говорим за примери. Забравили сте да споменете Набоков и нашия Димитър Динев, разбира се...

- 19-11-2010|Ивайло – re:

Мерси за снизходително-покровителствения тон, рядко конструктивен коментар на мнението ми...

Златко писа:

Абсолютно съм сигурен, че зад този последен коментар стои дългогодишен личен опит от живот в чужбина и дълбоко преживян сблъсък с реалностите на „родното“ и „чуждото“, от първо лице. Толкова съм сигурен, че дори не вярвам на усета си, който ми подсказва, че всичко това е писано от доста млад човек...

А инак, като говорим за примери. Забравили сте да споменете Набоков и нашия Димитър Динев, разбира се...

- 20-11-2010|Златко

На мен също много ми се иска хората да биха ме уважавали и за неща, които не мога или пък не съм преживял, но, кой знае защо, те упорито настояват да ме уважават – ако изобщо – единствено за нещата, които наистина познавам отблизо.

Милан Кундера и изкуството на композицията

Автор: Милан Кундера

Това интервю е резултат от няколко срещи с Милан Кундера в Париж през есента на 1983. Проведохме ги в един артистичен апартамент близо до Монпарнас. Работехме в малка стая, която Кундера използва като кабинет. С лавиците, пълни с книги по философия и музикология, със старата пишеща машина и маса, тя прилича повече на студентска стая, отколкото на кабинет на световноизвестен автор. На една от стените, една до друга, висят две фотографии: едната на баща му – пианист, другата на Леош Яначек – чешки композитор, когото той силно почита.

Проведохме няколко свободни и дълги дискусии на френски език; вместо магнетофон използвахме пишеща машина, ножици и лепило. Постепенно, сред разпилените хартиени изрезки и след няколко преработки, се появи този текст.

Интервюто беше проведено скоро след като най-новата книга на Кундера, Непоносимата лекота на битието, се беше превърнала в моментален бестселър. Внезапната слава го кара да се чувства неудобно; Кундера със сигурност би се съгласил с Малкълм Лоури, че „успехът е като ужасно нещастие, по-лошо дори от пожар в собствения дом. Славата изяжда дома на душата.“ Веднъж, след като го запитах за някои от коментарите относно романа му, появили се в пресата, той отговори: „вече получих свръхдоза от самия себе си“.

Желанието на Кундера да не говори за себе си изглежда е инстинктивна реакция срещу склонността на повечето критици да се занимават с писателя и неговата отговорност, политически възгледи и личен живот, вместо с творбите му. „Отвращението от това да говориш за самия себе си е нещото, което различава романния талант от лирическия“, каза той пред Le NouvelObservateur.

Отказът да говори за себе си следователно е начин да се поставят литературните творби и форми директно в центъра на вниманието, и да се насочи фокуса към самия роман. Това е и целта на тази дискусия върху изкуството на композицията.

Интервюиращ: Вие сте казвали, че се чувствате по-близо до виенските романисти Роберт Музил и Херман Брох, отколкото до които и да е други автори в модерната литература. Брох смята – както и вие – че епохата на психологическия роман е стигнала до края си. Вместо това той вярва в онова, което сам нарича „полиисторически“ роман.

Милан Кундера: Музил и Брох натовариха романа с огромни отговорности. Те виждаха в него един интелектуален синтез, последното място, където човек все още би могъл да подложи на съмнение целия свят. Те бяха убедени, че романът притежава огромна синтетична мощ, че той би могъл да бъде поезия, фантазия, философия, афоризъм и есе – всичко това завито в едно цяло. В писмата си Брох прави някои задълбочени наблюдения по този въпрос. И въпреки това ми се струва, че той прави някак по-неясни собствените си намерения, използвайки неудачния израз „полиисторически роман“. Всъщност човекът, който създава едно истинско полиисторическо произведение, е сънародникът на Брох, Адалберт Щифтер – един класик на австрийската проза – със своя роман Сиромашко лято (Der Nachsommer), публикуван в 1857. Романът е много известен: Ницше го счита за едно от четирите най-големи произведения в немскоезичната литература. Днес той вече е нечетивен. Претъпкан е с информация относно геология, ботаника, зоология, различни занаяти, живопис и архитектура. И все пак тази гигантска, възвисяваща енциклопедия буквално изпуска из поглед самия човек и неговата ситуация. Именно защото е полиисторически, вСиромашко лято напълно липсва онова, което прави романа нещо специално. Това обаче не е така у Брох. Напротив! Той се стреми да открие нещото, „което единствено романът може да открие“. Специфичният обект на онова, което Брох обича да нарича „романно знание“, е съществуването. По мое мнение думата „полиисторически“ трябва да бъде дефинирана като „онова, което събира в едно всяко средство и всяка форма на познание, за дахвърли светлина върху съществуването.“ Да, аз наистина се чувствам близък до този подход.

Едно дълго есе, което публикувахте в списание „Le Nouvel Observateur“, накара французите да преоткрият Брох. Вие говорите с огромен респект за него, и въпреки това сте много критичен. В края на есето вие пишете: „всички велики творби (само защото СА велики), са отчасти недовършени“.

Брох е вдъхновение за нас не само поради онова, което е постигнал, но и поради нещата, към които се е стремял, но не е успял да постигне. Самата недовършеност на творчеството му може да ни помогне да разберем необходимостта от нови артистични форми, включително и: (1) радикално премахване на несъществените неща (за да може да се обхване сложността на съществуването в модерния свят без загуба на архитектонична яснота); (2) „романен контрапункт“ (за да се обединят философията, повествованието и фантазията в една единна музика); (3) специфично романно есе (с други думи: вместо да се стремим да прокараме някакво аподиктично[321] послание, ние трябва да си оставаме хипотетични, игриви или иронични).

Тези три точки изглежда обхващат цялата ви артистична програма.

За да се превърне романът в полиисторическо осветляване на съществуването, човек трябва да овладее техниката на пропуснатото (ellipsis), изкуството на сгъстяването. В противен случай вие попадате в капана на безконечната дължина. Човекът без качества е един от двата или три романа, които аз обичам най-много. Но не ме карайте да се възхищавам на неговата гигантска, недовършена продължителност! Представете си един замък, който е толкова огромен, че окото не може да го обхване изцяло с един поглед. Представете си един струнен квартет, който продължава девет часа. Налице са антропологически граници – човешките пропорции – които не трябва да бъдат нарушавани, като например ограниченията на паметта. Когато е приключил четенето, човек все още трябва да е в състояние да си спомни началото. Ако не, романът губи формата си, неговата „архитектонична яснота“ се помрачава.

„Книга за смеха и забравата“ е съставена от седем части. Ако бихте ги създали по един по-малко „пропускащ“ начин, сигурно бихте написали седем различни, самостоятелни романа.

Но ако бях написал седем отделни романа, бих изгубил най-важното: тогава не бих бил в състояние да обхвана „сложността на човешкото съществуване в модерния свят“ в една-единствена книга. Изкуството на пропускането е абсолютно съществено. То изисква човек непрекъснато да се намира в сърцевината на нещата. В тази връзка винаги си мисля за един чешки композитор, от когото се възхищавам страстно още от детството насам: Леош Яначек. Той е един от най-големите майстори на модерната музика. Решителността му да сведе музиката до най-съществените й елементи е революционна. Разбира се, всяка музикална композиция включва и много техника: изложение на теми, тяхното развитие, вариации, полифонична работа (често доста механична), запълване на оркестрацията, преходи, и т. н. Днес вече може да се композира музика с помощта на компютър, но компютърът винаги е съществувал в главите на композиторите – ако е било нужно, те са били в състояние да композират сонати без нито една-единствена оригинална идея, като просто „кибернетично“ разширяват правилата на композицията. Целта на Яначек е била да разруши компютъра! Брутално съпоставяне вместо преходи; повторения вместо вариации – и винаги право в сърцето на нещата: само на нотата, която има нещо за казване, е позволено да съществува. Почти същото е и с романа; той е така обременен с „техника“, чрез правила, които вършат работата на автора вместо самия него: представете един герой, опишете някаква среда, поставете действието в историческия му контекст, запълнете животите на героите с ненужни епизоди. Всяка промяна на обстановката изисква нови изложения, описания, обяснения. Моята цел е същата като онази на Яначек: да освободя романа от автоматизма на романната техника, от романното предене на думи.

Втората художествена форма, която споменахте, беше „романния контрапункт“.

Представата за романа като за голям интелектуален синтез почти автоматично повдига въпроса за „полифонията“. Този проблем все още очаква решението си. Вземете например третата част от романа на БрохЛунатиците; тя е съставена от пет хетерогенни елементи: (1) „романно“ повествование, базиращо се на тримата основни герои: Пасенов, Еш, Хугенау; (2) личната история на Хана Вендлинг; (3) фактическо описание на живота в една военна болница; (4) повествование (отчасти в стихове) за едно момиче от Армията на спасението; (5) философско есе (написано на научен език) върху упадъка на ценностите. Всяка от тези части е великолепна. И въпреки факта, че те се развиват едновременно, в постоянно редуване (с други думи, полифонично), тези пет елемента си остават разединени – с други думи, те не съставят една истинска полифония.

Използвайки метафората за полифонията и прилагайки я към литературата, дали не поставяте пред романа изисквания, които той всъщност не може да изпълни?

Романът може да включи в себе си външни елементи по два начина. В хода на пътешествията си, Дон Кихот се среща с различни герои, които му разказват историите си. По този начин в цялото биват включени самостоятелни истории. Този вид композиция често се открива в романите от седемнадесети и осемнадесети век. Брох обаче вместо това настоява да постави историята на Хана Вендлинг вътре в основната история на Еш и Хугенау, той оставя и двете истории да се развиват едновременно. Сартр (вОтлагането) и Дос Пасос преди него, също използват тази техника на едновременността. Тяхната цел обаче е да съберат едни с други различни романни истории – с други думи, хомогенни, а не хетерогенни елементи, както е в случая с Брох. Нещо повече, начинът, по който те използват тази техника, ми се струва твърде механичен и лишен от поезия. Не мога да си представя по-добри думи от „полифония“ и „контрапункт“ за описанието на този вид композиция, а освен това музикалната аналогия е много полезна. Например, първото нещо, което ме притеснява в третата част наЛунатиците е това, че петте елемента не са равностойни. А в музикалния контрапункт равенството на всички гласове е основополагащото правило, то е sine qua non. В творчеството на Брох първият елемент (романното повествование на Еш и Хугенау) заема много повече физическо пространство от останалите елементи и, което е още по-важно, то е привилегировано, доколкото е свързано с двете предишни части на романа, а следователно получава задачата да го обедини в едно цяло. Ето защо то привлича повече внимание и заплашва да превърне останалите елементи в прост акомпанимент. Второто нещо, което ме притеснява е, че, докато една фуга на Бах не може да мине без който и да е от гласовете си, историята на Хана Вендлинг от есето за упадъка на ценностите чудесно би могла да бъде и самостоятелно произведение. Взети поотделно, те не биха изгубили нищо от значението или качеството си.

По мое мнение, основните изисквания на романния контрапункт са: (1) равностойност на различните елементи; (2) неразделимост на цялото. Спомням си, че в деня, в който завърших Ангелите, част трета от Книга за смеха и забравата, се чувствах ужасно горд от самия себе си. Бях сигурен, че съм открил ключа към един нов начин за развиване на повествованието. Текстът беше съставен от следните елементи: (1) анекдот за две студентки и тяхното свободно летене; (2) автобиографично повествование; (3) критично есе върху една феминистка книга; (4) басня за един ангел и един дявол; (5) повествование-фантазия за Пол Елюар, летящ над Прага. Никой от тези елементи не би могъл да съществува без другите, всеки от тях осветлява и обяснява останалите, като всички заедно изследват една тема и се занимават с един и същи въпрос: „Що е това ангел?“

Шестата част, също озаглавена Ангелите, е съставена от: (1) повествование-фантазия за смъртта на Тамина; (2) автобиографично повествование за смъртта на баща ми; (3) музикологични размишления; (4) разсъждения върху епидемията от забравяне, която опустошава Прага. Каква е връзката между смъртта на баща ми и измъчването на Тамина от някакви деца? Тя е „срещата на шевна машина с чадър“ върху масата на темата[322], за да заема известния образ на Лотреамон. Романната полифония е много повече поезия, отколкото техника. Не мога да открия пример за подобна полифонична поезия никъде другаде в литературата, но бях много удивен от последните филми на Ален Рене. Начинът, по който той използва изкуството на контрапункта е възхитителен.

Контрапунктът е по-малко очевиден в „Непоносимата лекота на битието“.

Това е нарочно. Там аз желаех фантазията, повествованието и размишленията да се влеят едни в други, в един невидим и напълно естествен поток. Но полифоничният характер на романа е много очевиден в шестата част: историята на сина на Сталин, теологически размишления, политическо събитие в Азия, смъртта на Франц в Бангкок и погребението на Томас в Бохемия – всички те са свързани от един и същ, вечен въпрос: „Що е кич?“ Този полифоничен пасаж е колоната, която поддържа цялата структура на романа. Той е ключът към тайната на неговата архитектура.

Призовавайки към едно „специфично романно есе“, вие изразихте няколко уговорки по отношение на есето върху упадъка на нравите от „Лунатиците“.

Това е страхотно есе!

Вие имате съмнения по отношение на начина, по който то е включено в романа. Брох не се отказва ни най-малко от научния си език, той изразява гледищата си по директен начин, без да се крие зад някой от героите си – както биха го направили Ман или Музил. Не е ли това новият принос, новото предизвикателство на Брох?

Това е вярно, и той напълно е осъзнавал собствената си смелост. Но в това има и риск: есето му може да бъде прочетено и разбрано като идеологически ключ към романа, като негова „истина“, а това пък може да трансформира останалата част от романа като проста илюстрация към една мисъл. А тогава равновесието на романа е нарушено; истината на есето става прекалено тежка и фината архитектура на романа рискува да се разпадне. Един роман, който няма намерението да се разпростира върху някаква философска теза (Брох ненавижда този вид роман!) може да се окаже четен именно по този начин. Но как тогава да се включи едно есе в някой роман? Важно е да се има пред вид един основен факт: самата същност на размишлението се променя в момента, в който то бъде включено в тъканта на един роман. Извън романа, човек се намира в сферата на твърденията: всеки един – философ, политик, портиер – е сигурен в онова, което казва. Романът обаче е територия, в която не се правят твърдения; това е територия на игра и на хипотези. Размишлението вътре в романа е хипотетично по самата си същност.

Но защо би трябвало един романист да желае да се лиши от правото да изрази открито и утвърдително философията си в някой роман?

Защото той няма такава! Хората често говорят за философията на Чехов или Кафка, или Музил. Но само се опитайте да откриете някаква последователна философия в писанията им! Дори когато изразяват идеите си в собствените си записки, тези идеи се свеждат по-скоро до интелектуални упражнения, игри с парадокси или импровизации, отколкото до твърдения на някаква философия. А философите, които пишат романи, не са нищо друго освен псевдо-романисти, които използват формата на романа, за да илюстрират собствените си идеи. Нито Волтер, нито Камю някога са открили онова, „което единствено романът може да открие“. Познато ми е само едно-единствено изключение и това е Жак фаталистът на Дидро. Какво чудо! Прекосявайки границата на романа, сериозният философ се превръща в игрив мислител. В романа няма нито едно сериозно изречение – всичко в него е игра. Ето защо този роман е възмутително неоценен във Франция. Всъщност Жак фаталистът съдържа всичко, което Франция е изгубила и отказва да възстанови отново. Във Франция, идеите се предпочитат пред творбите. Жак фаталистът не може да бъде преведен на езика на идеите, а следователно не може да бъде разбран и в родината на идеите.

В „Шегата“ Ярослав създава музикологична теория. Хипотетичният характер на мисленето му става очевиден по този начин. Но музикологичните размишления в „Книга за смеха и забравата“ са на автора, те са ваши собствени. Как тогава да разбера дали те са хипотетични или утвърдителни?

Всичко зависи от тона. Още с първите думи намерението ми е да придам на тези размишления един игрив, ироничен, провокиращ, експериментален или въпросителен тон. Цялата шеста част от Непоносимата лекота на битието („Големият марш“) представлява есе върху кича, което доразвива основната теза: кичът е абсолютното отрицание на съществуването на лайна. Това размишление върху кича е от жизнена важност за мен. То се основава на много мислене, опит, изследване и дори страст. И въпреки това тонът никога не е сериозен; той е провокиращ. Това есе е немислимо извън романа, то е едно чисто романно размишление.

Полифонията на вашите романи включва и още един елемент, фантазията-повествование. Той заема цялата втора част от „Животът е другаде“, той е основа на шестата част от „Книга на смеха и забравата“ преминава през целия „Непоносимата лекота на битието“ чрез фантазиите на Тереза.

Това са и пасажите, които са най-лесни за погрешно разбиране, защото хората искат да открият в тях някакво символично значение. Във фантазиите на Тереза няма нищо за разтълкуване. Те са поеми за смъртта. Значението им се намира в красотата им, която хипнотизира Тереза. Между другото, осъзнавате ли, че хората не знаят как да четат Кафка, просто защото искат да го разтълкуват? Вместо да се оставят да бъдат понесени от несравнимото му въображение, те търсят алегории и стигат единствено до клишета: животът е абсурден (или не е абсурден), Бог е недостижим (или достижим), и т. н. Човек не може да разбере нищо за изкуството, особено за модерното изкуство, ако не разбира, че въображението е ценност само по себе си. Новалис е знаел това, когато е възхвалявал фантазиите. Те ни „защищават срещу монотонността на живота“, казва той, те ни „освобождават от сериозността чрез наслаждението от играта с тях“. Той е смятал да напише втория том на своя Хайнрих фон Офтердинген като повествование, в което фантазии и реалност да бъдат така преплетени, че човек да не може да ги различи едни от други. За нещастие, всичко, което остава от този втори том са бележките, в които Новалис е описал естетическите си замисли. Сто години по-късно амбицията му е реализирана от Кафка. Романите на Кафка са смесица от фантазия и реалност; тоест, те не са нито фантазия, нито реалност. Повече от всичко друго, Кафка осъществява една естетическа революция. Естетическо чудо. Разбира се, никой не може да повтори онова, което е направил той. Но аз споделям с него и с Новалис желанието да привнеса фантазиите, както и въобразяването на фантазиите, в романа. Моят начин да го правя е чрез полифонична конфронтация, а не чрез смесване на фантазии и реалност. Фантазията-повествование е един от елементите на контрапункта.

Няма нищо полифонично в последната част от „Книга за смеха и забравата“, и все пак това е може би най-интересната част от книгата. Тя е съставена от четиринадесет глави, изброяващи еротични ситуации от живота на един човек – Ян.

Друго музикално понятие: това повествование е „тема с вариации“. Темата е границата, отвъд която нещата губят смисъла си. Нашият живот се развива в непосредствена близост с тази граница и ние рискуваме да я пресечем във всеки момент. Четиринадесетте глави са четиринадесет вариации на една и съща ситуация – еротика на границата между смисъла и безсмислието.

Описвали сте „Книгата за смеха и забравата“ като „роман под формата на вариации“. Но дали това все още е роман?

В него няма единство на действието, което го кара да не изглежда като роман. Хората не могат да си представят един роман без това единство. Дори експериментите на nouveau roman се основаваха на единство на действието (или бездействието). Стърн и Дидро са се развличали, правейки това единство изключително крехко. Пътешествието на Жак и господаря му съставя по-малката част от Жак фаталистът; то не е нищо повече от претекст, към който да се прикачат анекдотите, историите, мислите. Въпреки това този претекст, тази „рамка“, е необходима, за да се направи романа да изглежда като роман. В Книга за смеха и забравата вече няма такъв претекст. Само единството на темите и техните вариации придава на цялото неговата свързаност. Но роман ли е това? Да. Един роман е размишление върху съществуването, видяно чрез въображаеми герои. Формата е неограничена свобода. През цялата история на жанра, романът никога не е знаел как да се възползва от тези безкрайни възможности. Той е пропускал шанса си.

Но освен „Книга на смеха и забравата“ вашите романи също се основават на единство на действието, макар че то действително е от един по-рехав вид при „Непоносимата лекота на битието“.

Да, но други, по-важни видове единство, ги завършват: единството на същите метафизически въпроси, на същите мотиви и вариации (мотива на бащинството във Валс на раздяла например). Но аз бих искал да подчертая най-вече това, че романът е построен преди всичко върху един определен брой фундаментални думи, подобно на сериите от ноти на Шьонберг. ВКнига на смеха и забравата серията е следната: забрава, смях, ангели, „литост“[323], граница. В хода на романа тези пет ключови думи биват анализирани, изследвани, дефинирани, предефинирани и така трансформирани в категории на съществуването. Той е изграден върху тези няколко категории по същия начин, по който една къща е изградена върху носещите си трегери. Трегерите на Непоносимата лекота на битието са: тежест, лекота, душата, тялото, Великият марш, лайна, кич, състрадание, шемет, сила и слабост. Поради категориалния им характер, тези думи не могат да бъдат заменени от синоними. Това винаги трябва отново и отново да се обяснява на преводачите, които – в грижата си за „добър стил“ – се опитват да избягват повторения.

По въпроса за архитектурната яснота: аз бях силно впечатлен от факта, че всички ваши романи, освен един, са разделени по на седем части.

Когато завърших първия си роман, Шегата, нямаше причина да се изненадвам от това, че е разделен на седем части. След това написахЖивотът е другаде. Романът беше почти завършен и имаше шест части. Не се чувствах удовлетворен. Изведнъж ми хрумна идеята да включа история, която се случва три години след смъртта на героя – с други думи, извън рамката на романа. Това се превърна в шестата от седем части, озаглавена „Мъжът на средна възраст“. Незабавно, архитектурата на романа беше станала перфектна. По-късно осъзнах, че шестата част е странно аналогична на шестата част от Шегата („Костка“), която също въвежда един външен герой, и също отваря таен прозорец в стената на романа. Смешни любовизапочна като десет разказа. Завършвайки окончателната версия, аз изключих три от тях. Колекцията веднага стана много свързана, загатваща композицията на Книга за смеха и забравата. Един от героите, доктор Хавел, свързва четвъртия и шести разкази един с друг. В Книга за смеха и забравата четвъртата и шеста части също са свързани от една и съща героиня: Тамина. Когато пишех Непоносимата лекота на битието бях решен да разчупя магията на числото седем. Вече отдавана бях избрал схема в шест части. Но първата част винаги ми се струваше безформена. В края на краищата осъзнах, че е съставена от две части. Подобно на сиамски близнаци, те трябваше да бъдат разделени една от друга чрез деликатна хирургия. Единствената причина, поради която споменавам всичко това е да покажа, че не се отдавам на някаква суеверна показност за магически числа, нито пък правя някакви рационални калкулации. По-скоро съм задвижен от някаква дълбока, несъзнателна, неразбираема потребност, някакъв формален архетип, от който не мога да избягам. Всичките ми романи са варианти на архитектура, основаваща се на числото седем.

Използването на седем ясно разграничени части сигурно е свързано с целта ви да синтезирате най-разнородни елементи в едно общо цяло. Всяка част от ваш роман винаги е свят сам за себе си, и той се различава от останалите поради специфичната си форма. Но ако романът е разделен на номерирани части, защо и самите части трябва да бъдат разделени на номерирани глави?

Самите глави също трябва да създават свой собствен свят; те трябва да бъдат сравнително независими. Това е причината, поради която измъчвам издателите си с изискването номерата да са ясно видими и главите да бъдат добре отделени една от друга. Главите са като тактовете на партитура! Има части, при които тактовете (главите) са дълги, и други, където те са кратки; има и такива, при които те са с неравномерна дължина. Всяка част би могла да има обозначение за музикално темпо: модерато, престо, анданте и т. н. Част шеста от Животът е другаде е анданте: по един спокоен, меланхоличен начин, тя разказва за кратката среща между един мъж на средна възраст и младо момиче, което току-що е излязло от затвора. Последната част е престисимо: тя е написана в много кратки глави и прескача от умиращия Яромил към Рембо, Лермонтов и Пушкин. Отначало си представях Непоносимата лекота на битието по музикален начин. Знаех, че последната част трябва да бъде пианисимо и lento: тя е фокусирана върху един кратък, сравнително лишен от събития период, на едно-единствено място; тонът е тих. Знаех също, че тази част трябва да бъде предхождана от престисимо: това е частта, озаглавена „Великият марш“.

Но има и едно изключение от правилото за цифрата седем. Във „Валс на сбогуване“ има само пет части.

Валс на сбогуване се основава на друг формален архетип: той е абсолютно хомогенен, занимава се само с една тема, разказан е само в едно темпо; той е много театрален, стилизиран и извлича формата си от фарса. В Смешни любови разказът, озаглавен Симпозиумът, е изграден точно по същия начин – фарс в пет действия.

Какво имате пред вид под „фарс“?

Имам пред вид подчертаването на сюжета и всички негови капани на неочаквани и невероятни съвпадения. Нищо не е толкова подозрително, смехотворно, старомодно, изтъркано и безвкусно в романа, както сюжета и неговите фарсови преувеличения. От Флобер насам романистите се опитват да се освободят от измислиците на сюжета. И така романът е станал по-скучен и от най-скучния живот. И все пак има и друг начин човек да заобиколи подозрителните и изтъркани аспекти на сюжета – и това е да го освободи от изискването за достоверност. Разкажете една недостоверна история, която е избрала да бъде недостоверна! Това е именно начинът, по който Кафка е конципирал Америка. Начинът, по който Карл среща чичо си в първата глава е чрез серия от най-невероятни съвпадения. Кафка навлиза в първата си „сюр-реална“ вселена, в първата си „смесица от фантазия и реалност“, чрез една пародия на сюжета – през вратата на фарса.

Но защо сте избрали фарсовата форма за един роман, от който изобщо не се очаква да бъде развлечение?

Но той е развлечение! Не разбирам презрението, което французите изпитват към развлечението, защо те толкова се срамуват от думата“divertissement“. Те рискуват по-малко, ако бъдат развлекателни, отколкото ако бъдат скучни. А освен това рискуват и да изпаднат в кич, в онова сладичко, лъжливо разкрасяване на нещата, оцветената в розово светлина, която къпе дори и такива модернистки произведения като поезията на Елюар или последния филм на Еторе Скола, Балът, чието подзаглавие би могло да бъде: „Френската история като кич“. Да, кичът, а не развлечението, е истинската естетическа болест! Великият европейски роман започва като развлечение, и всеки истински романист изпитва носталгия по него. Всъщност, темите на онези велики развлечения са ужасно сериозни – помислете си за Сервантес! Във Валс на сбогуване въпросът е, заслужава ли човекът да живее на този свят? Дали не е по-добре „да се освободи планетата от лапите на човека?“ Амбицията на живота ми е да обединя безкрайната сериозност на въпроса с максимално възможната лекота на формата. Нито пък това е една чисто артистична амбиция. Комбинацията от фриволна форма и сериозен сюжет незабавно демаскира истината за нашите драми (онези, които се случват в леглата ни, както и онези, които играем на великата сцена на историята), както и тяхната ужасяваща незначителност. Ние преживяваме непоносимата лекота на битието.

Тоест, вие също така лесно бихте могли да използвате заглавието на последния си роман и за „Валс на сбогуване“?

Всеки от романите ми би могъл да бъде озаглавен Непоносимата лекота на битието или Шегата, или Смешни любови; заглавията са взаимозаменяеми, те отразяват малкия брой теми, от които съм обсебен, които ме определят и, за нещастие, ме ограничават. Отвъд тези теми аз нямам нищо за казване или писане.

Значи тогава във вашите романи има два вида формални композиции: (1) полифония, която обединява разнообразни елементи в една архитектура, основаваща се на числото седем; (2) фарс, който е хомогенен, театрален и граничи с невероятното. Би ли могло да има и един Кундера извън тези два архетипа?

Винаги съм си мечтал за някаква огромна и неочаквана изневяра. Но никога досега не съм успявал да избягам от двубрачното си състояние.

Интервю: Крисчън Салмън, 1984 г.

Източник

Милан Кундера е световноизвестен писател от чешки произход, който живее във Франция от 1975 г. насам.

Коментари (3)

- 04-11-2010|С.

Вчера не можах да дочета сложните умозрения на Кундера, но това, което прочетох, ме върна към собствената ми обърканост и еволюция по отношение на писането. Аз съм дете на френската объркана интелектуална мисъл, нищо, че не помня какво съм чела, но много ми е минало през главата. Но има нещо в постмодернизма, което, особено в българския му подражателски провинциален вариант, силно ме отблъсква. Всяко подражание е жалка картинка. А когато към интелектуалните напъвания прибавим и местния битовизъм и дребен светоглед, резултатът е за плач. Полифоничните конструкции на Кундера са подходящи за една отбрана публика от 3000 европейски интелектуалци и още 30000 европейски сноби, струва ми се. Истинските неща не се пишат с ума, а с червата, с тялото, с кръвта и телесните течности, убедена съм. Затова и напоследък толкова се очаровам от сюжета, който е като скелета на едно човешко тяло. Хайде, опитай се да създадеш човек без скелет! Мистерията на битието е обект на романа, без съмнение, а мистерията на човека, най-вече. Какъв ще бъде подходът на автора, негова си работа. Ако иска да пише с изпражненията си, ако извайва изящни йероглифи, защо не. Ако успяваш да стигнеш до някаква истина без думи, пиши без думи, ако сюжетът ти пречи, хвърли го в коша. Ако хората ти пречат, пиши за мухи и микроорганизми. Някъде другаде да си виждал по-голяма свобода? Въпросът е кой ще те чете, защото мухите и микроорганизмите няма да те четат. Онези англоезични умници наричат обекта на романа занимание с the human condition. Както и да го въртим, говорим за човешката обърканост и недоумение що дири на този свят, накъде върви, защо трябва да умре, умира ли наистина, защо трябва да живее, живее ли наистина, що е то любов, що е то Бог, двете неща едно и също ли са, и къде сред тях е човекът с целия си страх и неувереност. Ето, това според мен е обектът на внимание на романа. Един всеобхватен обект, който позволява всички възможни средства, стига да ги владееш и да създадеш нещо интересно. Останалото е епическа или не толкова епическа скука. Ако приемем, че писателят е един малък бог, който по подражание на Бог създава един свят, когато писателят създава скука, той богохулства в най-чист вид,защото оценява божието творение като скука. От друга страна щеше ли Бог да създаде света, ако му беше скучно?

- 07-11-2010|s

kundera e geniy

- 07-11-2010|Човек – Браво, Златко!

Всичко с Кундера е любопитно. Но тук още по-любопитно ми е откровението на това мъжко момиче, което ме изненада: мисли като мен. Или аз мисля като нея. А интервюто прекрасно се връзва с талантливите текстове на Владо Трендафилов.

Браво, Златко!

Писмо от ръба

Автор: Хорацио Морпурго

Лагерът е премахнат само минути след прогонването им. След пристигането си в Петросани, Румъния, по-късно същия ден, един мъж описва сцената по следния начин: Все едно, че никога не ни е имало там. Усърдието и равнодушието на полицаите, които са разчистили мястото, сигурно са били болезнени. Но думите му говорят и за една по-дълбока травма. Едновременното прогонване и разрушаване, пред очите на хората, които то е направило бездомни, изглежда им е отричало правото, или може би дори способността, да изпитват каквито и да е чувства.

Много думи бяха изприказвани в отговор на неотдавнашното експулсиране на роми от Франция, но само малко от тях са толкова запомнящи се, както ония на този мъж. На всеки няколко години, някъде в Европа, става изгодно този въпрос да бъде счетен за „не-игнорируем“. Появява се прашен облак от думи и статистики, който след няколко месеца покрива историята с един вид пелена, зад която тя изчезва от погледа за още една-две години.

Но как да се намерят думи, които да опишат това, без просто да се увеличава прашния облак?

На мястото, където страничният път се влива в една от магистралите, водещи на изток от Лил, до мантинелата е спряна празна ръчна количка. До нея стои жена с бебе на ръка, държаща картонена чашка. Наближава часът-пик и колите трябва да изчакват, преди да се смесят с трафика. Прозорците им са отворени: ранен следобед е, горещо за септември.

Пешеходците никога не са били част от плана за това място. При всеки прозорец нейното мърморене бива отрязано от кратко поклащане на главата на шофьора. Дори отблизо не мога да разбера на какъв език говори тя. Думите са също толкова ненужни за нея, колкото са и за хората, към които тя се обръща. Тук става въпрос не за думи от който и да било език – и двете страни знаят това отлично.

Но когато я питам къде живее, тя с готовност посочва една близка горичка. Пътеката към нея преминава през груба трева, надолу по пътния насип. Караваните са насъбрани под дърветата и аз незабавно привличам вниманието на малките деца, които говорят на добър френски. След това идва предпазливото внимание на родителите им, които говорят по-зле. И накрая, още по-далечни, поздравите на бабите и дядовците, които говорят само румънски. Думите изведнъж се оказват всичко: една млада жена внезапно се обижда, когато не успявам да разбера нещо, което тя казва на френски – да не би да намеквам, че никога не е посещавала училище? „Кой ви даде разрешение да идвате тук?“, пита един млад мъж, на румънски. „Къде ви е разрешителното?“ Едно от децата: „Можеш ли да ми донесеш топка когато дойдеш следващия път?“ Една възрастна жена е чула, че всички роми ще трябва да напуснат Франция след две седмици – мога ли да й кажа дали това е вярно? „Той е журналист“, добавя сатирично един друг: „Той знае всичко.“

Но именно сатирикът е онзи, който остава да разговаря с мен. В отговор на въпроса ми с какво се занимава, той ми показва списък с адреси и дати, описващи обиколките му. Той участва в схема за събиране на метални отпадъци, организирана от градския съвет на Лил. Показва ми и шофьорската си книжка: тя му дава право да работи като шофьор на камион навсякъде в Европейския съюз. Питам го защо не го прави и очите му се разширяват: „С адрес като този?“ – той посочва към дърветата, които ни заобикалят – „Кой ще назначи мен, а не другия кандидат?“

По въпроса за експулсирането той ме изненадва. „Саркози не е глупак. Вярно е, че има хора, които крадат. Разбира се. Той е прав. Особено в началото е много трудно. Нямаш нищо и не можеш да направиш нищо без кола. Знаеш как да работиш – всеки румънец може да върши работата на трима французи – но никой няма да ти даде работа. Така че някои хора крадат. Има работа, така че те не би трябвало да го правят, но…“ Той свива рамене.

„Тук съм от четири години насам. През цялото време съм прекарал само една нощ в ареста. Прибрах едни медни тръби, мислех, че са отпадъци. Полицията идва – моля в колата, господине. Здраво пипат. Но аз им обясних и те ме пуснаха. Не искам от тях специално отношение. Нещата са такива: налице е въпроса за правото, налице е и въпроса за расата. Хората, които са нарушили закона, трябва да се върнат обратно в Румъния. Съгласен съм със Саркози. Но когато разчистват лагерите, те изпращат всички. Аз нямам полицейско досие. Работя. И като мен има мнозина. Ако си бил тук, да речем, пет години, и полицията няма нищо срещу теб, трябва да получиш жилище. Защо не?“

Напускайки гората, излизам на паркинга на Лилския институт за технологии. Някои от децата ме следват за известно време, карат ме да им обещая отново, че ще им донеса оная топка, след това се връщат обратно. Изминавам няколко метра и се оказвам сред студенти, павирани тротоари, факултетски сгради, тревни площи. Намирам се сред хора, които са свободни да мечтаят за бъдещето си и да работят за него.

Две неща узнавам едва по-късно. Първо: дванадесет души, всички от същия този лагер, са се опитали да разбият складовете на една местна благотворителна организация, която някога отказала да помогне на ромите. Всички те са били арестувани. Човекът, с когото разговарях, не е бил сред тях. Второ: едно четиримесечно бебе е умряло в лагера преди седмица. Друго малко дете, живеещо заедно с родителите си в палатка (вече е почти есен), е било прието в болница с дихателни проблеми. Когато опитът за обир бил представен по местната телевизия, не са били споменати нито смъртта, нито болестта, нито пък нежеланието на благотворителната организация да помогне. Единственото заключение, което може да се направи от новините е, че ромите са така свикнали с краденето, че ще откраднат дори и онова, което биха получили, ако само попитат.

Сред всичко това – от жената, просеща на магистралата, до телевизионните новини – къде вие самите поставяте ударението? Кое е истински важното в тази история?

Добре, бях прекалено словоохотлив, когато говорех за „словесния облак прах“. Всички думи по тази тема, включително и моите собствени, са част от него. Ако прогонванията са били държавно-организирани, то защо тогава да не попитаме, както го направиха неколцина пишещи, кой режисира шоуто? „Доброволни“ напускания на роми от Франция се случват с честота между 8-10.000 годишно от 2007 насам, когато беше създадено Министерството за имиграция, интеграция и културна идентичност. Цифрите за 2010 са само малко по-големи от ония за двете предишни години. Броят на румънски и български роми в страната си остава постоянен, около 15.000. Мнозина от прогонените се връщат отново.

Очевидно тогава е имало някаква причина Саркози да изнесе толкова рязко на преден план тази неефективна политика – през юли 2010, като централно звено на неговата politique sécuritaire. Той твърди, че лагерите са „незаконни“. От 1990 насам от всяка община във Франция по закон се изисква да предостави места за пътуващи. Между 20 и 40 процента от общините се придържат към закона, в зависимост от това на кого може да се вярва. „Много хубаво е да се напомня на туристите за закона, но и вие сами трябва да го спазвате“, каза наскоро политикът, отговорен за прокарването на акта от 1990 г.

Заповедта на Саркози да се прочистят ромските лагери е един колкото скучен, толкова и неудивителен маньовър от страна на един президент, обсаден от финансови скандали (моля отбележете: „финансовите скандали“ в западноевропейски стил трябва да бъдат ясно разграничавани от неща като „корупция“, „злоупотреба със служебно положение“ и „организирана престъпност“, върху които източноевропейците имат монопол). Саркози изгуби на местните избори през март и пенсионните му реформи се оказват непопулярни в много голям мащаб.

Всичко това е вярно. Но също толкова очевидно е, че и държавно спонсорираните изблици на миксофобия[324], като тактика за отклоняване на вниманието, и особено онази, насочена към ромите, се превръща в постоянно подръчно средство на европейските лидери във времена на трудности. Може би избутването на ромите насам-натам постепенно ще измести приключенията във външната политика като главна опора на европейското себеуважение.

* * *

Лилският музей на модерното изкуство отваря врати след четири години – с ново крило, посветено на „аутсайдерското изкуство“. По време на откриването аз показвам картата си и влизам. Кметът на града и министърът на културата се очакват някъде по обяд. Министърът има още една изложба на Моне, която трябва да открие по-късно в Париж, така че може да се появи и по-рано, което кара хората да се оглеждат нетърпеливо. Журналисти и музейни сътрудници очакват знаменитостите. Забързани куратори внасят последни поправки в интериора. „Непривличащи вниманието“ типове в черни костюми очевидно са получили инструкции да държат под око и последното ъгълче от сградата. Имам чувството, че те непрекъснато ме откриват точно там.

„Аутсайдерското изкуство“ е или бива представяно като направено от хора без формално художествено образование – домакини и миньори, психиатрични пациенти и пощальони – хора, които рисуват или скулптират извън всякакви школи и групи. Никога не съм чувал за него – и съм силно впечатлен и развълнуван от идеята и творбите. То е събрано тук в огромни, безупречни, климатизирани зали от вид, до който хората, които са го създавали, вероятно рядко са получавали достъп. Дали тогава реакцията ми не е малко неблагодарна? Да сравнявам и противопоставям едно с друго това новооткрито възхищение от аутсайдерското изкуство от една страна – и нашето продължаващо двойнствено отношение към самите аутсайдери? Защо толкова много от тези талантливи хора са свършили пътя си в психиатрични заведения?

Излизам точно когато министерската и полицейска кавалкада спира пред главния вход. Във визьорите на десетки бръмчащи камери, излизайки от блестящата флотилия лимузини се появяват те: инсайдърите.

* * *

Лилският музей за модерно изкуство, онази горичка и Институтът за технологии – всички те са разположени в източната част на града, в новия квартал Вилньов Даск. При създаването му, през 1968, са били погълнати три села. След упадъка на текстилните фабрики и въгледобивните мини в северна Франция, този масивен държавен проект беше представян като част от икономическата трансформация на региона. В сърцето му стоеше и все още стои масивният център V2 (V като Villeneuve, или нов град). С петдесет и две хиляди квадратни метра площ, това е един от най-големите молове във Франция, с огромни паркинги и ресторанти във всеки възможен стил. Това е нещо като градски център, само дето консумацията е единствената дейност, която се предлага тук. Над ескалаторите се носи лека неангажираща музика. Едни и същи пет минути от някакъв документален филм за дивата природа на австралийската пустиня се върти цял ден по безбройните телевизионни екрани.

Ако това е центърът, то къде тогава е ръбът? Онова семейство с малкото дете, страдащо от дихателни проблеми, след напускането на болницата било настанено за една седмица в хотел. На десет минути път пеша от центъра V2 се намира парче пустееща земя, където група хора строят за тях убежище, в което те да се подслонят след като тази седмица свърши – близо до един друг, по-малък, ромски лагер. Панелите, покривните плоскости и изолацията са предоставени от един радикален свещеник. Строителите са студенти по архитектура, философия, информационни технологии. Те са съседи, учители, активисти по околната среда. Те са католици, читатели на Кант, атеисти. Вбесяване от най-различни видове ги е довело до една обща решителност.

Някои групи за защита на ромите твърдят, че такава благотворителност служи единствено на суетата на ония, които я практикуват, като същевременно утвърждава образа на ромите като безпомощни, зависещи от чуждо благоволение хора. Тя само пилее пари, без да се докосва до корените на всичко това: един всеобхватен и закоравял расизъм, както на изток, така и на запад. Бих добавил само, че сред ромите, с които разговарях, носталгията по времената на Чаушеску е един постоянно повтарящ се рефрен. Те лесно биха могли да обвиняват и румънския расизъм, но само малцина от тях го правят. Един възрастен мъж е типичен в това отношение: той е работил в някаква фабрика за облекло, „докато я продадоха Бог знае на кого“. Казвам му, че 1989 е донесла на Румъния демокрация. „По онова време за нас нямаше нужда да напускаме страната“, отговаря той горчиво, забравяйки може би, че по онова време възможностите за пътуване и без това са били доста ограничени. Но той продължава: „Имаше работа у дома. След това фабриките затвориха и ние останахме гладни: това е историята.“

Ако ромите изведнъж са се оказали непропорционално засегнати от „прехода“, то това сигурно до голяма степен се дължи и на расизъм. Но съкратената процедура, по която глобализираната икономика се отнася към места като Румъния (както и приемането от страна на ЕС на същата тази процедура) също не трябва да се изпускат изпред вид. Тук става дума колкото за бедност, толкова и за раса, толкова и за кланицата на историята.

Начинът, по който живеем, има като своя естествена последица избутването на такива хора по ръбовете на нашите градове и границите на нашето съзнание. Там то ги изоставя, прави ги да изчезнат, от време на време изпраща журналисти да ги оглеждат. И това не е ничия вина. Ние „принадлежим“, доколкото притежаваме средствата да се чувстваме добре в центъра V2. Да размисляме върху това какво е бедността означава да размисляме върху крехкостта на нашата собствена „принадлежност“. По правило ние бихме предпочели да не го правим. Оттук и изместването към периферията на всички ония, които насърчават появата на подобни размисли.

След като сме установили кои всъщност са нещата, които се намират извън обсега на филантропията, нека отново се завърнем към онази пустееща земя. Не става веднага очевидно защо тя никога не е била застроена, защото отговорът се намира долу-горе на четири метра под повърхността. Камъните, от които е изграден старият Лил, включително и великолепната му стара борса, плюс укрепленията Вобан, не са дошли от далеч. Мрежата от подземни галерии все още се простира на километри под повърхността на заобикалящите града земи и често е служила като убежище по време на войни. Оставени са били недокоснати дебели колони, а варовикът е бил извличан през сравнително тесни отвори. По-късно те били запечатани, така че земята над тях да си остане обработваема. Едва когато урбанизацията достигнала тези места преди около четиридесет години, земята, негодна за масивни строежи, била изоставена като безполезна.

Всичко това е важно, защото групата, строяща това жилище, се е оформила около едно студентско ядро далеч преди този „проблем“ изобщо да възникне. Студентите строяли къщички за децата по дърветата, правели пътеки, градинки и места за пикник. Предлагали разходки из това диво място и си правели там партита на открито. Когато ромите се появили за пръв път, те били също толкова ужасени, колкото и всички останали. За основателя на групата Ян Лафоли – студент по философия и озеленяване – мястото изобщо не било „пустееща земя“. Напротив, то било нещо като лаборатория, място за среща между хората и природата, идеално пригодено за провеждането на подобни експерименти.

Когато ромите се появили, точно на това място, интересът към студентите и техния проект внезапно изчезнал. Първата група роми били прогонени, но купищата боклук никога не били почистени. Когато се появила втората група, боклукът се увеличил още повече. Достатъчно било да направиш само няколко крачки наоколо, за да нагазиш в лайна. Плъхове се криели из копривата и къпините.

Именно това бил проблемът, пред който били изправени тези студенти. Ян отишъл при ромите и разговарял с последната група пришълци. Отначало те били подозрителни, но дотогава той още не бил виждал отблизо условията, при които те живеели. Оглеждайки нещата отблизо, той разбрал, че старите представи на собствената му група трябва да бъдат променени. Първо трябвало да се разчупи затворения кръг от безконечни прогонвания, всяко от които само разрушава личните връзки между хората и още повече уврежда мястото. Това означавало случаят да се представи на ниво градска община. И разбира се, благодарение на натиска, упражняван от групи като тази, засега Лил е прекратил всякакви по-нататъшни прогонвания. След това се появила необходимостта да се опознаят хората, които живеели там, индивидуално, и да се намери начин „да се живее заедно“. Ян никога не е давал на ромите пари – първо, защото няма, и второ, защото смята, че това само насърчава тяхното чувство за зависимост. Групата организирала друго парти и заедно с ромите почистили околността. Ян организирал с общината купищата боклук да бъдат събрани и отвозени. Оттогава насам тук се провеждат редовни студентско-ромски партита.

Онова, което пропускат хората, противопоставящи се на подобни усилия, е идеята за това, че все с нещо трябва да се започне. Не мисля, че някой от тази група „знае“ какво точно цели техният проект, но какъв друг човешки отговор би могло да има тук? Те търсят ангажимент с онова, за което всъщност става дума в случая: жители на ЕС, които няма къде другаде да отидат, деца с дихателни проблеми, наближаваща зима. Това ще изисква – то вече го прави – промяната на старите представи, поглеждане към неудобното. Това означава риск, но рискът винаги се основава на надежда.

Каква е алтернативата?

Алтернативата е да се отрече както надеждата, така и онова, което всъщност този случай представлява.

Източник

ХОРАЦИО МОРПУРГО

Хорацио Морпурго е писател и журналист, работещ за различни английски издания.

Коментари (6)

- 07-11-2010|сухи

коректен до сладникавост.

- 08-11-2010|MGMST – Коректен?

Блудкави словоизлияния на една наистина наболяла тема. И аз бях защитник на правта им преди едно ромско семейство да се настани в съседната къща и с методична упоритост да взривяват пиратки всяка вечер в 9:30-10:30 вечерта. Помолих неколкокоратно да не го правят – без резултат. Къде тук са моите права. Правата ми бяха защитени от 5 камерна немска дограма триплекс стъкло. Следващото решение би било да си купя танк.

Тезата на авторът е, че са бедни защото са роми. И да и не. В тази и форма авторът може да си завре тезата отзад. Той твърди, доколкото разбирам, че бидейки роми са обект на расизъм, следователно бедни.

Не проблемът е, че бидейки роми се маргинализират и за това са бедни: те не се съобразявт с изградените в страната, градът, местната общност порядки. Те не учат. Не работят. Крадат. Насилничат за щяло и нещяло. Колко богата трябва да е една икономика, за да осигури работни места за ужасяващо неграмотно население като тях. Какви квалификации и умния имат те, че да искат жилища. Каква наглост. Ами аз съм тук от еди колко си години, работя, дайте ми жилище. Ми че купи си го. Нали работиш.

- 08-11-2010|Златко

Всичкото хубаво, драги, но дали някога си се запитвал кой ще предпазва правата на съседите ти от тебе? Защото, като чета написаното тук, те май немалко се нуждаят от подобна защита.

- 11-11-2010|Майя Маркова – защо да се нуждаят от защита

Златко, защо съседите на MGMST да се нуждаят от защита?

Имаш ли причини да мислиш, че той аха-аха ще хване бухалката и ще тръгне да пребива беззащитни циганчета и бременните им майки?

А иначе на въпроса кой ще им пази правата – би трябвало полицията и съдът. Нали работата им е да пазят него от съседите му, съседите му от него и изобщо всички граждани и гости на страната без оглед на раса и прочее.

Напълно съм съгласна с MGMST, че е нагло човек да иска държавата да му даде жилище. Но повредата според мен не е толкова във въпросния циганин, колкото в учението за социалната държава, което култивира тази наглост (и не само у циганите).

- 14-11-2010|Tatyana – Защо

Защо наистина, трябва да се правят тези сравнения и да се отрича расизма. Стаията не е блудкава, както прочетох мнение по-горе. Отразена е обстойно съдбата на стотици хиляди хора. Тук е една мъничка историйка на шепа роми-румънци,но аз от 8 години живея в Италия и мога да разкажа подобни истории за български роми и не само роми, за безчет африканци от всички републики, за индийци, пакистанци, китайци, руси, белоруси украинци и т.н. мога да изброя и разкажа конкретни случаи за издевателствата на местните жители над емигрантите и за абсолютното безхаберие на правителство, европейска комисия и местни синдикати... Не давайте, моля ви, оценки и преценки от добре обзаведените ви и затоплени домове. Повярвайте и бъдете съпричастни към подобни статии, защото никой не е зстрахован от превратностите на събдата и изпадането на ръба...

- 23-11-2010|Питащия – Само част от пъзела

Автора е прав, че с циганския въпрос се отклонява вниманието на обществото от болезнените социални проблеми, които Елита не може да разреши. В условията на глобалната криза, която накара Меркел да заяви, че мултикултурният модел се проваля,този проблем е само парче от пъзела. Тепърва ще има проблеми с крайно леви и десни, тероризъм и ксенофобия.

Запада е в хронична икономическа, демографска и духовна криза, която няма да свърши утре или в други ден.http://www.dnevnik.bg/sviat/2010/10/17/ 978251_merkel_multikulturniiat_model_se_provali_na pulno/

Драмата на подвижните граници

Автор: Лазар Копринаров

„На границата са най-странните същества“ (Lichtenberg 1992: 254)

Навярно първият разказ за подвижния човек е „Одисей“. Би могло дори да се каже: скиталецът Одисей е квинтесенцията на „хомо мобилис“ – не толкова заради дългото завръщането в Итака, а най-вече поради пътуването му – наниз от срещи с чуждото и поредица от изпитания по преодоляване на граници. Тласкан от любопитството да бъде постоянно отвъд, Одисей пътува в преходи от познатото в непознатото. За да може да се завърне, хитроумният Одисей трябва да се срещне с почти божественото и с почти животинското, т.е. да пресече и да се справи с границите на човешкия свят. Налага му се да се пребори срещу потъването в забравата. После да се справи със съблазънта да знае и онова, което е неподвластно на човешкото познание. И т.н., за да узнаем, че животът, човешкият живот е едно постоянно движение, едно прехождане през всякакви граници – прекосяване на „един свят на другото“ (Вернан 2001: 81).

Границите

Както мобилността, така и границите имат исконно присъствие в човешкото битие. Установяването, поддържането и преодоляването на граници принадлежи не само на геополитиката и социалната онтология, но и на екзистенциалните характеристики на човека. Границите са относими не само към географското пространство. В много по-голяма степен те са основен конституиращ елемент на социалното пространство, а това означава и на разновидната пространственост на човешкото битие. Затова границите – и като същност, и като разнородни прояви – са подлагани непрестанно на разнообразни питания и символизации.

Древните сакрализират границите, като им отреждат божествена закрила. Обладани от страхопочитанието към необходимостта от ред в социалния хаос, римляните „изобретяват“ бог Терминус – богът на граничния камък, който се грижи да не бъде отместен маркиращия границите камък, когато отсъства собственикът на земята. Бог Терминус гарантира неписаните договори между римските граждани, като ги предпазва от конфликти и изгражда доверие между съседите (DuPont 1994: 83-85). Той дава израз на римското разбиране, че границите разделят, но тъкмо в това си качество са способни да защитават и да внушават сигурност. Че респектът към границите поддържа доверието между разделените от тях хора. Култът към бог Терминус въплъщава разбирането на древните, че границите дистанцират, но заедно с това допускат да бъдат прехождани при наличието на доверие между разделените от тях граждани. Че те са праг[325], който поделя и с-поделя.

Но за границите се мисли не само като сепарации и символи на географското и социалното пространство. Кант задава въпроса за границите на познанието и с това смята, че осмисля същинската мисия на философията. В средата на XVIII век Лесинг се пита в „Лакоон“ къде се простират и от какво се определят границите между отделните изкуствата. А в самото начало на ХХ век Георг Зимел определя човека като „Grenzwesen, das keine Grenze hat“ (гранично същество, което няма граници). Определян от подтик към свобода, човекът възприема границите като перманентно предизвикателства за преодоляване. Във визията на Зимел човекът е „свързващото същество, което непрестанно следва да разделя, защото без да разделя, не може да свързва“ (Simmel 1993:214). С характерната си воля да представя maximus in minimum, възползвайки се от импресионистичните си умения да тематизира и въплъщава абстрактното в предметности, удобни за нагледен анализ, Зимел демонстрира тази погранична същност на човека с образите на вратата, стената, моста и прозореца. За него те са висшите символи на човешката мисия да разграничава свързаното и да обединява разделеното[326]. Поредицата от философски, социологически, културологични прочит на границите може да бъде продължен с Витгенщайн, който третира философията в перспективата на границите на езика, с Ясперс, положил „граничните ситуации“ в основата на човешкото самоосмисляне. По-късно следват дебати за границите на растежа, на клонирането, на изкуството и прочие. Това гигантско разнообразие на контекстите, в които се поставя темата за границата, е обяснимо – всяко „нещо“ е такова, каквото е, благодарение на границите, чрез които се о-пределя от останалите „неща“. Своето не е възможно иначе, освен като поставено в отношение към чуждото.

Макар и с очевидно перманентно и многовариантно присъствие в социалната и културната практика, както и в изследователската литература, темата за границите излиза на авансцената и става особено активно обсъждана във времето на глобализацията. В. Емерих е автор на точното наблюдение, че нашето време преминава под знака на подвижността и предефинирането на границите: „Да се разширяват и да се надмогват граници – в културата и изкуството, както в политиката – в този най-общ смисъл би могъл да бъде схванат проектът на ХХ век“ (Emmerich (1995:7). Особено турболентни в това отношение са последните десетилетия, които са преход от затворени към отворени общества, от локалности към глобалност. Те откроиха уязвимостта, крехкостта, условността на границите, на всички видове граници. Както казва З. Бауман, „няма вече никакви „естествени граници“, нито има ясно определени места, които заемаме. Където и да се намираме в момента, не можем нищо да направим, защото знаем, че бихме могли да бъдем някъде другаде“ (Бауман 1999: 101). От това обаче не следва, че вече живеем без граници. Стремителното ликвидиране на едни граници се съпровожда с издигането на други граници. Това е разбираемо: няма политически, социален, културен преход, който да не въплъщава съвкупните усилия по преодоляването на определени граници, както и няма преход, който да не води до стабилизация чрез установяване на нови о-пределения.

Човешката мобилност и границите са вплетени в един възел. Границите, поддържани от граничари, митничари, но в още по-голяма степен от културната нормативност, са предел или поне бариера, затруднение, съпротива на мобилността. Но и границите са мобилни: не изчезват изобщо, но се местят, модифицират, появяват другаде или другояче. Мобилността се възпира от границите, но същевременно границите мобилизират за мобилност. Като сепарират хората, границите се превръщат в неустоим съблазън за преодоляване.

Съвременната мобилност е белязана от една отчетлива антиномия: премахва едни граници и същевременно генерира други граници (и в пространството на човешкото съжителство, и вътре в човека). Чрез своите три основни съвременни съставки – масовият туризъм, миграцията и виртуалното сърфиране – мобилността произвежда физически, социални и културни контакти с исторически безпрецедентни мащаби. Но едновременно с това мобилността зарежда този бурно оформящ се гигантски „микс“ със силен конфликтен потенциал. Показателна в това отношение е ситуацията в Западна Европа, която в последните десетилетия реконфигурира своето социално-политическо, икономически и културно пространство. От една страна изчезват междудържавните граници, отстъпвайки място на свободно движение на стоки, хора, услуги и капитали. От друга страна обаче многомилионният „миграционен антопоток“ непрекъснато поражда нови вътрешни граници в европейското пространство, превръщайки го в своеобразна мозайка със сложни очертания. Миграцията, която за разлика от масовия туризъм и виртуалната мобилност е подвижност, настояваща и ангажирана с необходимостта от трайно съжителство, в най-голяма степен олицетворява една от основните антиномии на съвременната мобилност – едновременността на премахване и издигане на граници[327].

Миграционните граници

Денационализирани, границите в Европа се предефинират по силата на масовата имиграция. На Зимел принадлежи тезата, че границите са пространствени термини само доколкото са проекция на определени междучовешки отношения. Той пише: „Границата не е пространствен факт със социологически ефекти, а е социологически факт, приемащ пространствена форма.“ (Simmel 1992: 697). В случая с масовата имиграция в западноевропейското пространство обаче границите се оформят, без да могат да придобият каквато и да било пространствена форма, чрез която да бъде улеснено разбирането им.

Западна Европа не за пръв път е реципиент на вълни от имигранти. Но процесът на интериоризирането им, на тяхното приобщаване в западното общество никога не е бил толкова драматичен. Причината не е само в количествените измерения на новата имиграция. Проблемът произтича от нейните качествени особености.

Първата от тези качествени особености на съвременната миграция е своеобразната й освободеност от „мястото“ на пребиваване. Тя е следствие на мобилността в двояк смисъл. От една страна миграцията е проява на подвижността на големи маси хора, привлечени като от магнит от по-добрите условия за живот на Запад. От друга обаче, вече уседнали в новото пространство, тези хора продължават да се ползват от удобните инструменти на съвременната мобилност. Чрез комуникационните технологии и евтиния транспорт те се движат като махало, имат реално и виртуално един непрестанно подвижен живот – „разкрачени“ между новото място на живеене и родината. По точното наблюдение на холандския изследовател Паул Схефер, „твърде много имигранти не участват в обществения живот на приемащата страна, защото са ориентирани – в това число благодарение на сателитните чинии – към друга действителност. В миналото преселването е означавало окончателно прощаване с историческата родина, днес хората постоянно се поместват – в това число и психологически – между новата страна, в която пребивават, и своята стара родина.“ (Scheffer 2008: 104). Предишните миграции са били своеобразно физическо преместване от една точка в друга точка на международното пространство. Сегашната миграция не е така еднопосочна: тя съдържа в себе си много подвижност – реална и в още по-голяма степен виртуална – между различните места, в които се вписва живота на имигранта. Затова новите имигранти често са поставени пред трудния въпрос как да бъдат лоялни към тези различни места. Много от тях живеят сякаш в колажен свят, с неясно очертани граници, върху подвижни пясъци. Затова трудно пускат корени, трудно намират устои за собствената и за общностната си идентификация.

Имигрантите са наистина мобилни хора – дошли са отнякъде, периодично си отиват и се връщат, наред с това са и виртуално – чрез мобилните телефони и електронните медии – в плътен контакт с „родината“ (роднините). Но не само те въплъщават фигурата на подвижния, свободен от мястото си човек. Макар и по други причини, ерозията на локалните обвързаности и свободата от „мястото“ са характерни и за „местните“[328] хора. М. Олброу пресъздава живописно тази необвързаност и на имигранта, и на „местния“ гражданин с конкретното място: „Азиатка от източна Африка, която живее в Лондон, посещава Индия всяка година и води разговори със сестра си в Северна Америка. Бял специалист, който работи в Лондонското сити, говори с Далечния изток три-четири пъти всяка сутрин и посещава брачна церемония в Мадрас. Пенсионерка, прекарала целия си живот в една област в Англия, пише писма до Франция и до Съединените щати и подхваща кореспонденция с Тери Уейт по време, когато е държан като заложник в Бейрут. Работник от общността на чернокожите в Англия телефонира всяка седмица до Ямайка и я посещава всяка година. Млад чернокож безработен, роден в Лондон, забелязва само приятелите си в жилищния комплекс и няколко гангстери извън него. Всички тези хора биха могли да живеят на една от множеството лондонски улици през 90-те години на ХХ в.“ (Олброу 2001: 242). По силата на днешната подвижност както имигрантите, така и „местните“ хора[329] живеят живот, в чието пространство се разминават и смесват различни реални и виртуални траектории – живот, в който им се налага да събират и удържат в едно множеството от свои животи, течащи в паралелни светове.

В миналото чужденецът е изключение, в съвременните общества неговото присъствие се превръща едва ли не в правило. В тази обстановка неминуемо настъпват сериозни промени в социалната тъкан на съвременните общества. При традиционното общество съществува корелация между физическата и социалната дистанция. Съседите по място са съседи и в социален, ценностен план. Обратно, географски отдалечените са и социално дистанцирани. При такава ситуация, както изтъква З. Бауман, критериите „вътре/вън, тук/там, близо/далеч „съобщават за степента на привичност, одомашненост и интимност на различните фрагменти от заобикалящия ни свят“ (Бауман 1999: 34). Излизайки от кръга на обитаваната „близост“, човекът на традиционното общество престава да се чувства „при-себе-си“. По думите на Бауман, „да отидеш „далеч“, означава да надхвърлиш нечие разбиране, да бъдеш не на мястото си и извън стихията си, предизвиквайки безпокойство и страх. Благодарение на всички тези особености, противоположността „близо – далеч“ има още едно измерение, което е от решаващо значение: „сигурност – несигурност“, „самоувереност – колебание“ (Бауман 1999: 34). В съвременните общества критериите за близо и далеч се релативизират – заради голямата мобилност, заради детериториализирането на общностите, заради голямото присъствие на имигранти. „Близо“ и „далеч“ престават да бъдат носители на пространствена информация. Не само имигрантите се чувстват „далеч“ в новата си среда, но далечни се чувстват и „местните“ граждани, защото социалното пространство е изпълнено с чужди практики. Съседите по място много често са в действителност далеч един от друг. А това означава, че социалното пространство се насища с несигурност и колебание, със страх от потенциална заплаха. По тази причина настъпват промени в типовете отношения към Чужденеца, в начина на „понасянето“ на онзи, който е възприеман като физически близък, но ценностно далечен. Разглеждайки в историко-типологична перспектива социалния опит в отношението към Чужденеца, немският социолог Рудолф Штихве смята (Stichweh 1997:1-16), че в традиционните общества отношението към Чужденеца се шифрира бинарно, като основният модус в оценяването е като роднина или като чужденец, като приятел или като враг (kin vs. stranger, friend vs. enemy). Р. Щихве счита, че в съвременната урбанизирана, функционално диференцирана среда Чужденецът става в някаква степен невидим или всеобщ. Той подкрепя тази си теза с аргумента, че в контекста на съвременния град хората общуват и си взаимодействат при условията на силно дистанциране между характера на личните и на безличните социални връзки. Като се изключат личностните отношения с малък кръг хора (семейство, приятелска общност и т.н.), взаимодействията с партньорите по работа, по местоживеене и т.н., са краткотрайни и функционално диференцирани. Съответно, двата типа отношения се градят върху фундаментално различаващи се принципи – личните връзки имат за своя основа симпатията, в тях действа индивидуалността на двете страни. Докато в другите, безличните, функционални взаимодействия отношенията се опосредстват чрез категоризиране на Чужденеца (държавен чиновник, полицай, сервитьор и пр.). Съответно, Р. Щихве типологизира отношенията към Чужденецът като амбивалентност (в традиционното общество) и индиферентност (в модерното общество). Затова в съвременното общество, смята немският социолог, преодоляването и преработването на чуждостта вече не е сериозен проблем. Според него в съвременността Чужденецът заема трети статус – нито на враг, нито на приятел, а на безразличния. Мястото на амбивалентността се заема от индиферентността. Заедно с това обаче Р. Щихве отбелязва, че в съвременното общество се съхраняват множество остатъци от класическото възприемане на Чужденеца и поради това при определени обстоятелства формите на амбивалентност възстановяват действеността си и чужденеца започва да се възприема като източник на опасност. Особено силен фактор, възраждащ и правещ от историческите остатъци на амбивалентността жив, действен принцип в отношението към Чужденеца в съвременното отворено, либерално западно общество, е рязко засиленото присъствие на имигранти, идващи от затворени общества. Страхът от потенциална заплаха, дискомфортът, който по принцип е налице в общества с интензивно присъствие на чужденци, получава допълнителна и силна енергия от онова „нещо“, което бележи втората особеност на съвременната имиграция в Западна Европа.

Втората качествена особеност на новата миграция е, че тя „произвежда“ мюсюлмански общности в едно светско, либерално общество. Това е огромно предизвикателство и за двете страни – както за мюсюлманите-имигранти, които трябва да се приспособят да живеят в държави, в които ислямът не е религия на мнозинството, така и за „местното“ население, социализирано в условията на секуларизирано общество. Животът на западноевропейците изглежда „ужасно шизофренен“ в очите на правоверния мюсюлманин, за когото религията е не просто неотделима от политиката, културата и всекидневния живот, но е и техен конституиращ фундамент, спойка и върховен законодател. Западноевропеецът пък има друга перспектива: за него присъствието на ислямската общност е заплаха за наследството на Просвещението и за същността на обществото, в което е привикнал да живее.

Ислямски общности в отвореното общество

Ислямските общности са с относително висок дял в Западна Европа – във Франция представляват 8-9% от населението на страната, в Холандия – 6%, в Дания – 5%, в Австрия – 4.1%, в Германия – 5% (Muslims in Europe: 2009). Техният брой се е удвоил за последните 30 години, очакванията са, че към 2025 г. ще има повторно удвоение на числеността на тези общности. Илюстрирайки нарастващото присъствие на исляма в ЕС, британският в. „Телеграф“ се възползва от проучване, направено в средата на 2009 г. в Брюксел, което е установило красноречив факт – седемте най-често срещани имена, давани на новородените деца в „сърцето“ на ЕС, са Мохамед, Адам, Райян, Аюб, Мехди, Амин и Хамза (Michels: 2009).

Но трудното, драматично, конфликтно вписване на мюсюлманите-имигранти е производно не толкова от числеността им, колкото от особеностите на тяхната религия и от факта, че произхождат от страни, в които ислямът е религия на мнозинството. Идвайки от друг, коренно различен културен ареал, в който липсват опитът и изпитанията на секуларизацията, тези имигранти носят в себе си своята вяра и производния й манталитет. Светогледно-културният шок при навлизането и живеенето в новата социалност обикновено ги дезориентира, предизвиква комуникативна и ценностна изолираност, генерира чувство за безпомощност. Търсейки противодействие на отчуждението си в този чужд свят, към който се стремят, но за който не са готови или който ги отблъсква, те обикновено се мобилизират като религиозна общност. Ислямът, който е силно емоционална религия, вградила в единство държава, общество и религия[330], изискваща саможертвеност в името на поддържането на взаимни обвързаности между морал, политика, култура и сакралност, дава основания на имигрантите да се чувстват «качествено други» в секуларизирания европейски свят. Наред с това поне някои от дълбоко вярващите мюсюлмани изпитват не само гнетяща печал, но и известно философско-етическо високомерие, оценявайки западния начин на живот като жизнено «пропадане» поради забравата на Бог. В «Персийски писма» един от персонажите на Монтескьо (персиец, живеещ в Персия) укорява поклонническото възхищение към западната култура на пребиваващия в Париж негов сънародник: «В едно от писмата ти много ми говореше за науките и изкуствата, които процъфтяват на Запад. Може да ме мислиш за варварин, но не съм уверен, че ползата от тях е по-висока от цената на всекидневните злоупотреби с тях.» (Монтескьо 1974: 178). Трезвата представа на просветителя Монтескьо, смътно предвидил чрез персонажите си противоречивостта на уповаващия се на разума прогрес, има своите далечни и анти-просветителски проекции у мюсюлманите, вярващи че чрез религията си ще се защитят от упадъчността на западната култура.

Същевременно в историческата памет на европейците ислямът присъства по противоречиви начини. Зимел определя «Чужденеца» като странстващият, който е дошъл вчера, за да остане и утре (Simmel 1992). В тази формулировка присъстват двете измерения на Чужденеца – пространството и времето, пространственото му преместване и споменът на идващия, но същевременно и на приемащите го. Имигрантът заема такова място и получава такова отношение в новото социално пространство, каквото не на последно място му се диктува от тази двойна колективна историческа памет[331], служеща като значимо фоново съдържание на отношенията. Европа идентифицира в своята историческа памет исляма като «Чуждото» на себе си, което в определени периоди е било в позицията дори на «Врагът» на Европа[332]. Разбира се, реалната история познава не само епизоди на конфронтация, но и на плодотворни взаимодействия[333]. Но при изживяванията на времето от колективната памет най-често отсъстват реалните зигзази на отношенията, които са препокриват с обобщени, понякога и доста мистифицирани представи. Във всекидневието и на равнището на всекидневното съзнание човек не действа, питайки се непрекъснато за истината.

Цялата тази историческа «пред-разсъдъчност» на ислямските имигранти и на европейските им «съседи» формира и поддържа между тях поле на трудни взаимоотношения. Американският философ А. Стайнбок пише, че границите са най-наситените пространства, доколкото именно в тяхното пространство се проявява с най-голяма сила сложността и богатството на разнообразието, както и най-голямото количество предизвикателства (Steinbock 1995: 237). Ако границите са мястото, където се събират различията, вътрешните граници на ислямските имигрантски общности в Западна Европа са място на много активни и често конфронтационни различия. Заедно с това тези «погранични» различия са много сериозно предизвикателство и изпитание за западноевропейското общество – изпитание за способността му да съхрани идентичността си на отворено общество, осигурявайки в същото време възможност за интериоризиране на големите ислямски общности.

Сред видимите прояви на драмата на границите могат да бъдат посочени редица събития от последните няколко години: пораждането на радикален ислямизъм в Европа, сблъсъкът по повод карикатурите на Мохамед и дебатът за допустимостта на «радикални» прояви на женско ислямско облекло в европейското публично пространство.

Краен, макар и рядък акт на драмата на границите е произвеждането на радикален ислямизъм в западноевропейското пространство. Става дума за идеология и поведение, чиито носители се характеризират не само с категорично нежелание за приспособяване, за интегриране, но и с вражда към европейските ценности, включваща готовност за противопоставяне дори с цената на живота. Според френския изследовател О. Роа, един от признатите експерти по проблемите на исляма, основна част от ислямския радикализъм се дължи и е продукт не на исляма сам по себе си, а на „изкоренени“ млади хора от второ и трето поколение на мюсюлмански имигранти в Западна Европа. Подобна теза се защитава и от автори като Р. Лайкен и С. Брук. Проучвайки биографично близо 400 терористи, действащи в Западна Европа и САЩ, те установяват, че 87% от тях са имигранти от първо или второ поколение, като 41% са притежавали западни паспорти. Тези изследователи достигат до извода, че макар мнозинството от имигрантите да не са терористи, повечето от терористите са имигранти (Leiken, R., S. Brooks 2006: 97). Лайкен и Брук, както и О. Роа твърдят, че ислямският радикализъм е предимно с европейски произход. О. Роа обяснява този радикализъм с „детериториализирането“ на мюсюлманите, т.е. с пренасянето им в друг свят, който драматизира тяхната мюсюлманска идентичност. Докато живеят в традиционните мюсюлмански общества, те не поставят въпроси „за себе си“ – идентичността им идва наготово, не е въпрос на избор. Когато обаче се пренесат в Европа, тяхната идентичност става драматичен проблем. Според О. Роа фундаментализмът „израства върху едно изкореняване: младите радикали са наистина напълно озападнени“(Роа, 2008). Фр. Фукуяма, който приема обяснителната схема на О. Роа, казва в нейно продължение: „Идентичността на индивида като мюсюлманин вече не е подкрепяна от заобикалящото го общество; напротив, налице е силен натиск за възприемане на определящите в Запада културни норми. Въпросът за идентичността възниква по начин, по който той никога не е възниквал в традиционното общество, тъй като сега е налице една празнота между вътрешната идентичност като мюсюлманин и поведението по отношение на заобикалящото индивида общество“ (Фукуяма, 2009). Следвайки това обяснение, става ясно защо главният ресурс на радикалния ислямизъм идва най-вече от второто и третото поколение на европейските имигранти-мюсюлмани. Бащите още не са скъсали с традицията, а децата не са и не желаят да се интегрират. По определението на Фр. Фукуяма, „приклещени между две култури, с които не могат да се идентифицират, те възприемат универсалната идеология на съвременния джихадизъм като силно привлекателна“ (пак там). Така се оказва, че в рамките на вътрешната граница на исляма с европейската ценностна среда е потенциално заложена възможността да се създадат условия, които могат да предизвикат едни от най-агресивните отрицания на европейското общество[334].

Драматизмът на вътрешните граници в имиграционно наситената Европа има и друга проява. Все повече започва да се подлага на изпитание една ценност, която принадлежи към ядрото на модерната европейска цивилизованост – свободата на словото. В последните години се случиха няколко неща, които олицетворяват драматичното битие на тази европейска ценност. Сред тях е добре известната конфликтна ситуация през 2006 г., предизвикана от публикуването в датски вестник на карикатури на пророка Мохамед. Към нея трябва да се добавят още няколко по-малко известни, но не по-малко показателни случаи. В Женева е свалена пиесата на Волтер „Мохамед, или фанатизмът“. Човекът, комуто принадлежи най-силната формула за свободата на словото и търпимостта, е цензуриран заради страх от реакции на мюсюлмани. Подобна съдба беляза и Берлинската постановка на Моцартовата опера „Идоменей“. В режисьорския замисъл Идоменей се осмисля като унищожител на диктатурата на боговете. Режисьорът му е наложил в края на представлението да отсече главите на Исус, Мохамед, Буда и Посейдон, на божествата-диктатори, които са поискали от Идоменей да жертва собственото си дете. Постановката е свалена от афиша, защото щяла да разгневи мюсюлманите с богохулството си. Страхът от възможните последици на една проява на свободата на словото е станал толкова голям, че се е превърнал в мотив за автоцензура.

Тези скандални събития предизвикаха оформирането на две интелектуални становища. Едната позиция е категорична, че цензурата не може да бъде оправдавана под никакъв претекст, защото свободата на словото е фундаментално право и неговото ограничаване би било равно на отказ от наследството на Просвещението. Каквото и да е посланието по своето съдържание и по тона на изказа, то подлежи на ограничения само post factum – от съда, ако подбужда към омраза или призовава за насилие. Такава позиция заема, например, френският философ Бернар-Анри Леви. В статия, посветена на 20-годишнината от случая „Салман Рушди“, той пише: „Случаят е знак за едно действително отстъпление на Просвещението. Какво е Просвещението? Правото да вярваш или да не вярваш. Правото на онзи, който не вярва, да се забавлява с вярата. Правото на богохулство, което в юдейството и християнството си е пробило път постепенно и болезнено, което обаче остава престъпление за исляма ...“ (Lévy 2009). Другата позиция е, че свободата на словото има своята цена и ако тя е твърде висока, си струва тази свобода да бъде ограничена. Холандският философ на правото Гелийн Молир формулира тази позиция така: „Ако свободата на словото означава, че други права биват нарушавани, то тогава тя трябва да бъде ограничена. Ако изборът е между обществената сигурност и правото на изказ, тогава колективните интереси имат предимство пред личните“ (Молир 2009). Всъщност, въпросът за границите, които словото не бива да престъпва, е само част от същинския въпрос на дебата. В действителност спорът касае по-кардинална тема. Става дума за това, че в едно отворено общество свободата на вероизповеданията предполага и свобода за критика на вероизповеданията. Допускането само на едната свобода е допускане срещу същността на откритото общество.

Подобен характер има и дебатът за допустимостта или забраната на женско ислямско облекло (носенето на бурка, хижаб и др., т.е. на дрехи, които скриват тялото, с изключение на лицето и дланите) в публичното пространство. Защитата на правото на такова религиозно нормирано облекло идва от две посоки – отвътре на ислямските общности и отвън, от правозащитници и либерални мислители. Първите извличат аргументи както от Корана, така и от идеята, че тази форма на обличане е сред условията за спазване на благочестие и целомъдрие, за морал във взаимоотношенията между половете[335]. Аргументът е, че е необходимо да се дисциплинират и блокират възможностите за изкушения и привличания, произтичащи от човешката телесност, както и да се охранява пространството на интимността, предназначена само за най-близкия кръг хора. В някои от ислямските напътствия за правилата на обличане се поддържа едно разгърнато и почти семиотично тълкуване на това изискване на Корана: «В модерния свят нашите сетива са атакувани отвсякъде с изобилие от знаци, звуци и ухания. Ислямът ни учи да контролираме това, на което са изложени нашите сетива, тъй като преживяванията ни въздействат както външно, така и духовно. […] Когато нашите сетива са свидетели на безнравственост, престъпление или разврат, дори ако не участваме в деянието, губим част от невинността си.“[336] Либералната аргументация за допустимостта на този тип облекло идва от друга посока. Тя се извежда от правото на всеки човек да прави собствен избор на облекло, което отговаря на религиозната му идентичност. Както няма забранителни разпореждания върху облеклото на монахините, върху късите поли или върху предизвикателните начина на гримиране, така не би трябвало да се ограничава правото на жената, избрала облекло, което съответства на нейното религиозно самосъзнание. Стига, разбира се, този избор да не е външно наложен. Обратно на ислямската и либералната аргументация, противниците на бурката и хиджаба интерпретират този начин на обличане като унижение на жената, като покушение над нейното достойнство, като лишаване от естествени права и поддържане на малоценност, наложена от другия пол.

Броят на жените, спазващи ислямските правила за облеклото, е нищожно малък като дял от населението на страните, в който дебатът е най-ожесточен и е на път да приключи с легална му забрана. Във Франция, страна със 65 млн. население, ислямските правила се спазват от около 1900 жени, в Холандия – от по-малко от 500 жени, в Белгия броят не надхвърля 200. Това показва, че зад дебата облеклото има втори план. Битката „за“ или „против“ ислямските правила за женското облекло е по-скоро сблъсък в полето на символите – битка за инсценирането на една граница.

Историята на културата познава множество форми за ритуално и естетическо инсцениране на границите – стени, врати, кули, граничарски кучета, специфично осветяване, диференцирани нива в пространството (например, извисяващото се ниво на трона в тронна зала) (вж. Bauer 1997.) Това са интелектуални средства, произвеждащи значения за осигуряване на границите, за тяхното ритуализиране, за степените на отделяне и за формите на преход, за различията в дистанцирането и пр. Доколкото границите са преди всичко феномени от нормативно естество, различните култури и общности изработват образци, правила, предписания, чрез които да осигурят поддържането на границите. Част от тези инструменти са насочени към сетивата – за да се гарантира маркирането на границата чрез знаци, достъпни или дори натрапващи се на слуха, зрението, обонянието. Дебатът за публичното присъствие на жени, облечени по правилата на исляма, е до голяма степен дебат „за“ и „против“ инсценирането на граница между секуларизираното публично пространство и ислямската общност в него. Защитниците на „бурката“ (разбирай: спазване правилата на ислямското женско облекло) виждат в нея възможност за самоидентификация на мюсюлманина. Те интерпретират забраната й като религиозна дискриминация. Обратно, онези, които са за забрана на ислямското женско облекло в публичното пространство, изтъкват, че чрез бурката се инсценира граница, служеща за самоизключване на ислямската общност от голямото общество. Правото на „бурката“ се третира като признаване на правото на капсулиране, като средство за засилване на процеса на самозатваряне на ислямските общности на Запад.

Отношенията с «Чужденеца» не са нещо абстрактно, не са еднакви спрямо неговите разновидности. Известният немски философ Б. Вайденфелс отбелязва, че усещането за заплаха или за неразбираемост, неувереността и колебливостта спрямо чуждото са разпределени неравномерно. В тази връзка той пише, че «дори решението за това кого смятаме за Чужд, може да бъде различно. Възможно е «чужди» да се «те» за нас, а е възможно и друго – «ние» да се мислим като «чужди» за тях. Това не са малозначещи нюанси... Обобщаването на различните видове на Чуждото в една всеобемаща абстракция («всички хора са чужди един на друг», «всички езици са чуждестранни») само скрива факта, че едни езици са по-чужди, отколкото други» (Waldenfels 2000: 260). «Бурката» произвежда повече чуждост, предизвиква на чуждото да се гледа като на още по-чуждо.

На Б. Богданов дължим наблюдението (Богданов, 2010), че всяко общество носи в себе си други общества, че „обществото е общества“. И въпросът е „дали тези общества са хем вътре в едно общество, хем извън него, не в негова вреда“. Т.е. отвореното общество предполага сложна мрежа на вътрешна некапсулирана диференциация. Оттук, когато обсъждаме изпитанията на Запада като отворено общество, предизвиквани от искането за поддържането на специфичното ислямско облекло, трябва да си дадем сметка за двойствеността на отвореното общество – то трябва да осигури правото на избора и желанията, но същевременно да не допусне самозатварянето, капсулирането на „малките общества“ в голямото общество.

Библиография

Бауман (1999). Зигмунт Бауман, Глобализацията. Последиците за човека. Изд. ЛиК, С., 1999.

Богданов (2010). Богдан Богданов, България е по-отворена навън, отколкото вътре в себе си. (http://www.bogdanbogdanov.net/forum_bg.php?page=discussion_show&discID=20).

Вернан (2001). Жан-Пиер Вернан, Древногръцки митове, изд. ЛиК, С., 2001.

Дичев (2002). Ивайло Дичев, Културните превъплъщение на дара в модерната епоха. Хабилитационен труд, С., 2002.

Кръстев (2009). Иван Кръстев, Отмъщението на зарзаватчията, Либерален преглед 2009, №12. (http://www.librev.com/index.php/bg/prospects/europe/759).

Молир (2009). Г. Молир, Коран, свобода на словото и европейски ценности. – в: Либерален преглед, март 2008 (http://www.librev.com/index.php/bg/component/content/article/216).

Монтескьо (1974). Ш. Л. Монтескьо, Персийски писма. София, 1974.

Роа (2008). Оливие Роа, Нека да престанем да говорим за религия! – в: Либерален преглед, юни 2008. (http://www.librev.com/index.php/bg/component/content/article/216).

Уот (1976). Монтгомери Уот, Влияние ислама на срведневоковия Европу, М. 1976.

Фукуяма (2007). Франсис Фукуяма, Идентичност и миграция, – в: Либерален преглед, май 2007 (http://www.librev.com/index.php/bg/component/content/article/216).

Bauer (1997). Markus Bauer, Thomas Rahn (Hrg.), Die Grenze: Begriff und Inszenierung, Berlin, Akademie Verlag 1997.

Benjamin (1982). Walter Benjamin, Das Passagen-Werk, Bd. I, Frankfurt a.M. 1982.

Dupon (1994). Florence Dupont, Daily Life in Ancient Rome, Blackwell Publishers, Oxford 1994.

Emmerich (1995). Wolfgang Emmerich (Hrsg.), Über Grenzen, Wallstein Verlag, Göttingen 1995.

Enzensberger (1992). Hans Magnus Enzensberger, H.M., Im Fremden das Eigene hassen. – in: Der Spiegel, 1992/34.

Kallscheuer (2007). Otto Kallscheuer, Keine Religion wie jede andere. In: „Internationale Politik“, September 2007.

Leiken, R., S. Brooks (2006). Leiken, R., S. Brooks, The Qualitative Analysis of Terrorism and Immigration: An Initial Exploration. – in: Terrorism and Political Violence, vol. 18.

Lévy (2009). B.-H., Lévy, B.-H., Der Fall Rushdie und die Folgen. – In: Frankfurter Allgemeine Zeitung, 16. Februar 2009.

Lichtenberg (1992). Georg Christoph Lichtenberg, Schriften und Briefe, Hrg. Wolfgang Promies, Carl Hanser Verlag, Munchen Wien 1992, Bd. I, S. 254.

Michels (2009). А. Michels, Muslim Europe: the demographic Time bomb transforming our continent, Telegraph, 8th Aug 2009.

Muslim in Europe (2005). Muslim in Europe. Country guide BBC Information Office (http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/4385768.stm)

Ronelenfisch (1996). Michael Ronelenfisch, Die Verkehrsmobilität als Grund- und Menschenrecht. In: Jahrbuch des öffentlichen Rechts der Gegenwart, Neue Folge Bd.44. J.C.Mohr Tübingen 1996.

Simmel (1992). Georg Simmel. Soziologie. Untersuchungen über die Formen der Vergesellschaftung. (Gesamtausgabe. Bd. 11) Frankfurt a.M.: Suhrkamp.

Scheffer (2008). Paul Scheffer. Geschlossene Gesellschaft. – in: „Internationale Politik“, Oktober 2008.

Schlögel (2007). Karl Schlögel, En el espacio leemos el tiempo: sobre historia de la civilización y geopolítica.Ediciones Siruela, Madrid 2007.

Stichweh (1997). Rudolf Stichweh, The Stranger – on the Sociology of the Indifference. In – Thesis Eleven, Vol. 51, No. 1.

Steinbock (1995). Anthony J. Steinbock, Home and beyond: generative phenomenology after Husserl. Evanston: North Western University Press.

Waldenfels (2000). Bernhard Waldenfels: „Zwischen den Kulturen“. – in: Jahrbuch Deutsch als Fremdsprache (26) 2000.

Лазар Копринаров е български дипломат. В момента той е ръководител на катедрата по „Философски и политически науки“ при Философския факултет на Югозападен университет „Неофит Рилски“ ( ЮЗУ) в Благоевград.

Глупак и хълм

Автор: Теди Москов

Въздух дишаме, за да го издишаме! Един се опитал да го задържи за себе си, но умрял на третата минута. Оттогава е прието, че ако живееш само за себе си, можеш да умреш на третата минута и че въздухът е не само наш, а и на всички други. Те поемат смес от вече дишан и още недишан, така че девствен въздух няма и нищо непорочно не влиза в дробовете ни.

Поемаме вече замърсеното, после го издишваме с добавено лично замърсяване оттам – мръсотията е обща и всички участваме в нея, за да измъчим хлорофила. Той чисти ли, чисти, фотосинтезира и отделя кислород…

Каквото и да правиш, ти си „преносител на замърсяване“! Говорейки и за красивото, ти го „издишваш“. Описваш прекрасното, смесвайки го с личния си дъх. Всяка песен, стих, молитва е дъх от корема ти. Носи аромата на убити, глътнати и храносмлени животни. И да вдишаш невинност, издишваш вина. Обща вина за общия ни живот. Не случайно ни наричат общество. Общи са нещата около нас – звездите, студът, жегата, дъждът, сушата… Общи са и нещата вътре в нас – кръвта, бъбреците, сърцата. Вече присаждат и сърца. Не е направен опит да ги разменят – да сменят душата с друга. Промяна няма да се забележи – духът ни е общ, сълзата, усмивката. Така е и със съня, страстта, мисълта. Общи (взаимно заменими) са идеите, стремежите, така че…

Внезапен налудничав извод: Ние всички сме един човек!

Всички около теб са ти! Можеш да обичаш, мразиш, мамиш, презираш, помагаш на, тичаш след, бягаш от… Себе си! Всеки от нас е виновен за всички човешки безчинства… Правим деца, за да вдишат от вината ни и да я издишат, като невинност. Да вдишат потта на съвкуплението, с което са създадени, и да издишат щъркелите, които са ги донесли.

В училище децата почват да изучават нашата вина. Тези, които по-дълго остават невинни, наричаме лоши ученици…

Обмисляйки това, се разхождам между дървета. Зеленината ме приема сред клоните си. Чувствам се не само част от всички вини и хора, но и от всяко листо и буболечка, от Космоса и се почесвам, и… Осъзнавам, че дори за това просто почесване милиони години са подреждали събития в причинно-следствената връзка. Милиарди звезди и планети са кръжали в сложна зависимост от орбити, гравитационно привличане и отблъскване. Зад едно почесване стоят светлинни години, титанични сили, грандиозни взаимоотношения между небесни тела. Значи? Значи нямам право на прости движения и незначителни постъпки – обиждам Вселената!

Ще огранича почесванията и…

„Day after day alone on a hill,

the man with the foolish grin

is keeping perfectly still“.

Това е от „Бийтълс“. Към него има и мелодия. Това са й нотите: Ми, ми, ми, ми! Ми, ми, фа, сол, ла…

Това пък е мой буквален и непрофесионолен превод на думичките под нотите:

„Ден след ден сам на хълма, човек с глупава физиономия стои неподвижен…“

Стефан (Теди) Москов е български театрален, телевизионен и кинорежисьор, роден през 1960 г. в София.

Коментари (6)

- 14-11-2010|Антоанета Славова – за нас

Харесвам Теди Москов, защото има неопорочен поглед към живота и с тровеството си иска да ни „извади“ от грозното, баналното и пошлото. Но тези размисли в „Глупак и хълм“ ми идват вповече. Не, че няма логика, но ако ние, хората, си анатомизираме всичко до последната глътка въздух- ще ни остане една обикновена и грозна биология-човекът като биологичен вид и толкова. А не искам да бъда такъв човек- имам емоции, имам трепети, имам желание за живот, защото намирам своята логика и смисъл. И не създавам деца, за да споделят моите грехове, вини и потни сексуални емоции-моля!Чак толкова проза, до кокъл оголена и елементаризирана- не мога да приема. Ако нямам илюзиите си за красота, смисъл и духовност-просто е немислимо да се живее. Затова- г-н Москов- моля Ви- пощадете ни и ни кажете, че сме нормални човешки същества, боледуващи за любов и разбиране!

- 15-11-2010|Starec75 – И все пак ....

Уважавам Теди Москов. Чел съм ного негови интервюта. Сърдитостта му е нещо като червена нишка в отношението му към света (в интервютата, не в творчеството му). Дори не знам дали това есе ми харесва. Струва ми се, че е на границата на озлоблението, което не е хубаво.

Вероятно понякога оптимизмът ни се струва като овчедушие, но не можем да не признаем, че светът се движел напред от непоправими оптимисти.

- 15-11-2010|Константин – Макар и с „отвлечен“ стил

Теди Москов ни внушава своя поглед върху това,което ни заобикаля,а това е похвално!

- 16-12-2010|усмихнат

който няма чувство за хумор и себеирония да си седи сам на хълма вместо да исак теди москов да бъде банален и скучен.

- 13-02-2011|Венета – Глупак и хълм

Наистина е налудничав изводът: „Ние всички сме един човек!“ Но не сме, защото господин Теди Москов го казва по-горе:“Не е направен опит... да сменят душата с друга“.

Но ако го направят (изисква се смелост дори да се помисли), ще се забележи. Защото всичките еднаквости ще се разпаднат. И аз ще продължавам да бъда обикновената читателка на „Либерален Преглед“, а господин Москов – уважаваният театрал и писател.

- 24-08-2012|шруми – глупак и хълм

Светът е пълен с колетни служители,които са чели харвардската литературна класика.

Чарлз Буковски

А форумите са пълни с:

„_Аз съм прост човек,ама да ви кажа как стоят нещата.....“

Ама като си прост човек защо ще ни обясняваш нещата наспроти тебе.Ти си прост.

Йожен Йонеско, трагичният клоун

Автор: Йожен Йонеско

Последните няколко години бяха изключително напрегнати за Йожен Йонеско. Седемдесетият му рожден ден беше отпразнуван през 1982 със серия от събития, публикации и постановки на негови произведения – не само във Франция, но и по целия свят. Юголиадите, сатиричният портрет на Виктор Юго, който Йонеско е написал на двадесетгодишна възраст, беше наскоро публикуван от Галимар. В Лион, Роже Планшон, директорът на Théâtre Nationale Populaire, постави Пътуване сред мъртвите, един колаж от фантазии, автобиографични писания и откъси от последната пиеса на Йонеско, Човекът с куфарите. Представлението, което обиколи цяла Франция, в резултат както на критическо, така и на публично признание, скоро трябва да се появи на сцената на Comédie Française в Париж. Неотдавна, актьорите, участвали в две от ранните пиеси на Йонеско, Плешивата певица и Урокът, дадоха парти по случай рождения ден на драматурга, с което беше отбелязана и друга специална годишнина – двадесет и пет години непрекъснати изпълнения в Théâtre de la Huchette в Париж.

През последните тридесет години Йонеско е бил наричан „трагичен клоун“, „Шекспир на абсурда“, „Enfant Terrible на авангарда“ и „изобретател на метафизическия фарс“ – епитети, които указват еволюцията му от млад драматург на малък театър от Левия бряг, до високо ценен член на Académie Française. В продължение на четиридесет и пет години той е женен за Родика, неговата румънска съпруга. Те живеят в екзотичен тавански апартамент на булевард Монпарнас над La Coupole[337], заобиколени от колекция от книги и картини от някои от най-старите колеги и приятели на Йонеско, като Хемингуей, Пикасо, Сартр и Хенри Милър. Нашето интервю се проведе в гостната стая, където по стените висят портрети от Миро, рисунка на Макс Ернст от Носорозите на Йонеско, както и няколко подбрани румънски и гръцки икони.

Йонеско – дребен, плешив мъж с тъжни, кротки очи, изглежда на пръв поглед доста крехък – едно впечатление, което незабавно бива премахнато от пакостливото му чувство за хумор и страстния начин, по който той говори. Редом с него Родика, също много крехка, с тъмни полегати очи и деликатно телосложение, изглежда като някаква ведра ориенталска кукла. По време на интервюто тя ни донесе чай и често се интересуваше как напредва разговора. Двамата Ионеско често си разменят нежности и тяхната ласкавост един към друг ми напомни за някои от чудните възрастни двойки, портретирани от Ионеско в много от пиесите му.

Paris Review: Веднъж сте писали следното: „Историята на живота ми е история на едно скитане“. Къде и как започна скитането?

Йожен Йонеско: На едногодишна възраст. Роден съм близо до Букурещ, но родителите ми се преселили във Франция една година по-късно. Върнахме се в Румъния когато бях на тринадесет години, и светът ми се разпиля на парчета. Мразех Букурещ, неговото общество и неговите нрави – неговия антисемитизъм например. Не съм евреин, но произнасях „р“-то си като французите и често ме вземаха за евреин, заради което бях безмилостно тормозен. С всички сили се опитвах да променя „р“- то си, за да зазвуча като бургундец! Беше по времето на възхода на нацизма и всички ставаха про-нацисти – писатели, учители, биолози, историци… Всички четяха Основанията на двадесети век[338] от Чембърлейн и книгите на десни мислители като Шарл Мора и Леон Доде. Беше цяло бедствие! Тия хора ненавиждаха Франция и Англия, защото те били юдифицирани и расово нечисти. Навръх всичко, баща ми се ожени повторно и семейството на новата му съпруга беше много дясно. Спомням си, един ден имаше военен парад. Начело на гвардейците пред двореца маршируваше млад лейтенант. Все още го виждам пред очите си, как носи знамето. Стоях точно до един селянин с голям калпак, който гледаше парада с широко отворени очи. Внезапно лейтенантът напусна редиците, хукна към нас и зашлеви селянина с думите „Свали си шапката когато гледаш знамето!“ Бях ужасен. По онова време мислите ми още не бяха организирани и последователни, но притежавах чувства, един вид зараждащ се хуманизъм, и намирах подобни неща недопустими. Най-лошото от всичко за един подрастващ младеж беше усещането, че си различен от всички. Възможно ли беше аз да имам право, а цялата страна да греши? Може би е имало такива хора и във Франция – по времето на аферата Драйфус, когато Пол Дерулед, вождът на анти-драйфусистите, е писал „Напред, войнико!“ – но аз никога не бях чувал за тях. Франция, която познавах, беше раят от детството ми. Бях го изгубил и нищо не беше в състояние да ме утеши. Така че възнамерявах да се върна обратно при първа възможност. Но първо трябваше да мина през училището и университета, а след това да получа стипендия.

Кога осъзнахте призванието си като писател?

Винаги съм го знаел. Когато бях на девет години, учителят ни помоли да напишем съчинение за някакъв селски празник. Прочете моето пред класа. Това ме окуражи и продължих. Даже исках да напиша мемоарите си на десетгодишна възраст, На дванадесет прописах поезия, най-вече за приятелството – Ода за приятелството. А после съучениците ми искаха да направят филм и едно от момчетата предложи аз да напиша сценария. Беше история за едни деца, които канят други деца на гости, а накрая изхвърлят всички мебели, плюс родителите, през прозореца. После написах една патриотична пиеса, Pro Patria. Виждате ли как съм се стремял към величавите заглавия!

След тези доблестни детски опити сте започнали да пишете сериозно. Написали сте „Юголиадите“ още в университета. Какво ви накара да се захванете с бедния Юго?

По онова време беше много модерно да се пародира Юго. Спомняте ли си Виктор Юго е най-великият френски поет, за съжаление на Жид, или Виктор Юго беше луд, който мислеше, че е Виктор Юго на Кокто? Но както и да е, аз ненавиждах реториката и красноречието. Бях съгласен с Верлен, който казва „Човек трябва да докопа красноречието и да му извие врата!“ Независимо от това, изискваше се и известна смелост. Днес вече е обичайно да се развенчават великите мъже, но по онова време не беше така.

Френската поезия е реторична, освен някои изключения като Вийон, Луиз Лабе и Бодлер.

Ронсар също не е. Нито пък Жерар дьо Нервал и Рембо. Но дори и Бодлер затъва в реторика: „Je suis belle, O Mortelle…“ – а когато видите реалната статуя, за която той говори, тя е помпозна! Или пък „Mon enfant, ma soeur, songe à la douceur, d’aller là-bas vivre ensemble…“ Това може да се използва за някоя брошура за екзотични пътувания на американски милионери.

О, моля ви! По онова време не е имало АМЕРИКАНСКИ милионери.

Но все някакви е имало! Съгласен съм с Албер Бегуен, известен критик от тридесетте години, който казва, че Юго, Ламартин, Мюсе и т. н. … не са романтици, а френската романтична поезия всъщност започва с Нервал и Рембо. Виждате ли, тия първите създават реторика в стихове; те говорят за смъртта, дори монологизират върху смъртта. Но от Нервал нататък, смъртта става интуитивна и поетическа. Те вече не говорят за смъртта, те умират от смъртта. В това е разликата.

Но Бодлер умря от смърт, нали?

Добре тогава, можете да си имате вашия Бодлер. В театъра същото нещо се случи с нас – Бекет, Адамов[339] и аз. Ние не бяхме далеч от Сартр и Камю – Сартр от Гаденето, Камю от Чужденецът – но те бяха мислители, демонстриращи идеите си, докато при нас, особено при Бекет, смъртта се превръща в живо свидетелство, като при Джакомети, чиито скулптури са ходещи скелети. Бекет показва смъртта; хората му се намират във варели за боклук или в очакване на Бог. (Бекет ще ми се ядоса, че споменавам Бога, но нищо). По същия начин, в моята пиеса Новият наемател, реч няма, или по-скоро речта се предоставя на Чистача. Наемателят просто се задушава под все по-умножаващите се мебели и предмети – което е символ на смъртта. Тук вече не се произнасят думи, просто се визуализират образи. Ние го постигнахме преди всичко чрез разглобяването на езика. Спомняте ли си монолога от В очакване на Годо и онзи от Плешивата певица? Бекет разрушава езика с мълчание. Аз го правя с прекалено много говорене, с герои, които говорят едни през други, и чрез измислянето на нови думи.

Освен централната тема за смъртта и черния хумор, който вие споделяте с двамата други драматурзи, налице е и един много важен онеиричен, или съновен, елемент в творчеството ви. Говори ли това за влияния от страна на сюрреализма и психоанализата?

Никой от нас не би могъл да пише по същия начин без сюрреализма и дадаизма. Освобождавайки езика, тези движения прокараха пътя за нас. Но творчеството на Бекет, особено прозата му, е повлияно преди всичко от Джойс и хората от Ирландския кръг. Докато моят собствен театър се роди в Букурещ. Имахме един учител по френски, който веднъж ни прочете стихотворение от Тристан Цара, започващо с думите „Sur une ride du soleil[340]„, за да ни покаже колко смехотворно е всичко това и какви боклуци пишат съвременните френски поети. Но то имаше точно противоположен ефект. Аз бях запленен и незабавно отидох да си купя книгата. А след това прочетох работите и на другите сюрреалисти – Андре Бретон, Робер Десно… Обичах черния хумор. Срещнах Цара в самия край на живота му. Той, който цял живот беше отказвал да говори румънски, внезапно ме заговори на този език, припомняйки си детството, младостта и любовите си. Но, виждате ли, най-непреклонните врагове на културата – Рембо, Лотреамон, дадаизмът, сюрреализмът – всички те в края на краищата биват асимилирани и абсорбирани от нея. Всички те са искали да разрушат културата, или поне организираната култура, а сега са част от нейното наследство. Именно културата, а не буржоазията, както се е твърдяло, е онази, която е в състояние да абсорбира абсолютно всичко за собственото си изхранване. Що се отнася до онеирическия елемент, то това се дължи най-вече на сюрреализма, но до голяма степен също и на личния ми вкус, както и на румънския фолклор – върколаци и магьоснически ритуали. Например, когато някой умира, жените го заобикалят и пеят: „Внимавай! Не се мотай по пътя! Не се страхувай от вълка; това не е истински вълк“ – точно както в Кралят излиза. Те го правят, за да не останат мъртвите в сферите на ада. Същото нещо може да се открие и в Тибетската книга на мъртвите, която също имаше голямо влияние върху мен. Но най-дълбоките ми страхове бяха пробудени, или активизирани отново, от Кафка.

Особено Кафка от „Метаморфозата“?

Да и от Америка. Спомняте ли си как героят му, Карл Росман, ходи от кабина на кабина и не може да намери пътя? Това е много онеирично. А Достоевски ме интересуваше заради начина, по който представя конфликта между доброто и злото. Но всичко това вече се беше случило по времето, когато напуснах Букурещ.

Как успяхте да се върнете в Париж – струва ми се, на двадесет и шест години – и да останете завинаги?

Имах степен по френска литература и френското правителство ми даде стипендия да дойда и да правя докторат. Междувременно бях се оженил и работех като учител. Жена ми, Родика, беше един от малкото хора, които мислеха по същия начин като мен. Може би това е така, защото тя идва от една част от Румъния, която е много азиатска – хората там са дребни и имат полегати очи. Сега пък ставам расист! Както и да е, щях да пиша дисертация на тема „Смъртта и грехът във френската поезия“. Ето, отново едно величаво заглавие.

Написахте ли я?

О не! Докато работех, забелязах, че французите – Паскал, Пеги[341] и т. н. – имат проблеми с вярата, но нямат усещане за смъртта и със сигурност никога не изпитват вина. Онова, което те имат в изобилие, е усещане за възраст, за физическо влошаване и разпадане. От известния сонет на Ронсар за остаряването, „Quand tu seras vieille…“, до бодлеровото Мършата, до Терез Ракен и Нана на Зола – всичко това се върти около деградацията, разлагането и загниването. Но не и около смъртта. Никога. Усещането за смъртта е по-метафизично. Така че не я написах.

Това ли е причината, поради която се отказахте да драматизирате и Пруст – защото неговото занимание с времето е различно от вашето?

Именно. Значи, В търсене на изгубеното време е прекалено дълго и трудно, а интересното в него е седмия том, Спечеленото време. Инак, творчеството на Пруст се занимава с неща като ирония, социална критика, суетност и отминаване на времето, които не са интересни за мен.

Когато се установихте в Париж, опитахте ли се да се срещнете с авторите, чиито произведения бяхте чели, и да навлезете в литературния свят?

Работех в националната библиотека и се срещах там с други студенти. По-късно се срещнах с Бретон, който през 1954 дойде да гледа пиесата ми Амеде. Продължих да се срещам с него до смъртта му в 1966. Но той беше отхвърлен от литературния истеблишмънт, защото, за разлика от Арагон, Елюар и Пикасо, отказа да се присъедини към комунистическата партия, така че беше престанал да бъде модерен.

Вие сте имали връзки и с Колежа по патафизика. Можете ли да ми разкажете нещо за това?

Съвсем случайно се срещнах с един човек на име Сенмон, който беше професор по философия и основател, или Le Providateur Général, на Колежа по патафизика. По-късно се запознах с Реймон Кюено и Борис Виан, които бяха най-важните му и активни членове. Колежът беше начинание, посветено на нихилизма и иронията, което по мое мнение съответства на Зен. Главното му занимание беше да създава комисии, чиято работа беше да създават подкомисии, които на свой ред не вършеха нищо. Имаше една комисия, която подготвяше дисертация по историята на тоалетните от началото на цивилизацията до наше време. Членовете й бяха ученици на Др. Фострол, който беше измислено лице и пророк на Алфред Жари[342]. Така че целта на Колежа беше събарянето на културата, дори на сюрреализма, който те считаха за прекалено организиран. Но не ме разбирайте погрешно, тези хора бяха завършили Ecole Normale Supérieure и бяха високо културни. Методът им се основаваше на игри на думи и практически шеги – le canular[343]. В англосаксонската литература има голяма традиция на игрите на думи – Шекспир, Алиса в страната на чудесата – но не и във френската. Така че те я възприеха. Те вярваха, че науката на науките е патафизиката и нейната догма, le canular.

Как беше организиран Колежът и как ставаше приемането в него?

Беше организиран с голяма прецизност: имаше йерархия, степени, един вид подражание на масонството. Всеки можеше да стане член и първата степен беше Auditeur Amphitéote. След това се ставаше Регент, а най-накрая – Сатрап. Сатрапът трябваше да бъде наричан с думите Ваша Трансцендентност, а когато се отдалечаваше от него, човек трябваше да върви с гръб напред. Главната ни дейност беше да пишем памфлети и да правим абсурдни изказвания, като „Жан Паулан не съществува!“ Срещите ни ставаха в едно малко кафене в Латинския квартал, и не дискутирахме нищо, защото вярвахме – аз все още вярвам – че няма смисъл в нищо, че всичко е безсмислено.

Не противоречи ли това на религиозното ви конвертиране?

Не, защото ние съществуваме на няколко различни нива, и когато казваме, че нищо няма смисъл, ние имаме пред вид психологическото и социално ниво. Нашият Бог беше Алфред Жари и, освен срещите, ние провеждахме и поклонения до гроба му близо до Париж. Както знаете, Жари беше написал Крал Юбю, който е пародия на Макбет. Много по-късно аз написах пиеса, която също се базира на Макбет. Но както и да е, колежът раздаваше и медали, най-важният сред които беше La Gidouille, който представляваше голямо говно, което се закачаше на ревера на сакото.

Как получихте честта да бъдете произведен в ранг Сатрап?

Като написах Плешивата певица и Урокът, тъй като тия пиеси се подиграваха на всичко. И двете имаха конвенционален формат – сцени, диалог, герои – но в тях няма психология.

Изиграха ли ви хората от Колежа някаква практическа шега, когато и да е?

Да. На премиерата на Плешивата певица, двадесет или тридесет от тях се появиха, носейки на реверите си ония gidouilles. Публиката беше шокирана при вида на толкова много и толкова големи говна; сигурно са помислили, че това са членовете на някаква тайна секта. Не създадох много игри на думи, но писах за Cahiers de Pataphysique, тримесечното списание на Колежа, с писма на италиански, испански и немски – все езици, които не говоря. Основните автори на игри на думи и canulars бяха Сенмон и Кюено. Те измислиха някакъв поет на име Жулиен Торма, който разбира се никога не е съществувал, и публикуваха произведенията му в Cahiers. Дори му измислиха биография, включително и трагична смърт в планините.

Кога престана да съществува Колежът?

Когато неговите основатели и водещи умове – Виан, Сенмон и накрая Кюено – започнаха да умират. Имаше един почетен президент, някой си Барон Моле, който не беше никакъв барон, а някакъв луд, който на времето е бил прислужник на Гийом Аполинер. Но патафизиката не е мъртва. Тя живее в умовете на някои мъже, дори и ако те не го осъзнават. Преминала е в „окултация“, както казваме ние, и някой ден отново ще се завърне.

Да се върнем обратно към творчеството ви: след като се отказахте от дисертацията в полза на собственото си писане, защо избрахте театъра, а не някоя друга литературна форма?

Театърът избра мен. Както вече казах, започнах с поезия, а освен това пишех критика и диалози. Но постепенно осъзнах, че съм най-добър в диалога. Може би напуснах критиката, защото съм пълен с противоречия, а когато пишете есе, от вас не се очаква да си противоречите сам. Но в театъра, измисляйки различни герои, можете. Героите ми са противоречиви не само в езика, но и в поведението си.

И така, в 1950 вие се появихте – или може би трябва да кажа изригнахте – на френската сцена с „Плешивата певица“. Пиесите на Адамов бяха поставени почти по същото време, а две години по-късно се появи „В очакване на Годо“ от Бекет. Трима авангардни драматурзи, които, макар и много различни по характер и творчество, имаха много общо в тематиката и формата, и които по-късно станаха известни като основни представители на „театъра на абсурда“. Съгласен ли сте с това описание?

И да, и не. Мисля, Мартин Еслин беше човекът, който написа книга за нас с такова заглавие. Отначало аз го отхвърлях, защото мислех, че всичко е абсурдно, и че идеята за абсурда е станала популярна само заради екзистенциализма, заради Сартр и Камю. Но след това открих други предшественици, като Шекспир, който казва в Макбет, че светът е пълен с шум и ярост, че е история, разказвана от идиот, която не означава нищо. Макбет е жертва на съдбата. Такъв е и Едип. Но онова, което им се случва, не е абсурдно през очите на съдбата, защото съдбата, или участта, си има собствени норми, собствен морал, собствени закони, над които човек не може да издевателства, без да бъде наказан. Едип спи с майка си, убива баща си и нарушава законите на съдбата. Той трябва да заплати за това със страдание. Това е трагично и абсурдно, но в същото време то е и насърчително, и успокояващо, поради идеята, че ако не нарушаваме законите на съдбата, ние ще бъдем наред. Това обаче не е така при нашите герои. Те не притежават метафизика, ред или закон. Те са нещастни и не знаят защо. Те са развързани марионетки. Накратко, те представят модерния човек. Ситуацията им не е трагична, тъй като тя няма никаква връзка с някакъв висш ред. Вместо това тя е смешна, смехотворна и подигравателна.

След успеха на „Плешивата певица“ и „Урокът“, вие изведнъж станахте много, и противоречиво, известен. Бяхте ли третиран като знаменитост? Започнахте ли да посещавате по-често литературни салони и събирания?

Да. В Париж вече няма литературни салони, но в онези дни имаше два. Първият беше салонът на мадам Дезена – една богата дама, която обичаше литературата и изкуството. Всевъзможни знаменитости идваха при нея: Стравински, Етиамбл[344], младият Мишел Бютор[345], Анри Мишо… Вторият салон беше на Виконтеса дьо Ноай. Отидох там веднъж и се запознах с Жан-Луи Баро. Спомням си как сред събраните се разпространи нещо като вълна от възбуда, някакво шумолене, когато бяха обявени имената на Арагон и Елза Триоле[346]. „Комунистите идват“, казваха всички. Арагон беше във вечерно сако, а Елза беше покрита с бижута. Но аз ходех там, за да пия уиски и да се срещам с приятели, а не от суетност.

Мислите ли, че светските развлечения, социалният живот и партита разводняват концентрацията на писателя и вредят на работата му?

Да, до известна степен. Но е имало и велики писатели, които в същото време са били и велики бонвивани, например Валери, Клодел и Хенри Джеймс. Валери е ставал в пет часа сутринта, работел е до девет, а след това прекарвал остатъка от деня в удоволствия, по един или друг начин.

Мислите ли, че успехът може да навреди на един писател, не само като отвличане на вниманието, но и защото той може да го накара да търси лесни избори и компромиси?

Зависи от това как човек го използва. Ненавиждам и презирам успеха, но и не мога без него. Аз съм като наркоман – ако никой не говори за мен в течение на няколко месеца, получавам симптоми на недостатъчност. Глупаво е да си зависим от славата, защото това е като да си зависим от трупове. В края на краищата хората, които идват да гледат пиесите ми, които създават славата ми, ще умрат. Но човек може да остане в обществото и да бъде сам, доколкото е в състояние да се откъсва от света. Това е причината, поради която аз мисля, че никога не съм вървял по линията на лекото или пък съм вършил неща, които са били очаквани от мен. Притежавам суетата да смятам, че всяка пиеса, която съм написал, е различна от предишните. Но, макар и да са написани по различен начин, всички те се занимават със същите теми, със същите грижи. Кралят излиза е същевременно Плешивата певица.

Написахте също и една пиеса, наречена „Макбет“, която е много различна от шекспировия „Макбет“. Какво ви накара да направите нова версия на Барда?

Моят Макбет не е жертва на съдбата, а на политиката. Съгласен съм с Ян Кот, полския автор на Шекспир, нашият съвременник, който дава следното обяснение: На трона седи зъл крал, един благороден принц го убива, за да освободи страната от тиранията, но с това той се превръща в престъпник и на свой ред трябва да бъде убит от някой друг – и така до безкрайност. Същото се случва и в новата история: Френската революция освобождава хората от властта на аристократите. Но буржоазията, която поема властта, представлява експлоатацията на човек от човека, и трябва да бъде свалена – както става при Руската революция, която пък дегенерира до тоталитаризъм, Сталинизъм и геноцид. Колкото повече революции правите, толкова по-лошо става. Човекът е движен от зли инстинкти, които често са по-силни от моралните закони.

Това звучи много песимистично и безнадеждно. То изглежда много в несъответствие с вашите мистични и религиозни тенденции.

Е, има и по-висш ред, но човек може да се раздели от него, защото е свободен – и това е именно нещото, което ние сме направили. Изгубили сме усещането за този висш ред, и нещата ще стават все пó и по-зле, завършвайки може би с някакъв атомарен холокост – разрушението, предречено в апокалиптичните текстове. Само че нашият Апокалипсис ще бъде абсурден и смехотворен, защото няма да има връзка с каквато и да е трансцендентност. Модерният човек е марионетка, човече на пружинка. Знаете ли, катарите [християнска ерес от Средновековието] са вярвали, че светът е създаден не от Бог, а от някакъв демон, който е откраднал няколко технологически тайни от Него и е направил света – което е и причината, поради която той не функционира. Аз не споделям тази ерес. Прекалено много се страхувам! Но я сложих в една от пиесите си, наречена Този изключителен бордей, в която протагонистът изобщо не говори. Настъпва революция, всеки убива всекиго, а той не разбира. Но в самия край той проговаря за пръв път. Посочва с пръст към небето и го размахва към Бога, казвайки: „Мошеник! Ах ти, дребен мошеник!“ и избухва в смях. Разбира, че светът е огромен фарс, някакъв canular, който Бог играе на човека, и че той трябва да играе играта на Бога и да се смее. Ето защо аз предпочитам фразата „театър на подигравката“, която използва Емануел Жакар като заглавие на книгата си за Бекет, Адамов и мен, пред „театър на абсурда“.

Мисля, че Еслин се е занимавал с първия период от творчеството ви – „Плешивата певица“, „Урокът“, „Жак“ и „Столовете“. С въвеждането на основния ви герой, Беранже, играта изглежда се променя донякъде. Разглобяването на езика, черният хумор и елементът на фарс все още са тук, но не в същата степен. Вместо това вие развивате нови елементи както в областта на сюжета, така и при героите. Как избрахте името Беранже, и помогна ли създаването на този герой на прехода?

Исках някакво много обичайно име. На ум ми дойдоха няколко различни и накрая избрах Беранже. Не мисля, че името означава каквото и да е, но то е много обичайно и безобидно. В първите пиеси героите бяха марионетки и говореха в безлична форма, като „човек“, а не като „аз“ или „ти“. Безличното „човек“, като например „човек трябва да си взема чадър когато вали дъжд“. Тези хора живееха в онова, което Хайдегер нарича „светът на ‚човек‘„ (das man). По-късно героите придобиха известен обем, или тежест. Станаха по-индивидуализирани, психологизирани. Беранже представлява модерния човек. Той е жертва на тоталитаризма – и на двата вида тоталитаризъм, десния и левия. Когато Носорозите беше поставена в Германия, имаше петдесет викания на бис. На следващия ден пресата писа „Йонеско ни показва как сме станали нацисти“. Но в Москва искаха от мен да я преработя и да покажа със сигурност, че тя се занимава с нацизма, а не с техния вид тоталитаризъм. В Буенос Айрес военното правителство сметна, че това било атака срещу Перонизма. А в Англия ме обвиниха, че съм бил дребен буржоа. Дори и в Енциклопедия Британика ме наричат реакционер. Виждате ли, когато се стигне до неразбиране, аз си имам пълна програма. Но никога не съм бил десен, нито пък съм бил комунист, защото преживях, лично, и двете форми на тоталитаризъм. Именно ония, които никога не са преживявали тиранията, ме наричат дребен буржоа.

Неразбирането на творчеството ви в Англия и фактът, че пиесите ви не са били широко поставяни там или в Америка, стига назад във времето до караницата ви с критика Кенет Тайнън през ранните шестдесет години.

Това е вярно. Аз не ценях особено много Сърдитите млади хора, чиито работи Тайнън подкрепяше. Смятах тях за много дребнобуржоазни и незначителни. Намирах революционния им плам неубедителен, гнева им дребен, а творбите им безинтересни.

Освен това, тогава Брехт беше на мода, а вие със сигурност никога не сте били брехтианец.

Мисля, че Брехт е бил добър постановчик, но не истински поет или драматург, освен в ранните си пиеси, Опера за три гроша, Баал и няколко други. Но ангажираните му пиеси не работят. Аз смятам, че – както казва Набоков – авторът не бива да предоставя послание, защото той не е пощальон.

Сам Голдуин казва същото за филмите: „Оставете посланията на Western Union.“

Така ли е казал? Много съм съгласен. Във Франция всички бяха брехтианци – Бернар Дор[347], Ролан Барт – и искаха да управляват театъра. По-късно, Тайнън ме помоли да напиша нещо за неговия еротичен мюзикъл О! Калкута!, което и направих. А той ми каза: „Вие имате толкова много талант, бихте могли да бъдете първия драматург в Европа.“ Аз го попитах: „Какво трябва да направя?“, а той каза „Станете брехтианец.“ На което аз отговорих: „Но тогава бих бил втория, а не първия.“

Изглежда, че сега се завъртяхме в пълен кръг. Един брехтианец, Роже Планшон, току-що постави „Пътуване сред мъртвите“, вашата автобиографична пиеса, а вие сте считан за един от най-големите драматурзи на наше време. Седите във Френската академия от 1970 насам, редом с някои от хората, които отначало отхвърляха пиесите ви. Доколкото знам, процесът на избора за академията включва писане на писма и запитване на всеки член лично, пледирайки за собствения случай и молейки да бъдете избран. Познати са множество известни отхвърляния, като например сърцераздирателните писма на Бодлер до членовете на академията, в които той им се моли да го изберат. Както и Зола. Изглежда, че това е един доста унизителен процес. И все пак вие, един бунтовник, защо се съгласихте да минете през него?

Не съм. Имаше хора, които ме искаха там, като Рене Клер, Жан Деле и други; аз им казах, че ще се кандидатирам при условие, че няма да ми се налага да се обаждам на различни хора или да пиша писма. Просто представих писмото за кандидатурата си и бях избран със седемнадесет гласа срещу шестнадесет.

Как са срещите на академията в сравнение с онези от Колежа по патафизика от старите времена?

Всички членове на академията са патафизици, независимо дали съзнателно, като покойния Рене Клер, или несъзнателно. Но както и да е, аз не ходя там често, само по няколко пъти годишно за изборите на нови членове – и винаги гласувам против!

Против кого?

Против всички! За нещастие, аз съм толкова слаб интригант, че не успях да задържа навън някои нежелани личности, а има и хора, които бих желал да видя като членове, и които все още не са били избрани. Но самите избори доставят удоволствие. Клодел е казвал, че те са толкова развлекателни, че трябва да има по един всяка седмица. Виждате ли, Френската академия е общество на самотници: Жан Деле, изобретателят на съвременната пост-психоаналитическа психиатрична наука; Клод Леви-Строс, създателят на модерната антропология и структурализма; Луи дьо Бройл, един от основателите на модерната физика, както и Жорж Дюмезил, голям специалист по религиите. Това са най-култивираните хора във Франция, истински свободни умове. Уверявам ви, само треторазредните журналисти омаловажават Френската академия – дребните буржоа, които си мислят, че са интелектуалци и които не биха се осмелили и насън да се подиграват на Съветската академия на науките, където членовете трябва да приемат всевъзможни унижения, да декларират преданост към комунистическата партия и да бъдат постоянно цензурирани.

Вие казахте, че не цените особено много Сърдитите млади хора от театъра. Какво ще кажете за ония от тях, като Пинтър и Олби, чиито работи са ясно повлияни от вашите и на Бекет творби?

Първата пиеса на Пинтър, Стаята, беше извлечена от Бекет и беше много добра. Оттогава насам той изглежда се движи по онова, което аз наричам du boulevard intelligent – с други думи, той пише умни, добре направени комерсиални пиеси. Всъщност тези драматурзи бяха повлияни само от нашия език, но не и от нашия дух. Пиесата на Стопард Розенкранц и Гилденщерн са мъртви беше чудесна. Харесвах също и Случка в зоопарка, но не съм чел нищо в този дух оттогава насам. Няколко френски драматурзи, Дюбияр и някои други, също се опитваха, но не стигнаха доникъде. Онова, което се опитвахме ние, беше да поставим човека на сцената, за да се изправи пред самия себе си. Ето защо нашият театър беше наречен метафизически. В Англия, където хора като Едуард Бонд пишат пиеси, в които се случват ужасни неща, всичко е все още на политическо ниво. Сакралното и ритуалното липсват. Казах ли ви, че наскоро ходих до Тайван? Това е приятно американско място и всички говорят английски. Но изглежда, че те напълно са изгубили връзката с традициите си, със собствените си мъдреци – и аз, един не особено ерудиран аматьор, трябваше да им обяснявам за Конфуций, Буда, Зен. На Запад хората също са изгубили усещането за сакралното, le sentiment du sacré. Опитахме се да го върнем обратно, завръщайки се към източниците си, към театъра на античността. При Расин, прелюбодеянието се счита за много важно престъпление, наказанието за което е смърт. При театъра от деветнадесети век, прелюбодеянието е divertissement, развлечение – единственото развлечение. Така че, макар и да ни считат за модерни, твърде модерни, дори авангард, всъщност ние сме истинските класици, а не писателите от деветнадесети век.

След четири пиеси „Амеде“, „Убиецът“, „Кралят излиза“ и „Носорози“ – вие се отказахте от Беранже. Сметнахте ли, че ви е омръзнал?

Смених името просто защото си помислих, че хората биха могли да се отегчат. Нарекох го Жан, или Героят.

В новата ви пиеса, която е един вид онеирична биография, той отново е наречен Жан. В началната сцена има два ковчега, на Сартр и на Адамов, а вие стоите между тях. Защо избрахте точно тия двама сред всички хора, които сте познавали?

Адамов беше мой голям приятел в продължение на години, докато пиесите ми станаха истински популярни; след това той се обърна против мен. Негодувах срещу него, защото се беше поддал на натиска и беше станал „ангажиран“, брехтианец и про-комунист, макар и никога да не стана член на партията. В края на краищата се раздалечихме заради някакъв дребен литературен спор. Мисля, че го обвиних в това, че е откраднал сънищата ми! Със Сартр беше по-различно. Това беше случай на пропусната среща, un rendez-vous manqué, както писа един журналист. Обичах La Nausée, която беше повлияла на единствения ми роман, Отшелникът, но той ме дразнеше с непрекъснатите си идеологически промени. Бяха му предоставили солидни доказателства за съществуването на концентрационни лагери в Русия, но той не ги публикува, защото се страхуваше, че това ще разочарова работниците и ще подсили буржоазията. А вече към края, когато на сцената се появиха Новите философи, хора като Фуко и Глюксман, той им каза, че повече не бил марксист. Винаги трябваше да следва le dernier cri, последната идеологическа мода. Аз бих предпочел той да беше по-закоравял, дори и в грешките си. Беше наречен „съвестта на нашето време“; според мен той беше по-скоро не-съзнателното на нашето време – L’inconscience.

Но той беше винаги мил и любезен с мен, и моите пиеси бяха единствените, за които той разреши да бъдат представяни в двойна програма заедно с неговите, така че ми е тъжно, че не успях да се сближа с него. Наскоро го сънувах: аз съм на сцената, пред огромна, празна зала, и казвам: „ето, вече никой не идва да гледа пиесите ми“. След това на сцената идва един дребен мъж и аз разпознавам в него Сартр. Той казва: „не е вярно, виж там, в галерията, пълно е с млади хора“. И аз му казвам: „а, господин Сартр, как ми се иска да разговарям с вас, най-после.“ А той отговаря: „Твърде късно… твърде късно.“ Така че, виждате ли, това беше една пропусната среща.

Тази пиеса, „Пътуване сред мъртвите“, беше голям успех както при публиката, така и при критиците. През пролетта ще я поставят в Comédie Française. Започнахте ли да работите по нещо ново?

Това е пиеса за живота и мъченичеството на един съвременен светец, който току-що беше канонизиран от църквата – или може би обявен за светец? Кое идва първо? Не съм сигурен. Както и да е, името му е отец Максимилиан Колбе, един поляк, който е загинал в Аушвиц. Щели да изпращат няколко затворници в една мина, където те със сигурност щели да умрат от глад и жажда. Отец Колбе предложил да изпратят него вместо един човек, който имал жена и деца и не искал да умре. Този друг човек е жив и до днес.

Има ли за вас значение дали църквата го е канонизирала или не? И какво ще кажете за скорошните обвинения в антисемитизъм, отправени срещу него?

О, Боже! Няма никакво значение дали църквата го е канонизирала или не. Важното е, че такъв човек е съществувал. Що се отнася до неговия антисемитизъм, не съм чувал нищо такова. Хората винаги се опитват да открият някакви низки мотиви зад всяко добро дело. Ние се страхуваме от чистото добро и от чистото зло. Много се съмнявам, че такъв човек би могъл да бъде дори слаб антисемит.

При тази пиеса вие вече сте имали ясна представа за героя и сюжета. Винаги ли започвате с някоя идея?

Зависи. Някои пиеси започват с план. Например, Макбет беше съзнателна пародия на Шекспир. При Носорозите вече имах идеята. Но нямах ни най-слаба идея къде ще ме отведат пиеси като Столовете, Урокът или Плешивата певица. Имах идеята за трупа при Амеде, но останалото дойде малко по малко.

Как работите?

Работя сутрин. Седя удобно в едно кресло, срещу секретарката си. За щастие, макар и да е много интелигентна, тя не разбира нищо от литература и не може да преценява дали това, което пиша, е добро или не струва нищо. Говоря бавно, както говоря сега с вас, и тя записва. Оставям буквите и символите да се появяват от мен, все едно, че сънувам. Винаги използвам онова, което е останало от сънищата ми от предната вечер. Сънищата са реалността в нейната най-дълбинна форма, и онова, което човек си припомня, е истина, защото припомнянето, по самата си природа, не може да бъде лъжа. Писателите, които се опитват да докажат нещо, са ми неприятни, защото няма нищо за доказване, всичко е само за фантазиране. Така че оставям думите и образите да се появяват отвътре. Ако човек прави това, то в процеса той може и да успее да докаже нещо. Що се отнася до диктуването на секретарка, в продължение на двадесет и пет години писах на ръка. Но сега това е невъзможно; ръцете ми треперят и съм прекалено нервен. Толкова съм нервен, че незабавно убивам героите си. Когато диктувам им давам шанс да живеят и растат.

Коригирате ли по-късно това, което тя е написала?

Почти не. Но да се върнем на новата ми пиеса: в нея аз се опитах да променя несвързания език от предишните пиеси в езика на сънищата. Мисля, че това функционира, повече или по-малко.

Имате ли любима сред собствените си пиеси?

Доскоро това бяха Столовете, защото старецът си припомня някаква сцена от детството, но много бегло, като светлината на угасваща свещ, и си припомня градина, чиято врата е заключена. За мен това е раят – изгубеният рай. Тази сцена е далеч по-важна за мен от края, който е по-ефектен.

Говорихме за метафизическите и ритуалистични аспекти на работата ви, но в нея има и един комичен елемент, който до голяма степен допринася за популярността ви.

Жорж Дюамел казваше, че „хуморът е вежливостта на отчаянието“. Ето защо хуморът е много важен. В същото време аз мога да разбера и хората, които не могат да се смеят повече. Как да се смее човек, при кланетата, които се случват по света – в Близкия изток, в Африка, в Южна Америка, навсякъде? Ужасно малко неща насърчават човек към веселие.

Каквото и да се случи в бъдещето, вашето място в литературната история на нашето време е сигурно. Каква е преценката ви за собствената работа?

Ще ви кажа за един сън, който имах наскоро. Когато бях ученик в Букурещ, баща ми понякога идваше в стаята ми вечерно време, за да провери домашните ми. Отваряше чекмеджетата ми и не намираше нищо друго освен поезия, рисунки и писания. Страшно се ядосваше и казваше, че съм бил мързеливец и некадърник. В съня ми, той идва в стаята ми и казва: „Чух, че си направил нещо в живота, написал си книги. Покажи ми какво си направил.“ И аз отварям чекмеджетата си и намирам само зацапани хартии, прах и пепел. Той страшно се ядосва и аз се опитвам да го успокоя, казвайки: „Имаш право, тате. Не съм направил нищо, нищо.“

Но все пак продължавате да пишете.

Защото не мога да правя нищо друго. Винаги съм съжалявал, че съм се заровил в литературата до шия. Бих предпочел да бях монах; но както вече казах, аз се разкъсвах между желанието за слава и желанието да отхвърля света. Основният проблем е, че ако Бог съществува, то какъв е тогава смисълът от литературата? А ако той не съществува, то какъв е тогава смисълът от литературата? И в двата случая, моето писане, единственото нещо, в което някога съм имал успех, губи значението си.

Може ли литературата да има някакво оправдание?

О да, да развлича хората. Но това не е важно. Виж, да въвежда хората в един различен свят, да се среща с чудото на съществуването, това е важно. Когато пиша „Влакът пристига на гарата“, това е нещо банално. Но в същото време и сензационно, защото е измислено. Литературата може и да помогне на хората. Двама от преводачите ми, един румънец и един германец, умираха от рак докато превеждаха Кралят излиза. И ми казваха, че знаят, че ще умрат, и че пиесата им помага. За съжаление, тя не помага на мен, защото не мога да се примиря с мисълта за смъртта, за човешката смъртност. Виждате ли, малко си противореча сам, когато казвам, че литературата може да бъде важна. Хората, които не четат, са говеда. По-добре е да се пише, отколкото да се води война, нали?

И така, може би писането е било начин да прогоните най-големия си страх – онзи от смъртта. Или поне да се научите да живеете с него.

Може би. Но творчеството ми е по същество диалог със смъртта, един начин да я запитам: „Защо? Защо?“ Така че само смъртта може да ме накара да млъкна. Само смъртта може да затвори устните ми.

Интервю: Суша Гупи, 1984

Източник

Йожен Йонеско (1909–1994) е френски драматург от румънски произход, един от основните представители на т. нар. „театър на абсурда“.

Стоте най-велики романи на всички времена

Автор: Робърт Маккръм

Англия е страна на закоравели читатели. Ние заемаме, купуваме – и може би крадем – повече книги на глава от населението от всяка друга страна в света. Литературни фестивали и клубове на книгата, един изключителен феномен на съвременността, процъфтяват тук както никъде другаде. Като шекспировите Дон Армадо и Холоферн ние „сме живели дълго от подаянията на думите“, яли сме томове и сме пили мастило.

Само след няколко дни кампанията „Голямото четене“ на BBC ще подпали този хартиен пейзаж в един огромен пожар от книжни дискусии. Вместо вечното „Какво да чета после?“, една серия от девет програми ще се опита да отговори на не съвсем простия въпрос „Коя е любимата ми книга?“, както и да разпространи резултатите от едно масово допитване до общественото мнение по въпроса за „любимите книги“ на нацията.

Трябва да поздравим BBC за тази смела инициатива, която без съмнение ще предизвика множество спорове. Със сигурност може да се предскаже, че трябва да се очакват всевъзможни реакции, от надменно презрение до бъбрив ентусиазъм. Класации? Ние ги обичаме и ги ненавиждаме. Книги? Ние страстно защищаваме това, което четем. Книгите на нощното шкафче и в джоба на палтото ни оформят вътрешния пейзаж на нашия потаен живот. Съберете двете на едно място и ще получите взривните материали на множество литературни фойерверки.

Тук в The Observer нямаме ни най-малка представа как ще изглежда класацията на BBC (една строго охранявана тайна), макар и клюките да твърдят, че тя ще отразява предпочитанията на популярния читателски вкус от последните 20 години. Без съмнение Гандалф и Хари Потър ще се състезават за гласове редом с г-н Дарси и Елизабет Бенет. За да подкладем малко дебата, както и за да се присъединим към началото на един национален разговор, ние скромно съставихме нашия собствен списък от Сто Книги без които, по наше мнение, читателите не биха могли да минат.

Нашият списък не е класация на „най-обичаните“ книги. Той е по-малко сантиментален – и може би по-малко съвременен. Той просто е каталог от сто „съществени“ заглавия – както ние го виждаме. Разбира се, той не е научно обоснован. Нито Mori, нито Gallup бяха консултирани при нашата работа. Той е частичен, пълен с предубеждения и много, много личен. Той отразява капризи и мода. И докато го съставяхме ние започнахме да разбираме колко трудна, та дори спорна, е станала идеята за някакво единно литературно наследство в началото на 21 век. Още по-болезнен е невъобразимо трудния избор, който налага един списък от сто заглавия.

Преди всичко, нашият списък е принципно английски и с неизбежност отразява възрастта, пола и образованието на сътрудниците на Observer. Ние започнахме с един вътрешно-фирмен email, приканвайки колегите да изпратят предложения за топ-10. Матрицата от отговори ни представи едно изненадващо единомислие.

На върха на списъка бяха универсалните фаворити: Остин и Дикенс, Толстой и Достоевски. Когато едно гласовито и влиятелно малцинство, водено от редактора на списъка, започна да настоява за Беоулф и Кентърбърийските разкази, настана време да се въведат няколко основни правила. Това е списък от белетристика, не от поезия и не от драматургия. Макар че Беоулф има същия сюжет като Челюсти, той все пак е дълга поема на староанглийски, от анонимен автор. По силата на това правило бяха изключени Илиадата и Одисеята – и двете от които са, по всякакви стандарти, книги за необитаем остров. В тази категория ние включихме и авторизираната версия на Библията.

Правилото за драматургия и поезия изключи Шекспир, Милтън, Поуп, Уърдсуърт, Т. С. Елиът и Одън. С голямо неудоволствие ние решихме, че и Кентърбърийските разкази не могат да станат част от нашия списък. Започнахме от началото, с Даниел Дефо и отците-основатели на английския роман. До тук добре, да видим по-нататък.

Но какво да кажем за европейската традиция? Появи се нова поредица от страхове. Откак Скелтън преведе Дон Кихот, английските читатели са били непрекъснато смайвани и развличани от начина, по който се внася тук чуждата класика. Английският канал упражнява своята собствена груба форма на литературна критика – и без съмнение някои важни френски, испански и немски заглавия са били пропуснати в течение на столетията, но ние ясно чувствахме, че не бихме могли да изключим например Сервантес, Лакло и Флобер. Сред пропуснатите с нежелание обаче се намериха Виктор Юго и Шатобриан.

След като веднъж отминахме романтиците и достигнахме викторианците, една последователна английска класация беше усложнена от конкурентните претенции на американската литература. По същия начин, по който множество английски писатели от 19 век прекосиха Атлантическия океан, за да намерят публика и да печелят пари в Новия Свят, американските писатели пък бяха приети с ентусиазъм тук. И отново, ние оставихме вкусовете на предишните поколения от английски читатели да оформят списъка. Упражнявайки известна доза ретроспективна утвърдителна работа, ние заменихме Джеймс Фенимор Купър с Мелвил и Хотърн.

Към края на века англо-американската литературна хегемония беше вече твърдо установена, но, за съвременния вкус, застрашително доминирана от мъже: Джеймс, Крейн, Киплинг, Уелс … Трябва доста да се потрудите, за да намерите някоя по-значима авторка между, да речем, 1880 и 1910 (с възможните изключения на Е. Несбит и Беатрикс Потър). Толкова по-значимо е постигнатото от Вирджиния Улф, с нейното утвърждаване на правото на жените да се присъединят към онова, което вече беше се превърнало в един изключително мъжки клуб.

Масовата мобилизация на Световната Война най-после създаде възможности и за жените. Също така тя революционизира английските навици на четене. С появата на масовата култура, която беше се развивала още от викториански времена, в списъка се появява една нова жила: жанровият роман, от шпионските трилъри до научната фантастика. Ние се опитахме да изберем най-видните примери от тях, но все пак ни е болезнено ясно, че някои важни представители, особено на детективския роман, останаха извън списъка.

Един жанр, който ни даде няколко важни номинации, бяха детските книги, но, намирайки място за Филип Пулман, ние трябваше да изключим серията „Лястовички и амазонки“ на Артър Ренсъм, както и „Лъвът, вещицата и гардероба“ на К. С. Луис – нещо, което много хора ще сметнат за перверзно, дори неразбираемо. „Груфало“ на Джулия Доналдсън, една друга детска книга от последно време, към която The Observer прояви особено пристрастие, също беше изключена, защото е книжка с картинки за деца под пет години. Все някъде трябваше да теглим чертата.

Времето е безпощаден критик. Книги, които преди 50 години са изглеждали важни, вече са изгубили голяма част от значимостта си. Буквално нищо не е останало от 1903. След 20-те, както и след водораздела на модернизма, има цели десетилетия, в които много от книгите, които ние се опитахме да разгледаме, изглеждат просто като забележки под линия към творчеството на Джойс и Улф.

Приближавайки се към нашето собствено време, ако би трябвало да характеризираме следвоенната английска литературна традиция в една фраза, то тя би била: Империята отвръща на удара.

Разцветът на конкурентна литература от Австралия, Индия, Канада и Южна Африка ни предостави цяла плеяда от важни писатели, от Давид Малуф и Рохинтън Мистри до Майкъл Ондатье и последния Нобелов лауреат за литература, Дж. М. Кутсиу. Невероятната жизненост на така наречената литература на Британската Общност направи още по-трудно изработването на един списък с предишната яснота и простота. Отдавна отминали са времената, в които почти всички важни английски автори живееха отдалечени един от друг на разстояние, преодолимо с кратка разходка в карета.

Разглеждано от много страни, това време беше златен век за англо-американските писатели: при всички случаи имаше много силна конкуренция от страна на Съединените Щати, макар че в списъка на Observer не остана място за множество известни фигури – от Джон Стайнбек до Лори Мур.

Понякога един Топ Сто изглежда доста ограничен. Няколко жени-автори бяха избутани навън от яростната съвременна борба за място, както и поради включването на големи имена от осемнадесетия и деветнадесетия век.

Сред мъжете също се получиха доста забележителни жертви, пак поради борбата за място. Как – уви – можахме да изоставим Кристъфър Ишъруд и Джонатан Коу, чийто „Какъв тупаник!“, една забележителна, негодуваща, но комична атака срещу тачърова Англия, отдавна е един от любимите съвременни романи тук в Observer. Без съмнение има и много други, които сме пропуснали по погрешка. Но, разбира се, това е само списък, предназначен да подтикне към дискусия.

Има още една трудност, свързана с подбора на съвременна литература. Книгите, които четете като тийнейджър, книгите, които поглъщате в среднощни бдения, са онези, които попадат в кръвообращението на вашето въображение като яростен, екзотичен наркотик и остават с вас в продължение на десетилетия. Това са и заглавията, които вие вероятно бихте предложили за един такъв списък. Но The Observer не се пише от тийнейджъри. Вече е прекалено късно за книгите от 90-те да имат върху нас този наркотичен ефект.

Без съмнение след двадесет години един друг списък би включвал „Преизподня“ на Дон Делило, „Бели зъби“ на Зейди Смит, „Корабни новини“ на Ани Прулкс, „Сърцераздирателно произведение на смайваща гениалност“ на Дейв Егинс, както и „Тухлената алея“ на Моника Али. Засега нашия списък тегли линията някъде около 1989.

Годината в която падна стената беше край на една ера в двоен смисъл. От историческа гледна точка тя донесе края на една епоха, която даде политическата основа на две генерации от европейски писатели. От гледна точка на английската литература, тя беше края на десетилетие, в което видяхме появата на едно изключително литературно поколение, от Уилям Бойд и Тимъти Мо до Маги Джий и Викрам Сет. Това бяха вълнуващи времена за новата белетристика. Изкусителна е идеята да се обяви 1980, годината в която се появиха „Полунощни деца“, за литературна Година Нула. Изкусителна, но погрешна. Не можем да си позволим да игнорираме наследството си.

Кого сме пропуснали?

И така, поздравявате ли се сега, защото сте чели всичко от нашия списък – или вече смачкахте вестника на топка и го изхвърлихте в кошчето?

Питате ли се какво е станало с всички ония американски писатели – от Брет Ийстън Елис до Джефри Юдженидис, от Джонатан Франзън до Кормак Маккарти?

Пропуснати ли са много жени? Трябваше ли да включим Пат Баркър, Елизабет Боуен, А. С. Баят, Пенелопа Фитцджерлад, Дорис Лесинг и Айрис Мърдок?

Какво е станало с преводни романи като „Майсторът и маргарита“ на Булгаков, „Сидхарта“ на Хесе, „Морето на плодородието“ на Мишима, „Парфюмът“ на Зюскинд или „Жерминал“ на Зола?

Писатели като Дж. Г. Балард, Джулиан Барнс, Антъни Бърджис, Брус Чатуин, Робертсън Дейвис, Джон Фаулс, Ник Хорнби, Ръсел Хобан, Съмърсет Моъм и В. С. Притчет пропуснаха за малко последната граница. Сбъркали ли сме, че сме ги пропуснали?

Robert McCrum

Sunday October 12, 2003

The Observer

(от редакцията: Молим читателите за извинение ако заглавията на някои от книгите се отклоняват от общоприетите в българската литература преводни заглавия. За съжаление кратките срокове не ни позволиха да направим едно по-подробно сравнение. Във всеки от случаите, в които не сме сигурни относно утвърдения превод, ние предлагаме оригиналното английско заглавие)

1. Дон Кихот, Мигел Де Сервантес

Историята на благородния рицар и неговия прислужник Санчо Панса е захласвал читателите в продължение на столетия.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

2. Пътешествието на пилигрима, Джон Бенян

Онзи с тресавището на унинието и панаира на суетата (Да не се бърка с Уилям Текери!).

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

3. Робинзон Крузо, Даниел Дефо

Първият английски роман.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

4. Пътешествията на Гъливер, Джонатан Суифт

Чудесна сатира, която все още функционира на всяка възраст, въпреки жестокостта на Суифтовото прозрение.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

5. Том Джоунс, Хенри Фийлдинг

Приключенията на едно изпълнено с бодрост сираче: ненадминат сюжет и доста секс, приключващ с блажена женитба.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

6. Клариса, Самуел Ричардсън

Един от по-дългите романи в английската литература. Не може да се остави настрана.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

7. Тристрам Шенди, Лорънс Стърн

Един от първите бестселъри, отхвърлен от Др. Джонсън като твърде модерен за собствена изгода.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

8. Опасни връзки, Пиер Шодерло дьо Лакло

Роман в писма и учебник за прелъстители: контешки, френски и жесток.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

9. Ема, Джейн Остин

Почти невъзможен избор между тази книга и „Гордост и предразсъдъци“. Но „Ема“ винаги очарова и дотяга.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

10. Франкенщайн, Мери Шели

Вдъхновена от твърде многото време, прекарано с Шели и Байрон.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

11. Кошмарният манастир (Nightmare Abbey), Томас Лав Пийкок

Класическа миниатюра: брилянтна сатира на романтическия роман.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

12. Черната овца, Оноре дьо Блазак

Двама противници воюват за любовта на една фатална жена. Напразно пренебрегвана.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

13. Пармският манастир, Стендал

Проницателна и убедителна хроника на живота в един италиански двор в пост-Наполеонова Франция.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

14. Граф Монте Кристо, Александър Дюма

Трилър на отмъщението, също поставен във Франция след Бонапарт. Шедьовър на приключенската литература.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

15. Сибила (Sybil), Бенджамин Дизраели

Освен Чърчил, никоя друга политическа фигура в Англия не демонстрира литературен гений.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

16. Дейвид Копърфийлд, Чарлс Дикенс

Този силно автобиографичен роман е любимия на собствения си автор.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

17. Брулени хълмове, Емили Бронте

Катрин Ърншоу и Хийтклиф вече са части от езика. Невъзможно е да се пропусне тази книга.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

18. Джейн Еър, Шарлот Бронте

Натрапчива емоционална хватка и разказ, който ни преследва.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

19. Панаир на суетата, Уилям Текери

Образователната история на Беки Шарп.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

20. Алената Буква, Натаниел Хотърн

Класическо изследван на американската мисъл.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

21. Моби Дик, Хърман Мелвил

„Наричай ме Исмаил“ е едно от най-известните първи изречения в литературата. Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

22. Мадам Бовари, Густав Флобер

Бихте могли да я обобщите като историята на едно прелюбодеяние в провинциална Франция – и по този начин да пропуснете целия смисъл на книгата.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

23. Жената в бяло, Уилки Колинс

Увлекателна криминална история за скрита самоличност, отвличане, измама и психическа жестокост.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

24. Приключенията на Алиса в страната на чудесата, Луис Карол

Една история, написана за деветгодишната дъщеря на един оксфордски шеф, която все още обърква повечето деца.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

25. Малки жени (Little Women), Луиза Алкот

Викториански бестселър за семейство момичета в Нова Англия.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

26. Как живеем сега (The Way We Live Now), Ентъни Тролоп

Царствено нападения срещу корупцията в късна викторианска Англия.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

27. Ана Каренина, Лев Толстой

Най-великият роман за любовта на една омъжена жена към по-млад мъж.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

28. Даниел Деронда, Джордж Елиът

Страст и екзотично величие, странни и обезпокоителни.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

29. Братя Карамазови, Фьодор Достоевски

Мистична трагедия от автора на „Престъпление и наказание“.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

30. Портрет на една дама, Хенри Джеймс

Историята на Изабел Арчър показва Джеймс в неговата най-добра форма.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

31. Хъкълбери Фин, Марк Твен

Твен беше хуморист, но картината на живота по Мисисипи е дълбоко морална и все още с огромно влияние.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

32. Доктор Джекил и мистър Хайд, Робърт Луис Стивънсън

Блестящо неприлично, мощно изследване на човешката двойственост от един роден разказвач.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

33. Трима мъже в една лодка, Джеръм К. Джеръм

Една от най-смешните английски книги на всички времена.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

34. Портретът на Дориан Грей, Оскар Уайлд

Една шифрована и сбита мелодрама, вдъхновена от собствения му хомосексуализъм.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

35. Дневникът на Никой (The Diary of a Nobody), Джордж Гросмит

Класическата история на викторианските предградия ще бъде завинаги запомнена чрез образа на Мистър Потър.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

36. Мрачният Джуд (Jude the Obscure) Thomas Hardy

Мрачната пустота прави от тази книга един от първите романи на двадесетия век.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

37. Загадката на пясъците, Ърскин Чайлдърс

Един предвоенен шпионски трилър, изпълнен със страхове от инвазия – написан от писател, по-късно застрелян заради участието му в ирландската гражданска война.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

38. Дивото зове, Джек Лондон

Историята на едно куче, което се присъединява към глутница вълци след смъртта на господаря си.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

39. Ностромо, Джоузеф Конрад

Шедьовърът на Конрад: една история за пари, любов и революционна политика.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

40. Вятърът във върбите, Кенет Греъм

Тази класическа творба за деца е била породена от разказите преди лягане за малкия син на Греъм.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

41. В търсене на изгубеното време, Марсел Пруст

Един незабравим портрет на Париж от времето на belle epoque. Вероятно най-дългият роман в този списък.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

42. Дъгата, Д. Х. Лорънс

Романи, иззети от полицията, обикновено имат дълъг живот.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

43. Добрият войник, Форд Мадокс

Този разказ за прелюбодействата на две двойки по времето на Едуард представлява класика на неблагонадеждната литература.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

44. Тридесет и деветте стъпала, Джон Бюкан

Класическа приключенска история за момчета, изпълнена с екшън, насилие и напрежение.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

45. Улис, Джеймс Джойс

Също преследвана от британскат полиция, тази книга е повече обсъждана, отколкото четена.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

46. Мисис Далауей, Вирджиния Улф

Осигурява позицията на Улф като една от най-големите писателки на двайсети век.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

47. Пътешествие до Индия, Е. М. Форстър

Велик роман на британския раджа. Той си остава едно великолепно изследване на империята.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

48. Великият Гетсби, Ф. Скот Фитыджерлад

Най-типичният роман на джаз-епохата.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

49. Процесът, Франц Кафка

Загадъчната история на Йозеф К.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

50. Мъже без жени, Ърнест Хемингуей

Той се помни заради романите му, но преди тях разказите са привлекли внимание върху него.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

51. Пътешествие до края на нощта, Луи-Фердинанд Селин

Преживяванията на един обикновен доктор от бедняшките квартали през Великата Война: един шедьовър на езиковото новаторство.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

52. Умирайки (As I Lay Dying) Уилям Фокнър

Странна черна комедия от големия американски майстор.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

53. Прекрасният нов свят, Олдъс Хъксли

Антиутопична фантазия за света от седмия век след Форд.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

54. Сензация (Scoop), Ивлин Уо

Най-добрият роман за задния двор на пресата.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

55. САЩ, Джон Дос Пасос

Една изключителна трилогия, използваща различни изразни средства, за да разкаже историята на Америка.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

56. Големият сън, Реймънд Чандлър

Представя ни Филип Марлоу: хладнокръвен, остроумен, красив – и горчиво самотен.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

57. В търсене на любовта, Нанси Митфорд

Една изключителна комедия на нравите с многобройни почитатели.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

58. Чумата, Албер Камю

Загадъчна напаст се спуща над алжирския град Оран.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

59. Хиляда деветстотин осемдесет и четвърта, Джордж Оруел

Разказът за борбата на един самотник срещу тоталитарен режим.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

60. Малоун умира, Самюел Бекет

Част от една трилогия от удивителни монолози в стила на черния хумор. От автора на „В очакване на Годо“.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

61. Спасителят в ръжта, Дж. Селинджър

Седмица от живота на Холдън Колфийлд. Един култов роман, който все още ни очарова.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

62. Мъдра кръв, Фланъри О’Конър

Обезпокоителен роман за религиозния екстремизъм в дълбокия юг.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

63. Паяжината на Шарлота, Е. Б. Уайт

Как прасето Уилбур беше спасено от литературния гений на един дружелюбен паяк. (От автора на „Стюарт Литъл“).

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

64. Властелинът на пръстените, Дж. Р. Р. Толкиен

Няма нужда от думи!

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

65. Щастливецът Джим, Кинглси Еймис

Един удивителен дебют: болезнено смешният английски роман от петдесетте.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

66. Господарят на мухите, Уилям Голдинг

Ученици стават диваци: мрачна представа за човешката природа.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

67. Тихият американец, Греъм Грийн

Пророчески роман, поставен във Виетнам от 50-те години.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

68 По пътя, Джек Керуак

Библията на битническото поколение.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

69. Лолита, Владимир Набоков

Манията на Хъмбърт Хъмбърт е параден пример за стил и повествование.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

70. Тенекиеният барабан, Гюнтер Грас

Роман с огромно влияние. Една картина на хитлерова германия в стил Франсоа Рабле.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

71. Разрушението пристига (Things Fall Apart), Чинуа Ачебе

Нигерия в началото на колониализма. Класическо произведение на африканската литература.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

72. Мис Джин Броди в разцвета на годините си (The Prime of Miss Jean Brodie), Мюриъл Спарк

Една писателка, която дебютира в The Observer – и прозата й е като режещо стъкло.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

73. Да убиеш присмехулник, Харпър Ли

Скаут, едно шест годишно момиче, разказва една завладяваща история за расови предразсъдъци в дълбокия юг.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

74. Параграф 22, Джоузеф Хелър

„Той би бил луд да изпрати повече самолети – и нормален ако не го направи, но ако беше нормален той би трябвало да ги изпрати. Ако беше ги изпратил, той би бил луд и следователно нямаше нужда да го прави; ако не искаше, той значи беше нормален и трябваше да го направи“.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

75. Херцог, Сол Белоу

Прелюбодеяния и нервна криза в Чикаго.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

76. Сто години самота, Габриел Гарсия Маркес

Един постмодерен шедьовър.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

77. Мисис Палфри в Клермон, Елизабет Тейлър

Натрапчиво, немногословно изследване на старостта.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

78. Калайджия шивач войник шпионин, Джон льо Каре

Вълнуваща елегия за пост-имперска Англия.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

79. Песента на Соломон, Тони Морисън

Най-важната романистка на афро-американската чувствителност.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

80. Излет във фабриката за бутилки (The Bottle Factory Outing),Берил Бейнбридж

Страховита комедия на провинциалния живот.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

81. Песента на екзекутора, Норман Мейлър

Този почти документален разказ за живота на Гари Гилмор вероятно е шедьовъра на Мейлър.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

82. Ако в зимна нощ някой пътник ..., Итало Калвино

Странна, непреодолимо увлекателна история за удоволствието от четенето.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

83. Завоят на реката, В. С. Наипол

Най-добрият жив писател в англоезичната проза. Това е неговият шедьовър: остро напомнящ за „Сърцето на мрака“.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

84. В очакване на варварите, Дж. М. Кутсиу

Безрадостна но натрапчива алегория за апартейда от последния носител на Нобелова награда.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

85. Домакинство, Мерилин Робинсън

Натрапчива, поетична история за три поколения жени.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

86. Ланарк, Алисдър Грей

Една кипяща картина на Глазгоу. Шотландска класика.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

87. Нюйоркска трилогия, Пол Остър

Зашеметяващ метафизически трилър, поставен в Манхатън от 70-те години.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

88. ГДГ (Големият дружелюбен гигант), Роалд Дал

Бестселър от най-популярния следвоенен писател за деца на всякаква възраст.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

89. Периодичната таблица, Примо Леви

Поема в проза за насладите на химията.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

90. Пари, Мартин Еймис

Романът, който осигурява името на Еймис във всяка класация.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

91. Художникът на плуващия свят, Казуо Ишигуро

Един колаборационист от предвоенна Япония неохотно разкрива предателството на приятели и семейство.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

92. Оскар и Лусинда, Питър Кери

Великолепна любовна история от двойния носител на наградата Букър, поставена в Австралия от 19-ти век.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

93. Книга за смеха и забравата, Милан Кундера

Вдъхновена от съветското нахлуване в Чехословакия през 1968, тази книга е магическа смесица от история, автобиография и идеи.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

94. Харун и морето на приказките, Салман Рушди

В тази очарователна история Рушди си играе с идеята за разказа сама по себе си.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

95. Поверително от Ел Ей, James Ellroy

Трима детективи от полицейското управление в Ел Ей се сблъскват лице в лице с тайните на собствените им корумпирани и насилствени кариери.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

96. Мъдри деца, Анджела Картър

Театрална бурлеска от блестящата представителка на магическия реализъм.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

97. Изкупление, Айън Макюън

Известният автор на разкази е достигнал тук класическо ниво в една история с хипнотична разказна сила.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

98. Северно сияние, Филип Пулман

В приключенията на Лира фантастика, ужас и игра на идеи са съчетани в една наистина великолепна съвременна книга за деца.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

99. Американски пасторал, Филип Рот

В течение на години Рот беше известен предимно със „Синдромът на Портной“. Напоследък той се радва на обновено внимание.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

100. Аустерлиц, В. Г. Зебалд

Посмъртно публикуван том, серия от приказни истории, изпредени от спомени, фотографии и немското минало.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk

Източник

Робърт Маккръм е британски журналист и сътрудник на лондонския Observer.

Коментари (15)

- 14-11-2010|Златко

Един текст, който съм превеждал в далечната 2004, още по времето, когато се опитвах да наглася вкуса и политическите си предпочитания към „Медия Таймс Ревю“. Не беше лесно, никак.

- 15-11-2010|Punchy

Повече от половината от този списък не съм чел. Какво ти – две трети! Срам.Но пък знам още поне сто велики книги, хайде нека даса петдесет, които ги няма в този списък. Така че всичко е относително. Не мислех, че англичаните ще паднат толкова ниско, че да заприличат на Голямото българско четене. Вероятно е добре за книжарите и не е вредно за читателите. Но нещо повече от това?

- 16-11-2010|ИВН

Др. Джонсън трябва да е д-р Джонсън, става дума за Самюел Джонсън.

- 16-11-2010|ИВН

+ Иън Макюън и „Ако пътник в зимна нощ“ ;-) това на прима виста, иначе всеки си има собствена класация:)да не говорим, че непрекъснато се обновява... с англоезични автори

- 17-11-2010|Мари

Поразително е, че великолепната латиноамериканска литература е представена в този списък само с една книга. Кои са някакви си Борхес, Кортасар и Марио Льоса, незначителен нобелов лауреат, че да заслужат вниманието на английската публика? Тук има с няколко изключения главно книги написани на английски.

Списъкът не е лош но е едностранчив и непредставителен.

- 21-11-2010|Lu

„45. Улис, Джеймс Джойс

Също преследвана от британскат полиция, тази книга е повече обсъждана, отколкото четена.

Повече информация за книгата при Amazon.co.uk“

Ulysses – Одисей

http://www.helikon.bg/books/56/48765_odisej.html

- 21-11-2010|Antoaneta Slavova – за 100-те най-велики романа

Да- действително за изредени най-великите автори и книги, въпреки че лично аз бих добавила Василий Шукшин с „Калина алена“ и „Дойдох свобода да ви дам“, както и М.Шолохов- обичам неговите „Донски разкази“, Ярослав Хашек и неговият добър войник Щвейк. Не съм прочела всичките 100 най-добри романа, но имам време и желание да го направя.

- 22-11-2010|Николой Цеков – ама как така без Швейк??

Класацията можеше да бъде оригинална, ако наистина бе съставена не само от британци, то и от европейци от континента. Да бъде пропуснат храбрият войник Швейк и на мястото му да се мъдрят не толкова известни автори на мрачни и трудночитаеми англосаксонски саги, е литературен нонсенс. Книгата на чешкия виртуоз, която може да бъде прочетена 10 пъти без да ти става ни най-малко скучно, при това със смисъла на жестоко и гениално сервантеско осмиване на гнилата Австро-Унгария, заслужа дори първото място в тази престижна класация!

- 22-11-2010|Николой Цеков – Ама как така без Илф и Петров!

Още един фатален пропуск забелязах в съмнителната класация. решили да пропуснат Дванадасетте стола или който и да е друг от гениалните четива на Илф и Петров. Класацията на 100-те определено е дало на хора без грам чувство за хумор.....

- 22-11-2010|Златко

Сещам се за оная приказка за слепите и слона... Нали я знаете – отишли слепците да разберат какво е слон и... единият пипне тук, другият пипне там – всичките с различна идея за това що е то слон.

Та така и с нас, видещите. Кой каквото познава, кой каквото му е близко и осезаемо, това му е идеалът.

Не че в това има нещо необичайно или заслужаващо критика, разбира се. И все пак е хубаво да знаем, сами за себе си, че нашето просто си е друг вид слепота, също както и тяхното. Едните са слепи за едно, другите – за друго.

Е, все пак помага, когато от време на време сравняваме слепотите си едни с други...

- 04-10-2012|Манол Глишев – Поостарял :)

Днес списъкът изглежда малко по-другояче. И наистина няма как да се уеднаквят предпочитанията. Аз за себе си не мога да съставя списък, че за други ли :) Но винаги ми е приятно да чета такива неща. Не книги, за Бога! Кой чете книги в наше време... Списъци ;)

- 01-06-2013|тatiana kanova

Повечето ги имам

- 01-06-2013|OMG

Наистина ли ги няма Шекспир, Юго,Стайнбек, Чехов, Булгаков, Фолкнър, Маркес,Голдман, Мърдок,Ъпдайк, Дюренмат, Фаулз, Саган.........

- 01-06-2013|Гост

ШОВИНИСТИЧЕН АНГЛИЙСКИ БЪЛВОЧ!

- 01-06-2013|Гост

ТОВА Е НЕОЛИБЕРАЛНАТА ЛИТЕРАТУРНА СЕРГИЯ, НЕЩО КАТО ЛАКАРДИИТЕ НА ТЕЛЕВИЗИОННИТЕ ПРЕДИЗБОРНИ КОМЕНТАТОРИ

Национален дух и История

Автор: Иво Димитров

В последните 65 години в масовото съзнание на българското общество все повече и повече се утвърждава схващането, че „за нищо ни не бива“. Днес, изказвания като: Абе ние сме си народ „овчедушен“, „пасивен“, „ленив“, „страхлив“, „предателски“, „мърляв“, „мързелив“, „крадлив“, „прост“ и др. п., са едва ли не в реда на нещата. И минават покрай нас като проста констатация на „факти“. Дори вече се прокрадват твърдения, че май нещо сме и генетично увредени.

И това активно се втълпява в главите на хората от „елита“ на нацията. А една лъжа, изречена хиляда пъти…

Естествено – има един виновник, обясняващ абсолютно всичко: 500-те години. Точка. Просто и ясно.

Проблемът е, че като във всяка социална наука, така и в историята няма чак толкова ясни или пък прости неща. Както и няма обяснения-панацея.

Всъщност, ако се вгледаме в самата ни наука „История“, ще констатираме безспорно два факта:

* Тя не почива на мултидисциплинарен подход.

* Тя е предимно провинциално самозатворена и вторачена в собствения си пъп.

По този начин, чрез факти, извадени от мултидисциплинарен контекст и събития, третирани сами за себе си, а не в един по-широк исторически контекст, може да се докаже практически, каквото Ви хрумне.

И третият – най-сериозен проблем – нашата история е в плен на митове (съзнателно насаждани и несъзнателно поддържани) и романтични представи за онова какво точно представлява историята, характерни за донаучния период на историографията.

Всъщност не бих се занимавал с историята, ако нейното влияние върху националното самосъзнание не беше толкова важно от съвременна гледна точка. И то не за миналото, а за бъдещето на нацията.

Като проблемът е не толкова – и далеч не само – доколко „научни“ са българските исторически изследвания. А каква е имплицитната „засукана с майчиното мляко“ история на страната. Как я усещаме на инстинктивно ниво? Защото именно тя определя с какво се гордее и от какво се страхува една нация. Тази памет е ориентира за днешно поведение и за националното бъдеще.

1. Митът „Батак“ като синтез на имплицитен прочит на историята и истина за състояние на националния дух.

Говорейки за митове, едно от достатъчно прецизните определения е това на Леви Строс в Структурна антропология: „Митът се отнася към минали събития преди сътворяването на света… или през първите години, …във всеки случай, преди дълго време… Но вътрешно присъщата стойност, която отдаваме на мита, произтича от това, че дадени събития определени, че са се случили в един момент от време, също така формират и постоянна структура. Тя се отнася едновременно към миналото, настоящето и бъдещето“.

В този смисъл, не се третира непременно истинността като реалност, а истинността като действаща структура.

В случая с Балева и „Митът Батак“ става въпрос за опит за анализ как едно художествено произведение може да бъде основа за създаване на такава устойчива структура.

От гледна точка на това, че митовете могат да отразяват (със съответните деформации) както реални събития, така и чисто идеологически тези, то проблемът за ставането им е изключително важен.

Т. напр. Балева прави опит, по същество на изследването си, да покаже защо именно клането в Батак придобива такава символна стойност за българите, а не да кажем, подобни събития в подобни мащаби в поне още 10-тина места.Важността на този тип „отвлечени“ изследвания е създаване на инструментариум за анализ на митовете в дадено общество (или глобални).

Непредубедените наблюдатели анализират митовете комплексно и далеч не тръгват априори от мита като фантазъм, дори – лъжа. Напротив, коректното изследване на митовете ни дава репери да диагностицираме сегашно състояние на обществото. И вторият характерен момент – подобни научни методи позволяват де- структуриране на митовете, идентифицирането на историческата истина и контекстуалното й експлициране. Защото с прилагането на подобни методи може да започне демистификация на историята

Така че, в момента, в който едно такова изследване на генезиса на един мит придобие такъв мащаб на съвременна (политическа!) актуалност то означава, че изследователя – воленс-ноленс – e настъпил и „застрашил“ ред други „основополагащи“ митове за обществото.

Подчертавам – митовете се характеризират с това, че имат собствена структура и в настоящето.

А от тази гледна точка, „скандалът“ Батак[348] е твърде показателен в няколко отношения:

* Като цяло се оказа, че българската научна общност няма готовност както да възприеме нови методи на изследване на историята (напр. Балева-Грунбауер подхождат към проблема по-скоро от гледна точка на изкуствоведи) така и изобщо да „позволи“ анализ на историческата ни митология в антропологичен аспект. Нещо повече. Практически над 80% от „научната“ общност застана зад това, че „ изразеното вече възмущение е обяснимо, може би дори необходимо, когато невнимателни ръце пипат светините ни“[349]. За масовото съзнание подобен дискурс може и да изглежда „нормален“, но когато става въпрос за научен изказ, то това е доказателство, че и научният дискурс е в плен на обществените и политически предразсъдъци.

* Обществото – също толкова единодушно – реагира спонтанно: „Не ни пипайте клането!“

Рядко срещаната действително еднозначна реакция на „елити“ и „народ“ в последните 60 години, по същество означаваше, че имплицитното разбиране за историята наложено от елита е станала непреложна „истина“ и за хората.

Важен е Смисълът на „скандала“. Защото той е показателен в какво вярваме днес. Той е и показателен и опасен.

Опасен, защото цялото ни общество (с малки изключения) се нахвърли върху едно научно изследване, което 90% от дискутантите не бяха чели. Което не попречи да се разгърне такъв лов на „вещици“, какъвто българското общество познава само от времената на най-мракобесния социализъм[350]. Опасността бе не в това, че медиите си намериха повод за скандал, а че в скандала напълно добросъвестно се включи почти цялата историческа гилдия, болшинството политици от различни разцветки и почти цялото общество.

При това общият тон бе „не ни пипайте клането“!?!

За обществото като цяло, това означава пълна и почти безрезервна самоидентификация с ролята на жертва. И колкото по-голяма жертва сме, толкова повече черпим някакво духовно утешение. В това, че са ни клали. Просто и ясно. И в този смисъл – безспорно. Достатъчно е да погледнете свободните интернет форуми, за да видите искреността, с която хората се хващаха като удавник за сламка за ролята на ЖЕРТВА! В огромната си част, спорещите се чувстваха искрено засегнати в собственият си национален идентитет на ЖЕРТВА.

Оказа се, че нацията ни черпи своята – някаква – идентичност именно от позициите на губещия, на жертвата. Подчертавам определението – някаква идентичност, защото то е ключово за разбиране на проблема „Прочит на историята – митология – Национален дух“.

За хората макар и бегло запознати със социалната психология, само по себе си това е достатъчно опасно. Но стряскащо опасното е, че за елитите ни, за елитарната интелигенция, това също е „свещена крава“!

За „обществото“, за болшинството хора, е обяснимо – просто така са възпитани, учени в училище от невръстна възраст, чели и слушали.

Проблемът в такива случаи – винаги – е в реакцията на елитите. Но и българският елит – започвайки с Президента на страната, Директора на НИМ, СУ и т.н. – имаше същото отношение: застрашени сме в качеството си на … жертва.

Когато казвам „стряскащо опасно“, дори нямам предвид чисто политически събития, а елементарно битовото поведение на елита – от неговата безусловна вяра в самоналожената манипулация, препращаща директно към едни на пръв поглед отминали времена (напр., че Кока Кола е алкохолно питие[351] – до изказванията в Съюза на българските писатели по повод Архипелаг Гулаг на Солженицин – „Аз не съм го чел, но осъждам…“). В случая поведението на елита е идентично. И докато за онова време можем да намерим извинение в „страха от тоталитарната държава“, то събитията от 2007-8г. не ни оставят тази възможност.

Никакъв безпристрастен, научен анализ, никакви проблеми с методологията, а просто плъзгане по коловозите на „утвърденото“ и „общоприетото“. Било то по привичка или чисто манипулативно.

Когато говоря за стряскащо и опасно поведение на елита, имам предвид, че всеки национален елит черпи своята идентичност и поведение от героиката, успехите, победите на нацията, която представлява, а не от нейните загуби. Просто защото героиката на миналото е залог за успешно преодоляване на настоящи и бъдещи предизвикателства.

2. Прочитът на историята като средство за формиране на Национален дух.

Първото обяснение на феномена за насаждане на национален комплекс за малоценност (а гордост и самоидентифициране с неща като загуби и роля на жертва е именно това) от страна на елитите е: провинциализъм, полуинтелигентност, самоманипулация. Вероятно и тези моменти присъстват, но би било твърде повърхностно да ги приемем като обяснение на този феномен.

Митът по своята същност почива на разказа и интерпретацията. В този смисъл от ключова важност са най-вече думите, а не толкова фактите и документите. Митът е форма на разказ – и като всеки разказ, силата му е в изказа, във вътрешния смисъл, придаван на думите и акцентите, които ще постави разказвачът.

И основният проблем на българския елит е, че с някои малки изключения, той се плъзва по линията на разказа и удобното – в политически аспект – подменяне на смисловото значение на ключови за митологията словосъчетания.

Още от началото на 19-ти век, упорито и целенасочено се разпространява мита за „дядо Иван“ като събирателен образ на Руския Император. Същевременно, практически всеки средно грамотен човек знае, че зад образа на „дядо Иван“ (с целия му имплицитен позитивизъм и доверие) по същество се „крие“ Иван Грозни! По аналогичен начин, примирието от 3.3.1878г. се налага в общественото съзнание като Договор. Още по-любопитно е налагането на едно разделение в българското общество през 80-те години на ХІХ в. на „русофили“ и „русофоби“. Като в определението „русофоби“ попадат практически всички български и революционери и политици – Раковски, З. Стоянов, Стамболов … – които имат най-голям принос за изграждане на Независима Българска Държава! От национална гледна точка това е просто паразитно разделение, защото по съществото си, разликите произтичат във виждането за бъдещето на страната. Едната визия е за Независима България – и тя е естествена от национална гледна точка. Другата предвижда една или друга форма на зависимост от Русия.

За целите на разказа обаче това разделение е достатъчно удачно за Руските имперски интереси, но не и за националната кауза на България. Защото в разказа се подменят акцентите на противоборството, а от тук и самият смисъл на сюжета.

По същия начин през този период започва и подмяна на думичката „османско“ с „турско“. Естествено, има твърде много фактически материал, доказващ еднозначно, че националните ни революционери от 19-ти век призовават на борба с Османската Империя и Султана, а идеалът им е държава, в която всички етно-религиозни групи ще са равни пред закона. Но действията на Руския Царизъм[352] в България през 80-те години на 19-ти век (вж. напр. събитията около Съединението, Сръбско-Българската война и пр.) компрометират достатъчно силно „русофилите“ и акцентът се пренася върху „ТУРКОфобията“. В последствие тази подмяна върви и по линията на „англофобията“ и „германофобията“. Естествено, в разказа не се търсят документални основания, а преподреждане на емоционалните акценти на събития. Но всичките тези „чуждофобии“ не са нищо повече освен другия изказ на „русофилията“.

Още по-любопитна е еволюцията на разбирането „малка България“ (до 9-ти септември) и трансформирането му в „МАЛКА българия“ след това. Привидно словосъчетанието остава, но контекстуалният смисъл е коренно различен. Т. напр., и за нация и за елит „малка България“ е израз на усещането, че България не е в „естествените си граници“[353], че народ и политици са длъжници на сънародниците си, останали извън пределите на Независима България. В този аспект „малка България“ е призив за модернизация, развитие, сила, независимост, работа.

След 9-ти обаче, същото това словосъчетание (та и до днес!) се пълни със съвършено различен смисъл – малки сме, слаби сме, изостанали, заден двор на Европа, сами сме нищо.

Ето я силата на вътрешно присъщото възприятие на словосъчетанията, мястото на акцента и контекста на събитията. В първият случай – едно ускорено, задъхано развитие и огромна самовзискателност, присъщи на елит и народ: да припомня само някои от най-красноречивите факти – към Деня на обявяване независимостта на България през 1908 г., тя вече е първа по равнище на грамотност на Балканите, а към края на 30-те години вече излиза на първо място и по икономическо развитие[354]. И то при положение, че всичките ни съседи се ползват от репарациите, които България изплаща по Ньойския договор!

Във втория случай акцентът върху МАЛКА българия служи за оправдание на елита, предал Независимостта на страната. За да се стигне до „хитрото“ предложение на Живков, да станем 16-та република на СССР.

В първия случай, акцентът де факто е Независимост и Ускорено развитие; във втория – форма на самооправдание на елита за изгубената независимост. Като краен резултат от „МАЛКА българия“ е фактическият отказ от национален суверенитет и независимост: и през 1963 г., и през 1973 г., „МАЛКА България“ е схващането на тогавашния елит формулирано от Т.Живков. Тоест, че „Суверенитета народът го разбира да има за ядене, да живее. Ето това е суверенитетът.“[355] И в този случай най-ясно се откроява цената на подмяната на историческия анализ за сметка на митологичния разказ – 200 години връщане назад във времето на националното самоосъзнаване.

Ако задълбочим анализа, то отново ще констатираме, че и зад мита „МАЛКА българия“ ясно и категорично прозира отново друго име на „русофилията“. Т. е. преклонението на голяма част от българския елит пред интересите на чужда държава. Сам по себе си, дори този факт не е основание за особена тревога. Но утвърждаването на „русофилията“ като едва ли не иманентна даденост на българското общество минава задължително и през национално разделение. Туркофобия, която в днешен социален прочит отделя от националната тъкан хората с ислямско самосъзнание – нещо, от което напълно съзнателно са се пазели особено стриктно национал-революционерите ни от 19-ти век! и най-вече – през сакрализиране на жертвата като основа на националното самосъзнание.

Всъщност, съзнателното налагане на мита за „русофилията“ и насаждането на национален комплекс за малоценност са двете страни на една и съща рубла. Едното просто не може без другото.

За да съществува във въздействащ на обществото вид, „русофилията“ предполага – най-малкото – отсъствие на фактологичен и събитиен анализ и залагане изцяло на митологията и преразказа на събитията, при което вече е възможно преподреждане на акцентите на събитията и разпалване на емоцията за сметка на трезвите оценки.

3. Какво бъдеще?

Историята като наука просто не се вписва в модела, почиващ на емоционален разказ и митологеми.

Всяко реално историческо изследване би посочило, че през ХІХ в. Интересите на Руската Империя[356] са във вътрешно присъщо противоречие с интересите на българските национал-революционери, чиято цел е създаването на Независима и Суверенна българска държава. И тези интереси се сблъскват още по време на борбите за Независимост на БПЦ от Гръцката[357], когато Русия застава изцяло зад интересите на Гръцката Патриаршия.

И през целия този век върви едно непрестанно противоборство на националния български елит както с Османската империя, така и с руските домогвания в България. Митът за „дядо Иван“ е разпространен сред хората, но нашият елит си е дал вече сметка, че „който ни освободи, той ще ни пороби“.

Особено ясно става това противоречие на имплицитни национални интереси между Русия и България през десетилетието 1878-1888г. и след това, по време на балканските войни и ПСВ[358]. Имперското, наказателно, поведение на Русия към България, като към непокорен васал, е достатъчно ясно изразено и във външнополитически план, и в поведението в България. Русия е както против Обединението, така и против обявяването на Независимостта[359].

Именно затова и в този период толкова усилено започва целенасочената подмяна на акценти: „русофили-русофоби“ и „османско идентично с турско“ . Като след 9-ти септември този процес набира огромна скорост и се превръща в окончателната подмяна на историята с митология. И то със силата едновременно на медийните внушения, художествения изказ и социалните науки. Практически, целият елит работи целенасочено за Руските Имперски/Национал-болшевишки интереси. И както видяхме, поради естеството на историческите факти, историята се мистифицира и митологизира до такава степен, че реални исторически факти и събития губят и сила, и смисъл, за сметка на емоцията и (само)манипулацията.

Тази (само) манипулация е толкова мощна, че и днес в масовото съзнание доминира схващането, че България никога не е разработила собствена национална идея (респ. Идея за национална идентичност) по подобие на сръбската идея на Грашанин от 1844 г. и гръцката „мегали идея“ на Колетис от януари 1844 г. Но дори един бегъл прочит на въпросните разработки показва, че става въпрос за етно-териоториална обосновка на Гърция и Сърбия като държавни образувания. По това време България е под властта на Султана и – нормално – подобно ясно разписване на национална идея за идентичност и независимост е политически преждевременно. Но това не пречи на българския елит в Цариград и цяла България да използва всички политически средства за въздействие върху Високата порта, вкл. и на противоречията между Великите сили, за да достигне до султанския Ферман от 1870 г., с който се определят границите на Българската Екзархия.

С него не само са определени границите на Екзархията, но и се допуска след плебисцит, че към нея могат да се присъединят и други епархии, в които две трети от населението би поискало това[360]. В резултат на плебисцита, през 1874 г. към Екзархията се присъединяват и Скопската и Охридската епархии. Така, естествено, българските територии към 1874 г. ВЕЧЕ са определени на практика и то по възможно най-демократичен начин за онова време.

Фактически, още в условията на зависимост от Османската Империя, българският национален елит реализира практически приложението на българската национална идея! При това, за разлика от сръбската и гръцката, които – като чисто теоретични – ползват и спекулативни моменти, за българите това става чрез плебисцит, при независим арбитър! Нещо уникално в световната история. И дълбоко забравено и недооценено от българското общество, особено след 9-ти септември.

Този факт е толкова мощно присъстващ в националното съзнание, че предопределя българската политика за десетилетия напред! Именно защото установяването на естествените граници е резултат на един уникален по демократичността си процес, в който хората от дадена област се самоопределят по етно-религиозен и национален признак! Това е обяснението защо и сръбски и гръцки политици имат впоследствие свободата да „търгуват“ територии, съобразно реалното разположение на силите в даден момент. Те могат да си го позволят, защото границите им са „теоретичен“ продукт, т.е. обект на дискусии във всеки момент. За българските политици това е практически невъзможно, именно защото народа си „знае границите“ на практика още от 1874 г.!

Митологизирането на близкото минало в угода на една чужда велика сила, както видяхме, е неизбежно свързано с практическото отричане на собствените постижения на българския елит и народ. И върви ръка за ръка с изграждане на национално самосъзнание тип „жертва“. Само такова самосъзнание позволява сакрализацаия на Русия и „нейните заслуги към България“, но – като баланс – изисква и тотално демонизация не толкова на Османската Империя, колкото на „турците“! А този двоен процес неминуемо води и до станалото обичайно днес „за нищо не ни бива“ или разбирането на националната история като „България – жертва на обстоятелствата“!

За съжаление този тип прочит на митологеми за историята ни не води до нищо добро за страната. Да отбележим отново, че именно тези трактовки позволяват напълно съзнателно и безнаказано, висшето ръководство на страната да предложи на тепсия Суверинитета и Официалната (поне) Независимост на чужда страна и то без дори те да са я искали?!? Два пъти – през 1963 и 1973 г., Държавният глава и ръководството на управляващата по Конституция Партия РЕШАВАТ да се откажат от нациоинален Суверинитет и Независимост в полза на чужда държава! Нещо, което дори по силата на тогавашните закони може да се квалифицира единствено като държавна измяна.

Сега съпоставете този факт и „Митът Батак“, когато един учен бе фактически разпънат на кръст – еднозначно.От 80% от обществото – и да анализираме ценностите на обществото.

При тази – учебникарски ясна опозиция – става безпощадно ясно, че за нас, днес, най-важното е да не ни пипат „клането“. Т. е. най-важното е да сме ЖЕРТВА! А че тази жертва е елемент на УСПЕХА на Независима България, остава невидим факт. И когато Доброволното предаване на независимост и суверенитет на страната, станали възможни след понякога невероятни усилия, с жертви и победи, е обществен факт и достояние … отминаваме лековато и някак дори не ни прави особено впечатление…

Т. Живков бе съден за „кокошкарски“ истории, но не и затова, че в качеството му на Държавен глава, той е извършил ДВУкратно Държавна Измяна. Документирано. И никой не го съди за това. Общественото мнение много повече се вълнуваше от „раздадените“ апартаменти, отколкото от перспективата офиицално да станем 16-та република.

Именно затова считам, че и днес прочитът на историята далеч не е само работа на историците, а е задължение на цялото гражданско общество.

Това че историци като Пл. Цветков, Везенков, Балева и няколко други си вършат съвестно работата като учени остава и ще остане невидимо за обществото. Ако гражданското общество не си даде сметка за няколко основополагащи неща:

– Няма как да остават и се връщат в страната най-будната част от младите ни хора. Просто защото те имат СИЛА и енергия за постижения. А да ги индоктринираме с това „каква голяма жертва сме“ е просто начин да им кажем – ако имате дух на победители – тук не е за вас.

– Няма как да станем гражданско общество с манталитета на „малки сме“, „слаби сме“, „нищо не зависи от нас“. Дедите ни, извоювали и независимост на БПЦ и Съединението и Независимостта на България, са си давали сметка за тези неща, но са тръгвали – и успявали! – от позицията „Трябва! Кой ако не аз и кога ако не сега“.

– Няма как да живеем по-добре, ако не си дадем сметка, че това зависи от нас. Колкото и критики да изсипем към управляващите, ако ние не си даваме сметка – че независимо от трудностите – всичко зависи от нас, то няма и теоретична дори възможност да успеем. Защото никой сам „не пуска кокала“. Но за държащите кокала най-важното е в националното самосъзнание да домиинра образа на жертвата. На „малки сме“.

Всяко общество има избор. Винаги. Дори при невъзможни условия. За пример – българското общество, при реалния риск да бъде смазано от хитлеристка Германия, предпочита да запази своите сънародници евреи. Това не е решение или подвиг на г-н Пешев или Н.В.Борис ІІІ. Това е решение на българското гражданско общество, черпещо дух и кураж от национал-революционерите от 19-ти век.

Всяко общество има право на избор на националните си светини.

Единият-реализиращ се вариант у нас сега е – ЖЕРТВА. Ние сме жертва. Удобно и лесно, защото не изисква усилия.

Другият е да си припомним и документите и събитията на собствената си история. Не митологеми отпреди 1300 или 3000г., а отпреди 150г.

Да изберем – жертва или КАК УСПЯВАХМЕ?!?

Как успяваха нашите деди и прадеди, а не митове за успехи от незапомнени времена.

Всеки избира.

Моят избор е Невероятният успех Независима БПЦ и Установяване реалните етно-национални граници в условията на чужда владичество. Избирам Успеха на Съединението, Успеха на „капитанчетата“ от Сръбско-Българската война, избирам Независимостта, избирам невероятният икономически растеж от 30-те години.

Избирам турският прочит[361] на „Бай Ганьо“, в когото те виждат синтетичен образ на „балканското парвеню“ и отчитат факта, че нация успяла да създаде такъв писател е отишла доста по-напред в развитието си от балканските си съседи…

Това е. Митологеми, „правещи“ национално самочувствие на ЖЕРТВА или документален, безпристрастен и комплексен прочит на събитията и фактите от близката ни история.

Жертва или пионер правещ историята. Изборът е на всеки от нас.

Да си жертва е лесно, не изисква усилия и твърде познато.

Да си пионер – това изисква работа, риск, но е и залог за успех в бъдещето.

Имаме си митологемите на жертвата.

Остава да видим, дали ще сме в състояние да видим бъдещето си като пионери. Каквито реално са били дедите ни до 9-ти.

Първият избор е лесен. Той е разбираем. Популярен. Чакаме да дойде някой, който ще ни „оправи“.

Вторият е и труден и трънлив и неприятен и непопулярен и … Да станем Граждани. Да станем самовзсикателни. Да разбием приспивните окови на митологията и да имаме куража да изправим глави като дедите ни.

Да се откажем от мързеливо популярната роля на жертва и да станем собственици на съдбата си?

Източник

Иво Димитров е български граждански активист. Повече за него и за водения от него проект можете да узнаете на адрес: http://ideabglab.eu/index.php.

Коментари (29)

- 15-11-2010|Златко

Чувствам се доста раздвоен след прочита и публикуването на този текст. От една страна, споделям доста голяма част от патоса му, поне от първата част – всички неща, свързани с отхвърлянето на жертвения статус и пр. От друга страна обаче няма да скрия, че основната ми мотивация в случая е желанието да не се правя на специалист по всичко и да приема, че има и неща, по които трябва да оставя думата на специалистите, доколкото са успели да си извоюват някакъв авторитет като такива. Все пак тук на сайта публикуват и доста професионални историци, така че, ако имат желание... Самият аз не бих искал да подхващам спор по въпроса що за наука е историята.

В текста има обаче и неща, които ме безпокоят директно – и там вече нямам намерение да мълча. Например, ни най-малко не мога да разбера защо де-демонизацията, тоест отмахването на демоничния статус, на Турция и турското, трябва непременно да става чрез търсенето и проповядването на нови демони – Русия и руското. Защо да не може просто да кажем „свободно“ и на двете бивши големи империи, да ги оставим да се оправят с проблемите си както могат, и да не търсим поредния виновник за „хала“ си извън самите себе си? Защо, всъщност?

После, целият патос, свързан с идеи като национално, национален суверенитет, и пр., ми се вижда дълбоко остарял, да не кажа доста подозрителен. Ние сме членове на Обединена Европа, което означава, че доброволно сме пожертвали част от националния си суверенитет, по Европейска конституция. Факт. Инак нямаше да ни приемат. Сега, да описваме като „национално предателство“ пожертването на суверенитета от страна на Живков, след като в момента живеем в състояние на доброволно пожертван суверенитет, ми се струва, най-малкото, непоследователно.

Но може би толкова критика е достатъчна. Добрата стопанка, казват, трябвало и с лъжица да умее да преде. Та така и с мен. Искам или не, трябва да живея с това, което има. Така че, благодаря ви, господин Димитров! Рингът е отворен за една – надявам се, цивилизована – дискусия.

- 15-11-2010|bez znachenie – dve dumi v otgovor na Zlatko

Za Turtsia i Rusia: Ne mojem da im kajem „svobodno“, zashtoto istoriata e v nas i nie v neia. No sqm suglasen, che istoricheskite sqbitia tribva da se gledat v tehnia kontext, s pomoshta na sqvremenni analogii (za da bqdat razbrani), i bez ideologia... Inache, Russia i Turkey sa golemi darjavi, grijesti se za culturniat si i natsionalen suverenitet i interesi, mojem li nie malkite da im davame „svobodno“? Po-skoro te na nas davat... Geografiata, culturata i istoriata ni ne ni pomagat da stanem shveitzartsi (koito davat „svobodno“ na vsichki, dori i na EU)

Za suvereniteta: vqzmojnostta da jertvash dobrovolno suveraniteta si e veche proiava na suveranitet. Lipsata na suveranitet pri Jivkov ne beshe dobrovolna (t.e. santsionirana ot svobodnata volia na Bulgarskia narod)... Dumata suverenitet oznachava vqrhovenstvo na voliata na naroda, ne na upravliavashtata politicheska ili ikonomicheska klika.

Tova sa prosto utochnenia, niamam pretentsii za bezgreshnost. (Izvinenia za latinitsata, niamam kirilitsa na tozi komputer) A temata e vajna i interesna, priiska mi se da pisha.

- 15-11-2010|Златко – А къде остава чувството за хумор?

„Свободно“, разбира се, можем да дадем единствено на себе си. Свободно от идеи-фикс, свободно от търсене на исторически виновници, свободно от една поредна демонизация. При това би било добре, ако бихме могли да го правим с чувство за хумор.

- 16-11-2010|Ivo Dimitrov – Няколко дорълнителни бележки

1. Явно не съм изяснил достатъчно някои неща:

- исторически погледнато демонизацията на ТУРСКОТО е дело на РУСОФИЛИТЕ.

- не става въпрос да демонизираме Русия -велика сила със собствени интереси.

- става въпрос за изваждане на яве факта, че ние нямаме български прочит на историята. Митологичният прочит ползува единствено и само интересите Русия в противовес на интересите на България. До ден днешен.

- русофилският прочит ни прави -априори- еврофоби!

- прочита на истината няма нищо общо с национал шовинизма. Но за нашите деца е важно, да знаят, че по времето -преди 150г. – когато в Европа се заражда нациоинал-шовинизва и религиозната нетърпимост е факт, нашите национал-революционери ориентират действията си по остта на хуманизма и равните права пред закона! А това е СЪВРЕМЕННО постижение...

- 16-11-2010|Златко

Като човек, който се е занимавал с историята и културата на Византия, аз бих се обвързал с твърдението, че „еврофобията“ в историята ни започва поне едно хилядолетие преди разглежданите тук дати и събития. Според мен Русия е поредният – за кой ли път – „козел отпущения“ в българската история. И просто се дивя на факта как голяма част от настоящата ни интелигенция абсолютно не забелязва факта, че отново и отново повтаря все същите исторически (и мухлясали, тоест отровни) шаблони на културно и политическо поведение – соченето с пръст към някого. Изглежда, че ние все още не сме в състояние да търсим освобождение от културните си и исторически комплекси чрез обръщане към самите себе си, чрез лекуване на проблема там, където той Е – вътре в нас самите. Вместо това отново и отново изместваме нещата, опитвайки се да прехвърлим бремето (и непоносимото чувство за вина, което всъщност е напълно ненужно) върху някой друг. „Турци“, „фашисти“, „комунисти“, „американци“, „международен империализъм“, „Улф Брунбауер“, сега пък „руснаци“ – все някой друг трябва да е, не можем да бъдем самите ние отговорни за хала, на който се намираме.

Съжалявам за полемичния тон, но за мен подтекстът и патосът на тази статия водят в погрешна посока. Да, ние имаме нужда да се освободим от вечната си страдалческа поза, да станем активни и уверени в себе си граждани на Европа и света. Това обаче не може да бъде постигнато чрез едно подновено търсене на „чужди“ виновници и готови исторически оправдания. С това не решаваме никакъв проблем, а само обличаме стария – ГОЛ! – крал, в същите пъстри, и невидими за всички други освен нас, финтифлюшки. Съжалявам, така не става!

- 16-11-2010|Златко

Щеше ми се да добавя още нещо, надявам се кратко. В момента, по необясними за мен причини, голяма част от българската интелигенция живее с убеждението, че, за да бъде човек европеец, е необходимо да скъса рязко – и да се противопоставя войнствено – на доминиращата в цялата ни история византийско-великоруска-османска традиция, която има само малко общо с ценностите на секуларна, демократична и либерална съвременна Европа. В тази умонагласа според мен има две части – едната приемлива, другата не – и, за да може човек да се ориентира в света в който живее, е необходимо между тях да се прокара ясна и разбираема граница.

Значи, първо: споменатата по-горе традиция действително е далеч от ценностите на съвременна Европа и човек действително трябва да се раздели от нея, за да може да допусне в себе си духа на модерността и западността, към които се стремим.

Обаче, второ: ни най-малко не е необходимо това да става по някакъв войнствен, агресивен и дребно-балкански начин, чрез търсене на виновници и създаване на нови историческо-вражески образи. Да надживееш родителите си не означава да ги забравиш и отречеш, ако и те да не са били непременно ония, които може би в момента си желаеш. Няма бъдеще без приемане на собствената история, няма път напред в орязването на собствените корени. За да се променим и станем други, най-първо е необходимо да осъзнаем кои сме – и да го приемем без опити за унизително себеотрицание. Да – на модерна, европейска България. Но да – и на нейната история, каквато и да е била тя. Никой не може да надрасне миналото си, без да го е приел и преосмислил като част от това, което е.

А Русия? Русия върви по пътя, който е вървяла открай време, встрани от Европа, встрани от всички, всъщност. Нейна си работа, не е необходимо това да се изживява като наш проблем – освен в случаите, когато едни или други обвързаности заплашват да поставят под заплаха нашата желана и нова западноевропейска принадлежност. Но в това отношение, мисля си, очите на страха – както винаги, впрочем – са мнооооого по-големи, отколкото е реалната заплаха. Едно зряло общество, една зряла България, няма от какво да се страхува. А на всички, които се страхуват, че те са вече зрели, но това не се отнася до „останалите“, пожелавам да се оглеждат по-често в огледалото.

Поздрави,

Златко

- 16-11-2010|Ivo Dimitrov – Изчиствам тезата максимално

1. Твърдя, че от началото на 19-ти век в България се формира мощен Европейски по същността си елит и като хуманизъм и като безспорна ориентация към европейската културна традиция.

2. Този елит успява да надделее и фанариотите и онези които виждат бъдещето на страната като широка автономия в границите на Османската Империя.

3. Този елит през 1878-1908 успява да надделее и над русофилският елит и имаме и Съединение и Независимост.

4. Всичките ни успехи до 9-ти септември се дължат именно на този европейски по характер и дух елит. Вкл. и невероятият стопански възход от средата ва 30-тте години.

5. Масовото демонизиране на „турците“ и сакрализиране на „Русия“ е форма на колониално подчинение. В резултат на това, ние нямаме СОБСТВЕН прочит на историята и се налага МАСОВОТО схващане – бедни,малки,слаби,нещастни,некадърни...А това именно е МИТОЛОГИЯ, нямаща нищо общо с реален прочит на историческите факти и събития.

6. Именно реалният мултидисциплинарен прочит на историята ще ни докаже, че още от средата на 19-ти век България избира именно Европа, а не ориента или Азиатския департамент!

В Заключение, считам че именно историческият прочит на реалността е кардинално важен, защото иначе ще продсължаваме изкуствено да фабрикуваме лузъри, а не ПИОНЕРИ като предците ни направили Независимата БПЦ, Съединението и Независимостта.

В почти невъзможни условия!

- 16-11-2010|Серкан – още една гледна точка

В мен възниква следния въпрос:

Как след 500 години турско робство в поробена България се раждаха хора като Левски и Ботев, като Вазов,З.Стоянов, А.Константинов, като Г.Раковски, като Стамболов, ..., ..., ..., а след няма и 50 години светъл комунизъм под вещото ръководство от големия руски брат, единственото, което се роди да управлява и създава бъдеще е тиква, а алтернативата му тиква на квадрат.

Може ли да бъдат сравнявани реално Русия и Турция?

Имат много прилики помежду си, които няма как да не плашат гражданина на България, но Русия е просто съвсем различна категория, била е и ще бъде.

От което и всеки път като видя как лековато ги сляга някой в обща кошница за влияние и интереси в България не мога да се въздържа.

Текста на Иво Димитров е показателен и много точен. Той показва съвсем ясно, че като няма кука за плетене, ще трябва да се използва лъжицата. Това е, което имаме. За тази кука става дума и за тази лъжица – раждали са се хора, които са знаели да се борят.

За национализма, за това колко скъпо струва той, но как е ВСЕ ОЩЕ неделима част от не една и две силно развити демокрации, ще пиша, ако имам възможност в друг коментар.

Тук искам да приключа с една благодарност към Иво Димитров. Неговия текст ни най-малко не заслужава подобни квалификации (лъжица вместо кука за плетене). Дори напротив. Иво Димитров е от онази рядка категория хора, които макар и здраво стъпили на земята не спират да се борят за идеалите си, дори подхващайки обречени инициативи и битки. Без никакво притеснение бих добавил името му в тази категория хора, които той сам е описал като „невидими за обществото“

(„Това че историци като Пл. Цветков, Везенков, Балева и няколко други си вършат съвестно работата като учени остава и ще остане невидимо за обществото.“).

Няма как да стане това в страна, където крадливите шебеци властват, а ревливите подлизурстват и се скътават при всеки сериозен сблъсък или необходимост от гражданска инициатива.

Съвсем друго нещо щеше да бъде България, ако бяха оцеляли поне „дружина“ хора като Иво Димитров, които още да не са ги изгонили или затрили.

Но не би...

- 18-11-2010|anarhist – псевдо либерализъм ?

димитров искаш да не сме туркофоби когато в турция господства неоосманизма и ни се обяснява че през тези 500 години султанът нищо друго не е правил освен да ни закриля

вие искате да гледаме на балканската и в частност турската история като на рекламна брошура лошото да го зачеркнем да остане само хубавото

няма как да стане

вилхелм тел е мит

смело сърце на мел гибсън е един антибритански мит

баташкото клане не е мит

пречките пред турция са от религиозно културно естество

я си позволи някой като сарацин да каже истината такава каквато е я сте го нападнали че е ксенофоб и шовинист

писна ми от това лицемерие от тази фалшива политическа коректност от този измислен мултикултурализъм

- 22-11-2010|Гост

Хм, не знам защо се сетих за един виц за това, как милиционери дискутирали коя голяма европейска река започва с „Д“ и завършва на „унав“. Иначе цъкнах една 4-ка на статията, хареса ми идеята за ролята на жертвата, ама обосновката някак си издиша, поне там, където имам някаква идея за какво става въпрос – Баташкото клане, икономическия растеж през 30-те... Е, няма да се задълбочавам, не му е мястото в полицейския дискурс, ама ако, примерно, речете да сравните международното влияние на формално несъществуващата като независима държава членка на Г-7 Канада, чийто държавен глава носи гордата титла „губернатор“ – нашият е бил княз – с това на независима България, ще ви е трудно да възразите, че обявяването на независимост, всъщност, е един доста формален акт, който трудно би успял да поеме върху себе си тежестта на новите митологеми, основани на „героиката и успеха“, тия, дето в тях сме „в ролята на пионери, правещи историята“.

- 25-11-2010|Йордан Янков – Нещата естествено са по-сложни

Приветствам критиката на историята като наука, такава каквато е в момента, но тъкмо т.нар. мултидисциплинарият подход изисква да се вгледаме по-внимателно в станалото вече „тривиално“ турско робство. От известно време правя нещо като системен анализ на цивилизацията и историята и стигам до някои изводи, че от ключова важност за съществуването на всяко едно общество е изграждането на една специфична структура от хора, технологии и институции. Липсата на собствена държавност в продължение на 500-години при нас сериозно е попречило за развитието на технологиите и в същото време е блокирало развитието на собствени, достатъчно зрели за времето си (в сравнение с другите общества) институции. Това е принудило хората да оцеляват по най-примитивния от институционална гледна точка начин (родови традиции и обичаи) и оттам до разрушаването на социалното мислене на българите. Парадоксално, но се развива екстремен индивидуализъм (защото сме оцелявали 500 години по единично), съчетан с мистичната вяра в една чудодейна държава, която е длъжна да ни „оправя“. Мистична, тъкмо защото народът ни не е имал опитност със своя собствена държавност толкова дълго време и затова няма как да знае практически, че държавата е абстракция на човешките взаимоотношения, а не обратното – те да са функция на държавата. Цялата ни история след Освобождението е само един болезнен гърч, в който се опитваме да отгледаме отново собствени институции, но върху този процес не може да не бъде оставен отпечатъка от осакатеното съзнание на българите. Всъщност черногледите лафове, за които споменава авторът в началото, просто са израз на интуитивното схващане, че ние не сме нормално общество. А няма и време да ставаме „нормално“ национално общество, защото в днешно време светът вече е стигнал далеч напред във времето на деконструирането на националните общества.

- 25-11-2010|Златко

Всичкото хубаво, но дали проблемите започват едва с османското управление („турско робство“ е фраза за вътрешна употреба, на мен не ми се иска да я ползвам). Та така, кои са тези „достатъчно зрели за времето си“ институции, които България е имала преди да дойдат турците? За Англия знам – там в тринадесети век имаше една такава Magna Carta, Велика харта, нали така? Във Франция също – Капетингите нали бяха нещо принудени да дадат на баронството права, които преди то не е имало, поне в началото? Е добре, къде в България – или на Балканите, или във Византия – е имало нещо подобно? Не съм специалист, но все пак ми се струва, че еднозначното вторачване върху турците като „виновници“ за нашата изостаналост (сигурно защото византийци вече няма, инак и на тях щяхме да им гоним карез)... та, тази историческа втораченост само пречи, нищо друго не върши. Когато човек търси обяснения за съдбата си извън себе си, той обикновено не е в състояние да я промени – и ние едва ли сме изключение от това правило.

- 25-11-2010|Йордан Янков – re:

Златко писа:

Всичкото хубаво, но дали проблемите започват едва с османското управление („турско робство“ е фраза за вътрешна употреба, на мен не ми се иска да я ползвам).

Не, аз не казвам, че проблемите започват с османското управление. Средновековната българска история също говори, че не всичко е било наред в структурата на българското общество и тогава. Но пък е възможно просто да сме попаднали на лошо място в лошо време. Аграрните цивилизации (по класификацията на Тофлър) са силно податливи на промените в околната среда, било то природна или социална. За онези времена все още трудно може да говорим с някаква категоричност. Но въпросното османско управление безспорно е разкъсало институционалната тъкан на обществото ни и с това го е осакатило.

- 25-11-2010|Златко

Джаред Даймънд има една много добра (и достатъчно опростена, за да е достъпна за моето масово, тоест неспециализирано възприятие) теза, която излага в „Guns, Germs and Steel“ (знам, че е преведена на български, но не съм сигурен за точното заглавие). Общо взето, тезата звучи така: geography = destiny. Много ясно, много просто. Там, където географските условия насърчават общуването и комуникацията (големи равнини, наличие на животни, подходящи за доместициране и пр,), има и условия за създаването на големи цивилизации. Няма ли ги тия условия, няма и големи цивилизации. Трите големи средно- и южноамерикански империи не са знаели абсолютно нищо една за друга – и не са познавали колелото, въпреки огромните постижения в други области, например астрономията. Същата работа и при нас. Балканите са планински, труден за завоюване и цивилизоване регион. Това е съдбата ни. Няма защо да се тръшкаме и оплакваме; времената, в които живеем, вече могат да коригират всичко. Въпросът е само в това дали наистина желаем да бъдем коригирани, дали желаем и сме в състояние да се променим? И колко време ще трае всичко това? Няма демокрация, толерантност и богата култура в бедни общества. Просто хората не са в състояние да толерират чуждия успех при условие, че самите те се чувстват заврени в кучи задник. Така е било и в Запдна Европа, и в Америка, преди те да забогатеят достатъчно. Така ще бъде и тук, докато си оставаме бедни и сърдити. Банално, но факт.

Но, както казват съседите от запад: „Паре нема, действай!“ Щем, не щем, трябва да живеем и действаме в това време, в тази обстановка.

Досадих ли вече окончателно? Добре, хайде тогава, време е да поработя малко...

- 25-11-2010|Йордан Янков

Концепциите на Джаред Дамънд слагат само средата в цивилизационното системно уравнение. Разбира се, тя определя много неща, но не всичките. Дали на Балканите сме малко диви защото такава ни е географската среда или защото всички по един или друг начин сме пострадали от османското управление е доста дълъг разговор. Аз не мисля, че проблемът е в самата османска държава (всяка чужда държава би причинила същите поражения), а липсата тъкмо на на българска държавност. А затова дали има изход от ситуацията – не, мисля че вече е много късно – българското общество е със затихващи функции и нямам как да бъде по друг начин. Да градиш национално общество в началото на 21 век е безнадеждно занятие.

- 25-11-2010|Гост

Що, я как са се справили турците, изградили са национално общество през 14-ти, 15-ти, 16-ти... век и са игнорирали българите, или българите са игнорирали тяхната държава, щото била тяхна, и предпочели да отидат в родовообщинния строй.

- 09-12-2010|Иво Димитров

1. Благодаря за критиките. Давам си сметка, че обосновката на скицираните тези е непълна. Но това е логично за една статия, при положение, че по същество проблематиката предполага пълно развитие и обосновка в поне 3 различни монографии.

2. Съгласен съм с тезата, че ни липсва опит с „Държавата” или по точно – липса на исторически опит на елита ни в държавното строителство. Нещо повече: в последните 60 години елита ни е тотално А историчен, а Държавата е едновременно и Мит и Не суверенна /в смисъл не зависи от официално прокламирания суверен/. Така, елита ни и по дух и по характер е с колониална психика. В този смисъл е напълно логично целенасоченото индоктриниране на хората чрез теорията за „жертвата” и нещастните исторически условия. Така се снема всяко подозрение в елита по отношение способността му да си изпълнява исторически присъщите си функции. Нещо което позволява спокойно възпроизвеждане на елита като А историчен , а държавата като Мит и Не суверенна.

3. Далеч съм от мисълта да проповядвам национализъм или /пази Боже-шовиинзъм/. Не съм нито „русофоб” нито „туркофил”. Но определено смятам, че е крайно време да прочетем историята си в Европейски контекст, а не през очите на Руско/Съветско/Руските интереси.

Един крещящ факт: След 1878г. масово нашите студенти се разпиляват да учат из цяла Европа. И ако до 09.09.44г. единици са онези, които не се връщат в страната, то днес са единици онези, които се връщат.

В единият случай става въпрос за историчност/чувство за мисия и вяра в собствените сили да се променят нещата към по-добро. Във вторият – точно обратното.

Като резултат – страната ускорено трупа интелектуален капитал, което обяснява бума от средата на 30-тте. След 09.09.44 – страна с ускорени темпове се де интелектуализира и де професионализира.

В този смисъл, тезите за „жертвата” и „МАЛКDA българия” с които промиваме мозъка на децата си, ВЕЧЕ представляват непосредствена опасност за бъдещето на страната. И нямаме историческо време да разчитаме на някакви „естествени процеси”.

- 09-12-2010|Jordan Qnkow

г-н Димитров, по принцип елитите са функция на низините – за това се казва, че всеки народ заслужава своите управници. Колкото до това, че днес българите учили навън не се връщат: просто живеем в различни времена. Тогава е била епохата на националните държави и тези българи са намирали своята реализация в развитието на националното пространство. Днес е епохата на ерозията на националните държави и съответно хората не намират за нужно да се идентифицират с някаква национална идея. Днес е много по-лесно да откриеш сродни души на другия край на света, които говорят съвсем друг език, отколкото в собствения си блок/квартал. Малко е късно да строим национална държава. Закъснели сме. По-добре е да я оставим да си отиде в мир. Никому не е нужна. По-добре да помислим как може всеки, който живее около нас, да живее по-добре като личност, а не като придатък на някаква държава.

- 09-12-2010|Майя Маркова – re:

Jordan Qnkow писа:

Колкото до това, че днес българите учили навън не се връщат: просто живеем в различни времена. Тогава е била епохата на националните държави и тези българи са намирали своята реализация в развитието на националното пространство... Днес е много по-лесно да откриеш сродни души на другия край на света, които говорят съвсем друг език, отколкото в собствения си блок/квартал. Малко е късно да строим национална държава. Закъснели сме. По-добре е да я оставим да си отиде в мир.

Нали точно това пише и Иво Димитров: че тогава младите българи са имали „чувство за мисия и вяра в собствените сили да се променят нещата към по-добро“, а сега – точно обратното. Но аз бих добавила и нещо друго. Човек е стадно животно и е много зависим от мненията на другите. В началото на ХХ век на хората, върнали се след следване в чужбина, се е гледало като на талантливи и квалифицирани специалисти, като на модели за успех. Сега се гледа като на неудачници, които не са успели или поради мързел не са пожелали да се вградят в съответната западна държава. Питат ги защо са се върнали. Аз през 1996 гостувах един месец на роднини в САЩ и после ме питаха защо съм се върнала. Вярно, нещата се променят. След 2001 някои юпита се върнаха и направиха добри далаверки и това донякъде вдигна имиджа и на другите, които се завръщат.

Колкото до това да не строим национална държава, а да я оставим да си иде в мир, бих попитала – а какво да правим с населението на бившата национална държава? Могат ли шепата държави, в които се живее добре, да приютят цялото население на мнозинството държави, в които няма човешки живот? Може ли, както би се изразил Тери Пратчет, океан да се сгрее на свещ? Или все пак трябва да отръскаме от мухъла старите идеи, че е добре някой да остане в държавата и да се опита да я пооправи?

- 09-12-2010|Йордан Янков – re: re:

Майя Маркова писа:

Колкото до това да не строим национална държава, а да я оставим да си иде в мир, бих попитала – а какво да правим с населението на бившата национална държава? Могат ли шепата държави, в които се живее добре, да приютят цялото население на мнозинството държави, в които няма човешки живот? Може ли, както би се изразил Тери Пратчет, океан да се сгрее на свещ? Или все пак трябва да отръскаме от мухъла старите идеи, че е добре някой да остане в държавата и да се опита да я пооправи?

Тъкмо в това е проблемът ни – българинът вижда своя живот само и единствено в рамките на държавата. Историята е изтръгнала от нас самата мисъл, че може да има и друго социално пространство, освен държавата. Затова се люшкаме между две крайности – краен индивидуализъм и краен етатизъм.

- 09-12-2010|Златко

Аз също мисля, че повечето от аргументите, изтъквани от Иво, функционират на емоционално, но не и на рационално ниво. Нека да разгледаме един-два от тях. Всеки от нас, независимо дали живее в България или извън нея, се дразни от синдрома „пази Боже, сляпо да прогледа“ и би искал, ако е възможно, повечето млади хора, получили добро образование на Запад, да се връщат и да започнат да „сеят семената“ обратно в Родината. Но при това напълно се игнорира факта, че в момента за повечето от солидните образования, получени на Запад, в България просто няма приложение. Няма! Какво ще прави един млад човек, специализирал бизнес мениджмънт например, освен да търси работа някъде по високите етажи в правителството – и да затъне в блатото им, както комай се случи с всички юпита, които поеха по този път? Какво ще правя аз, ако се върна в България? Всеки поглед към книга, издадена у нас, ме хвърля в ужас! Пълно невежество, абсолютно непознаване на най-най-най-елементарните правила на типографията! Господа български издатели, разстоянието между буквите в един текст може да се променя само с един-единствен процент – 0! НУЛА! Това е правило, за чието неспазване в Германия се уволнява. Погледнете само ужасиите от нагъчкани текстове, например в книгите на Орхан Памук, които очевидно се издават от пълни типографски вандали! И аз трябва да се завърна обратно, за да работя в тази среда? (За пълната джунгла на Интернет-пространството, в което не само типографията, но и правописът не се зачита за нищо, изобщо няма да говоря; почти всеки текст, който получавам от български автори, е пълен с безобразни правописни грешки; за субективни неща като езиково чувство изобщо няма да приказвам). Благодаря, но не, благодаря!

Националната държава – а заедно с нея и повечето национални емоции – са част от едно време, което полека-лека си отива. Това не означава, че човек трябва да реже корена си. Но и прекаленото думкане по националните емоции рядко води до нещо добро – особено у нас, особено на Балканите.

Онова, което повечето хора в момента у нас не могат – или по-скоро не искат – да разберат е, че достигането до ниво на развитие, поне донякъде съизмеримо с ония от центъра на Европа, изисква време, далеч по-продължително от онова на един или два човешки живота. Казано по-просто: в България няма и следа от мисионерски дух. А това според мен е единственото лекарство, което до някаква степен може да смекчи болките отвътре, които не са спестени на никой от нас, включително и на мен. Човек трябва да приеме, че собствената му личност не е мерило за нещата – и да сее семената независимо от това, че те ще покълнат – АКО! – едва някъде далеч след като той или тя са си отишли. Единственото нещо, от което България се нуждае, е време. Но именно това е нещото, което никой у нас не е склонен да й подари – всеки иска времето за себе си. И докато е така, няма да престанат мъките и воплите – както лични, така и колективни.

Но това вече не е моя работа.

- 11-12-2010|Иво Димитров

Г-н Янков, по принцип сте прав за това, че всеки народ си заслужава управниците в ДЕМОКРАТИЧНИТЕ държави.

Т.е. държави в които елита е могъл да се развие и установи по естествен път – сиреч, на база на доказано успешни низии за бъщето и практики, които да ги реализират.

Изглежда забравяте, че практически след 9-ти, „българският“ и по-точно КОЛОНИАЛНИЯТ елит в страната е НАЗНАЧЕН и няма нищо общо с РЕЗУЛТАТ от дейността му като такъв.

И този елит си остава НАЗНАЧЕН и след 10-ти и успешно се възпроизвежда.

Което обяснява днешното ни състояние.

Народа по никакъв начин не е крив, при липсата на РЕАЛНИ и ЧЕСТНИ лидери.

Проблема е, че не се разбира елементарната истина – реална промяна може да донесе само реален КОНТРА елит, който да заяви ясна визия по ключовите обществени проблеми. Като не става въпрос за голи лозунги, а за КОНКРЕТИКА. Пр., казвайки „нова политика“, първото конкретно нещо ще трябва да е „как ТОЧНО ще превърнем партиите от форма на бизнес сдружения, в реални инструменти на Гражданското общество, Същото важи и когато се говори за реформи – каво,как, кога с какви ресурси – ясно и конкретно.

Едва когато се заяви – и то по този начин – контра елита на страната, едва тогава ще започнем и да се нормализираме.

- 11-12-2010|Иво Димитров

Извинете, при постването е станала грешка. Да се чете:

Народа по никакъв начин не е крив, при липсата на РЕАЛНИ и ЧЕСТНИ лидери, че се лута и търси, но не намира, просто защото няма реален избор!

- 11-12-2010|Серкан

„Аз също мисля, че повечето от аргументите, изтъквани от Иво, функционират на емоционално, но не и на рационално ниво.”

„Казано по-просто: в България няма и следа от мисионерски дух.”

Това не е никак просто казано и повдига ред въпроси в мен, някои от които ще си останат нерешени с десетилетия. Примерно, наистина ли изчезва националната държава или само определени национални държави? Кога ще изчезне съвсем националната държава – за какъв порядък от време говорим. Аз от това, което чета, поне още един век ще съществуват някои от националните държави. Е, да, само някои.

Възможно ли е мисионерство, без позитивната емоционалност да надвива макар и с едно ниво рационалното?

Аз съм забелязал неведнъж изтъкване на този псевдоаргумент за „емоционалноста”. На собствен гръб и от най-неочаквани хора. Същите, реагират не по-малко емоционално, когато ножа се обърне към тях. Просто няма спасение от нея.

Та без тази емоционалност според мен нищичко не може да мръдне и крачица. Не може защото в основата си човека е дух, който ползва тялото под наем. Вяра, надежда, любов – вечните пътища към емоцията, която да даде импулс за начало. Емоцията като изграждаща сила.

И по практично, от моите каталуснко-турски аналогии: Vicente Ferrer и Fethullah Gülen, мисионери, които ползват емоционалноста под формата на съпричастност за да събират съмишленици в каузите, които са си поставили.

Съпричастноста е много силна в определени моменти от историята. При война например тя обединява съюзници срещу врагове. За съжаление при война има други емоции, негативни, рушащи, които са много по-силни от съпричастноста, например страха, които отвеждат нещата в повечето от случаите до ужас. Национализма, който е съшил в себе си страх и насъскване на омраза към противника е тука главен герой.

При мир, два ясно определени и колкото различни, толкова взаимносподелящи идеала за съпричастност модела: силно, демократично, прогресивно, секулярно общество (пример – Каталуния); вярващо общество, което има в основата си съпричастноста (такива като тези на Гюлен и Феррер – между единия и другия има важни основни разлики, но не това е темата). И едните и други обаче си имат важни недостатъци. Тук се включва темата за дуалността.

Най-нови примери за дуалност:

Китай – световния икономически гигант, държавата, която е номер едно в почти всичко, което може да си представим като emergent и същия този велик Китай, участва като един празен стол на вчерашната церемония по награждаването с Нобелова награда за мир...

САЩ – номер едно във всичко, което можем да си представим. Определеяна като държавата, чийто век ще бъде XXI. И дори тя, родината на едни от най-гениалните хора и създания на човечеството, не може да се спаси от тежката съдба да понесе критиката с достойнство. Унищожението, скриването, продължението по стария утъпкан път е избора на земния гигант.

Уникални творци, които създават бъдещето, карат ни да мислим и да се развиваме, скланят глава унизително пред критиката и желанието да съграждаме заедно, в достойнство.

---

В нашия микросвят, където по един или друг начин мисионерстваме: Желанието да има място за мнението на другите не е един каприз. Това е задължително условие за всеки, който иска да изгражда обществени ценности. Това подминаване е масово в интернет пространството – обратната връзка, възможността да участва самото общество като градител е примитивно развито. Това е моята критика към хората, които искат и имат интерес от развитие на гражданското общество. Почти няма къде да може да пишеш, спазвайки елемeнтарни правила за коректност, но свободно, по каквато тема искаш. Просто се огледайте. Максимума на тоя етап са коментарните полета и един-два частни форума. А за да искаш да съградиш нещо общо, трябва да си готов да направиш няколко крачки повече напред. Реални, не само на думи и не само чакайки реакции от другаде. Няма да повтарям стария виц на Господа и неговата не-помощ, при условие, че всяко дело е негово. Тогава може би ще се включат хора, които сами да подкрепят идеята с реални дела и средства.

Може ли да мръднем още една крачка напред и какво е нужно за това?

- 11-12-2010|Йордан Янков

г-н Димитров, този елит не може да се породи от нищото, той е функция на въпросния народ. Фразата, че всеки народ заслужава своите управници, не се е родила в демократични държави, а в разпокъсаната на малки княжества Германия от 19 век, закъсняваща в своето демократично развитие. Аз не мисля, че каквито и да е визии, на който и да е елит, могат да предопределят историческата съдба на едно общество. Самите визии могат да бъдат само такива, каквито обществото е склонно да чуе и да възприеме. Те не са причина, те са следствие.

Между другото, можете да имате много обяснения за това, което се е случило след 9-ти септември, но по интересно е какво се е случило ПРЕДИ тази дата. Задайте си въпроса, какво му е било на тогавашния елит, че е допуснал за 60-на години ОБЕЗГЛАВЯВАНЕТО (това става в Европа) на двама министър-председатели, няколко на брой преврата от различни разцветки и доста редовна терористична практика, пак от различни разцветки. Това за мен въобще не ми изглежда като някакво здраво общество, камо ли „гражданско“ (друга тема е и превратния смисъл който много хора влагат в тази дума). Така че недейте да търсите някакво изгубено величие. Такова никога не сме имали. Поне от ранното средновековие насам. Не виждам и никакви обективни причини да го проимаме точно сега.

- 12-12-2010|Иво Димитров

Уважаеми Серкан,

Отскоро функционира сайта на „Предизвикателство:Гражданското общество“ http://ideabglab.eu

чиято основна цел е осигуряване място за свободни дебати при следните две основни изисквания:

- коректно отношение към опонента и спор по същество

- мненията да са аргументирани и оборновани /факторогически,логически.../

Същевременно една от целите е да се концентрира екпертното говорене в различни области, като по този начин се стремим да интегрираме максимален интелектуален поетнциал, независимо от това кой къде е.

- 12-12-2010|Иво Димитров

„Аз не мисля, че каквито и да е визии, на който и да е елит, могат да предопределят историческата съдба на едно общество“

Г-н Янков,

По съещство именно елита е онзи, който води обществото. Няма кой друг. Той продуцира и визии и интелектуални продукти и инструменти за реализацията им. Като при всеки провал, един елит бива подменян от контра-елита.

Лесната, марксистката визия е, че елита е просто отражение на „народните тежнения“. И това е истина, но само една малка част от нея. Истинската роля на елита е да провижда едно по-добро и адекватно бъдеще, което в момента е/може да изглежда „неприемливо“ за болшинството от хората.

При това, във всяко нетоталитарно общество, наред с доминиращият елит съществува и един „контра-елит“, който продуцира „новото“ виждане за нещата.

Т.е. ставането на елитите е сложна игра на конкуренция за доверие, основаваща се на реални резултати.

У нас след 9-ти септември именно този конкурентен процес е унищожен, както и целият вационален елит граден по естествен път /с всичките проблеми и грешки/ от началото на 19-ти век.

След което, идва времето на НАЗНАЧЕНИЯ елит, като критерият е „преданост“ към ОЛИГАРХИЯТА. Без значение от резултатите.

И е нормално в резултат да наблюдаваме обществена деградация и разпад.

- 12-12-2010|Йордан Янков

Когато някой вижда някакъв проблем, той предлага решения за неговото решаване. Хубаво, според вас за неволите български е виновна липсата на елит. Дайте рецепта как да си произведем този елит. Но с европейски прочит на историята това очевидно не става и няма да стане. Европейският прочит е възможен само от нов елит, но същия елит трябва да е резултат от европейския прочит. Става нещо като барон Мюнхаузен, който лети като се дърпа за косите. Да не говорим за разтегливото понятие „европейски прочит“, да не говорим дали пък точно трябва да бъде „европейски“, а не американски (например). А пък и все още не отговаряте на въпроса, защо въобще ни е нужен елит и за какво ни е нацията? А какво е нация?

- 17-01-2011|пухчо

Добър ни е елита в сравнение с народа. Ако зависеще от 1.6 милиона доносници и 1 милион комунсти и техните деца, щяхме да сме руска провинция или нещо като Северна Корея.

Елитът е същият , но с тази разлика , че поне си знае интереса и смята Запада за по-добро място за парите си от Русия и комунстическата държава.

Що се отнася до Русия- не знама оттам да е излезло нящо свястно като политическо устройство. Видно е от всички народи без трайни ментални увреждания, ние явно не сме към тях.За мен действително периодът от първите 10 години след Освобождението е най-величавия в историята ни- тогава устояваме на поне шест преврата инспирирани от Русия. Само , че какво да очакваме от народ , който започва историята си с шест преврата за 10 години?

Защо Турция ни трябва в ЕС

Автор: Иван Бедров

Искате ли да станете особено популярен в интернет? Направете форум или кауза във Facebook срещу Турция, турците, турския език, Турция в ЕС… Ще се изненадате от огромния брой последователи, които ще привлечете. И затова не се изненадахте от все по-настойчивите и шумни предложения за провеждане на референдум За и Против присъединяването на Турция към Европейския съюз. А той е излишен.

Приемането на Турция в Европейския съюз е полезно за България, за целия Европейски съюз и за един дори по-широк регион. И това, че една голяма група хора мисли обратното, изобщо не е гаранция, че това е разумната позиция. Присъединяването на Турция към Европейския съюз ще донесе много повече инвестиции в България, ще създаде нови възможности за българския бизнес, ще добави още един двигател на растежа в съюза. В същото време някои бизнеси за краткo ще бъдат притиснати от конкуренцията. Извън числата – България ще има демократична и свободна държава за съсед, а Европейският съюз ще се отърси от имиджа си на ксенофобски клуб, запазен само за християни.

Рецепта срещу кризата

„Влезе ли Турция в ЕС, инвестициите в България ще се увеличат 10 пъти, дори 100 пъти“, прогнозира главният оперативен директор на Smart Group Халил Демирдаг. От 14 години той развива различни бизнеси в България и партнира с фирми от целия регион. Оптимизмът му е споделян и от икономиста Красен Станчев от KC2 LTD, според когото възможностите за инвестиции и дългосрочен растеж са сигурни и очевидни, защото икономиките на двете страни са силно свързани. „Освен това България ще спести бюджетни средства от опазване на външната митница и граница на съюза“, допълва Станчев.

Един конкретен проект показва посоката, в която може да се развие бизнес партньорството между български и турски компании. Smart Group вече изгражда логистичен център, чиято цел е да привлече турски фирми да изберат София като свое представителство за Балканите. „Оттук с помощта на транспорта за няколко часа стоките ще стигат до 72-милионен пазар. България вече няма да е малък пазар от 8 милиона, а център на много по-голям пазар“, планира Халил Демирдаг. Неговата рецепта звучи така: Ако България иска да излезе от кризата, просто трябва да премахне визите за турските бизнесмени.

Не всичко е пари все пак

Преговорите на Турция с Европейския съюз са полезният натиск, с чиято помощ страната може да стане по-демократична и по-свободна. Ограничаването на властта на военните и стъпките към гарантиране правата на малцинствата и свободата на словото са безспорно добри новини за Турция. Тя обаче нямаше да тръгне по този път, ако не беше принудена от Европа. Ключовите проблеми остават непризнаването на Кипър и на арменския геноцид от 1915 г. Турците са изключително чувствителни по тези теми и едва ли скоро ще има правителство в Анкара, което да направи такива компромиси и да рискува да загуби сериозна подкрепа от избирателите. Това прави евентуалното приемане на Турция в ЕС твърде отдалечено във времето.

Страховете

„При всички положения турските компании ще могат да си позволят да диктуват цените на една малка територия като нашата“, казва Тошко Тотев, управител на Български строителни маркети. „Сега, дали ще има чак фалирали фирми, не знам. Но ще бъде трудно за известен период от време. Турските колеги имат много по-големи възможности за инвестиции. Но заради тези страхове да затваряме границата, не си струва“, смята Тотев. Според Красен Станчев, силен натиск от турската конкуренция ще усетят транспортът и логистиката, текстилната промишленост и пазарът на квалифициран труд. „В дългосрочен план обаче българските фирми ще спечелят от конкурентния натиск“, прогнозира Станчев.

Турция като лекарство за Европа

„Без сътрудничество от страна на Турция е много трудно да си представим енергийната диверсификация и сигурност в региона на Европа“, казва анализаторът Владимир Шопов от Sophia Analytica. „Турция ще обезсмисли субсидиите от Брюксел“, прогнозира Красен Станчев. По думите му с приемането на Турция Европейският съюз по-лесно ще се освободи от скъпоструващия протекционизъм и ще се превърне в зона за свободна търговия с водеща пазарна позиция в света. Това според Станчев ще освободи 150 млрд. EUR годишно, които вместо за субсидии ще отиват за потребление и инвестиции.

Изгодна сделка и за двете страни

Процесът на преговори между ЕС и Турция, колкото и дълго да продължи, със сигурност ще промени и двете страни. Повече пазар в Европа, повече демокрация в Турция – сделката е изгодна. Силните гласове Против обаче не затихват. Страх от 80 милиона нови европейци със средна възраст 28 години, страх от конкуренцията на турските компании, страх от… различните. Докато преговорите се протакат, подкрепящите присъединяването в Турция също намаляват и от над 60% преди години вече са под половината избиратели.

В тази история България има много ясен интерес и е време да го заяви. Това звучи неразбираемо за хората, за които думата Турция предизвиква асоциации само с баташкото клане. И докато има такива избиратели, ще има и политици, които ще бягат от разумния разговор за Турция.

Източник

Иван Бедров е български журналист, работил в радио „Свободна Европа“, bTV, в новинарския ТВ канал RE:TV, както и в бизнес всекидневниците Пари и Капитал Daily.

Коментари (29)

- 19-11-2010|Семо

Иване, Иване, защо си толкова плитък?

- 21-11-2010|Красимир Бачков – Продажник!

Такива твърдения може да прави само един продажник! Такива през „прехода“ има достатъчно и без Иван Бедров. Разбира се всеки има право на мнение, но грубата манипулация от тази статия откровено дразни! С нея Бедров се равнява до така наречените „клозетни писачи“.

- 21-11-2010|Иван Иванов

Защо сме против Турция?! Това че сме били част от Османската империя, ли? Вижте другите народи, които също са били включени в границите й как се отнасят към този факт. Ами тогава сме имали повече свободи сравнени с периода на „Народната демокрация“, когато не само чужбина но и част от територията ни бяха затворени за посещение – Свиленград, Петрич, Златоград и какво ли още не. На всичкото отгоре на два пъти Тато предлагаше да ставаме съветска република!!

Колкото до Баташкото клане то отдавна се знае, че е дело на помаците, но какво от това! Нима още ще живеем с такива събития в душите си, както й с варварски актове, като изработването на златна чаша от черепа на противника! Ние всички сме българи, защото сме родени в България. Това, че имаме различни религиозни практики, различен майчин език не са неща които могат да ни разделят. Но това никога не е било изгодно на политиците ни. Защо ли? Отговорете си сами.

А колкото до това, че в Турция се намаляват подръжниците на идеята за присъединяването й към ЕС, говори само за здрав разум. Бъдещето на ЕС е съдбата на „Титаник“ – красиво, луксозно, но обречено на лесно потъване. Изпуснахме момента за създаване на Балканска икономическа зона! Ще си платим за ксенофобските глупости, защото избираме за лидери хора като Волен Сидеров, Яне Янев и кой ли още не.

- 21-11-2010|Андрей Филипов – Бъдете добри българи!

Бъдете добри българи!

- 21-11-2010|Женя Георгиева – Разумна статия

Опит за обективен и разумен поглед. Авторът е показал, че е наясно с риска от неодобрение, който навлича той. Работя със студенти и знам какъв взрив от емоциии се излива при споменаването на каквото и да било, свързано с турци, роми, или коя да е от групите хора, които не са мнозинството, не са центъра, а са в периферията на обществото ни. Боравим с такава степен на враждебност към другостта, която е била характерна за традиционното общество. Днес обединяващото понятие за това е расизъм. Интересно е, че расистът се има за нещо повече и гледа на „различните“ като на по-примитивни от себеподобните му, но някак му убягва, как самото това излага на показ собствената му примитивност. Така че невъзможността да се обсъждат обективно въпросите, поставени от този текст, реакциите, базирани на неадекватни на днешния свят, силни, емоционално-подплътени нагласи, поставят всъщност въпроса доколко на нас мястото ни е в ЕС.

- 21-11-2010|ALEKSANDRA – TAKA

Ашкулсон г-н Бедров, няма що!

Въобще замисляли ли сте се какви други последствия освен непосредствените икономически облаги /ако такива изобщо има../ би донесло на културата и обществото ни съседството ни с една Турция в ЕС?

Дали след 20-30 години би могло изобщо да се говори за българска държава, или ще се претопим в онези 80 млн новоизцюпили се ЕС граждани?

Изобщо виждал ли сте турци /не някакво рафинирано малцинство от Истанбул, ами онези, идващи от дълбоката Анталия или там където?/ 70 млнна Германия има достатъчно проблеми с 8 млноото си турско малцинство. Какво ще стане с 7милинна България когато останалите 80 млн започнат да циркулират в региона?

Разб се, съм против да се прави референдум или там квото на темата за или против. А и честно казано, едва ли някой ще ни пита. Достатъчно е, че в обозримото столетие вс разумни европейски страни ще продължават да разтакават това невъзможно членство./ защото то е НЕВЪЗМОЖНО: културно, исторически, географски, морално и както и да др погледнато/

Нямам нищо против турци, иранци, азербейджанци, сенегалци и каквито и да е народи по света. Просто няма как всички да влязат с ЕС, просто защото не им е мястото там. Спорно е доколко нашето също е...:Д Но това е др тематика:Д

Изобщо, нямам думи. Такива „освободени“ мислители като Вас тр да ги бесят на език. /шега, разбира се, ама осъзнайте се все пак/

- 21-11-2010|Златко

Винаги когато прочета подобни разпалени коментари, в които – кой знае защо – непременно на някое място се споменава фразата „нямам нищо против турците, но...“ – та, винаги, когато прочета нещо такова, се сещам за едно преживяване тук в Берлин, някъде през 90-те години. Работех тогава още в издателството с останалите колеги, и веднъж ми се дощя да им пусна нашенска музика. А те послушаха, послушаха, и любезно отбелязаха: „Ей, каква хубава турска музика“.

Толкова за всички, които си мислят, че Европа е в състояние да направи някаква разлика между нас и турците. А инак, то и аз нищо против нямам... Нищо против всички, които говорят и за Германия, и за Европа, и за Турция, че и много ги щракат нещата... Само дето никога не са се докосвали ни до Европа, ни до Турция или до турците (колко анадолци е виждала госпожата например извън собственото си разпалено въображение?). Тук при мен в комшулука има няколко – и слава Богу, инак в неделя човек ни хляб, ни мляко може да си купи, ако ги няма „дивите анадолци“, дето превиват гръб като добичета, делник и празник, та да могат немците да си гледат рахата...

А инак лошо няма де. Свобода поне имаме, особено свободата да си приказваме така едни с други и да се перчим с това колко много го разбираме тоя свят...

- 21-11-2010|aleksandra – hm

Драги г-н Енев

За съжаление забелязвам тенденция да „апострофирате“ всеки коменар на сайта Ви, който не съответства на Вашето мнение. Няма да давам примери за това, защото не си струва.

Само искам да кажа че не зн за коя ЕВРОПА говорите и защо тя трябва да прави разлика между нас и турците. Аз съм лично против турция в ЕС, защото според мен това ще доведе до културна и всякаква инвазия към българия, която не ми се струва, че ще е от полза за страната.

Живея в Берлин от две години и смятам,че знам за какво става дума. Има ги всякакви в „комшулука“ разб се, и добри, и не чак толкова, но това какво правят немците слабо ме касае- дадох ОЧЕВАДНИЯ пример с Германия, която не може да се справи с няколко поколения мигранти, които отказват да се интегрират в страната, не говорят езика и пр. Мисля, че примерът е релевантен към темата- щом страна като Германия има проблеми с това, предполагам, че същото ще се случи и в БГ.

Просто има нужда от столетие-две, за да може изобщо да се повдига тази тема, дали и къде е Турция.

И моля Ви, без коментари за личността ми, къде живея и какво съм видяла по света- не мисля, че е адекватно.

Извинявам се за тона, ако има обидени. Всъщност това е малко безплодна работа, да се пишат дискусии, и общо взето е една от малкото такива, в които участвам.

Явно темата е добра все пак: браво на автора, че я е измислил

Лека нощ на всички и нека няма обидени:Д

- 22-11-2010|Златко

Обидени няма. Различни мнения – колкото щете. А за апострофирането – то ми се вижда неизбежно там, където разликата между защищаваните мнения е океан.

И все пак – опитайте се да погледнете малко по-критично, например, дори към речника, който използвате. Германия трябва да „се справи“ с емигрантите (себе си включвате ли в тази непокорна маса?); самите те „отказват“ да се интегрират и не говорят езика на страната (отново – бихте ли се наели да влезете в състезание с някой берлински турчин що се отнася до владеенето на немския език? За разлика от вас и мен, огромната част от тях са родени тук, уважаема опонентке); накрая, в България ще има „инвазия“. Нужно ли е да коментирам повече, след като езикът, който използвате, коментира самата вас в много по-голяма степен, отколкото коментираната тема? Никой не може да избяга от себе си – нито аз, нито вие, и очевидната приемственост между езиковите употреби от близкото минало и това, което вие говорите тук, ми се вижда неоспорима. И ако ви се струва, че това отново е критика към личността ви, а не по темата, то опитайте се да разграничите по някакъв начин личностните си предпочитания от темата, която според мен е: способност за разбиране и живот в и с различното, с различните, от самите нас. Факт е, че най-вече провинциализмът – независимо от това дали носителите му живеят в Горна Диканя, радомирско, или в Ню Йорк, е умонагласата, която претендира да познава неща, които всъщност не познава, и да дава оценки за проблеми, чиято основа, източник и възможности за решение отказва да опознае.

Ако отново се чувствате атакувана лично, то опитайте се да ме убедите, че вашата умонагласа е по-различна от онази, която аз описвам тук. Впрочем, в такъв случай не би имало нужда от дебат, струва ми се.

- 22-11-2010|Надежда Александрова – Пречат ни страховете и незнанието

Статията е чудесна. Това е правилното съвременно мислене и писане. Страховете на хората са удобни за политиците, но в някакъв момент могат да се превърнат и в пагубни за тях. Отношението към Турция и изобщо към съседите трябва да стане чрез образованието, в това е проблемът.И там, в образованието трябва очевидно много да се работи и да се наваксва. Какво стана с идеята за общ учебник по история от преди десетина години

- 22-11-2010|Надежда Александрова – Страхове и криво разбран патриотизъм

Това ни пречи да бъдем разумни и добри хора.А може би и завистта към голямата и силна държава в съседство.И невежеството.

Мисля, че голяма част от хората, които обичат да пътуват в Турция, които се чувстват добре там, сред нейните добри и сърдечни хора, се радват на това, което мисли и което е написал г. Бедров.Радвам се, че има такива млади хора като него. Все отнякъде трябва да се започне. Може би с референдум за обратното.

- 22-11-2010|Красимир Бачков – Слепци!

Явно робския манталитет продължава да говори в доста от вас, вкл. и у Иван Бедров.Толерантни са не само цивилизованите, а и слабите хора.Когато не можеш да наложиш собственото си аз, по принуда приемаш и чуждото. Никой не е против да си живеят турците в Турция, но инвазията им в Европа и по света заплашва пряко нас и най-вече потомците ни.Късогледи и откровени продажници в България дал Господ.Затова сме и на тоя хал!НИКОЙ не може да нарича някого расист за това, че защитава интересите на нацията си!Иначе света се глобализира до такава степен, че е просто глупаво да се навира Турция там, където не и е мястото.Вярно, че и при турците както и при нас, има добри и лоши хора.И какво от това? 80% от тях са толкова диви, необразовани и настроени за джихад, че е пълно безумие да стават „европейци“! А за българските ползи от това се въздържам от коментар.Трябва да си сляп и абсолютен имбецил, за да допускаш полза от турското присъствие по нашите земи!

- 23-11-2010|Питащия – Турция е Хермафродит

Турция е корумпирана и непрозрачна , недемократична страна, която е толкова противоречива и разкрачена между модерното и анадолското, че не заслужава доверие, както, впрочем, и всички балкански страни приети по милост в ЕС. Турция няма скоро да стане нормална държава, а вътрешните и проблеми ще растат заедно с нарастването на населението от малцинствата и бедността, която радикализира исляма.

Турция, не може да реши проблема с Кипър и няма никога да бъде подкрепена от Гърция. Вярно е, че бихме имали икономическа изгода, но не мисля, че това е най-важното в случая. България не е за продан!

- 24-11-2010|Иван Иванов – Докато се препирате, Турция върви напред

„Турски автомобил е един от претендентите в конкурса „Такси на бъдещето” организиран от комисията за таксита на Ню Йорк. Проектът V1 на турската компания Karsan Otomotiv е един от трите финалиста. Другите са Ford – Transit Connect и Nissan NV200. Победителят ще бъде обявен в началото на следващата година.“

И това в родината на Форд – меката на световното автомобилостроене!

- 26-11-2010|Nihal – Браво за коментара!

Иване, поздравявам те искрено за смелостта да пишеш това, което мислиш и споделям на 100% мнението ти, че тъкмо това бъдещо развитие е в полза както за България и Турция, така и за ЕС. Политическото късогледство, геополитическа и икономическа недалновидност сред някои родни и европейски среди се обяснява по-скоро с дилемата за бъдещето на европейската идентичност – каква да бъде тя – европейска, каквато е нейната основна философия за съюз от страни, споделящи общи ценности, пазарна икономика и политически критерии, или един капсулиран Християнски клуб на Стария континент. На близо 1.320 трилиона борчове се изчислява общата сума на дълговете на Ирландия, Испания, Португалия, Гърция. Цифра, която бие камбаната за сигурността на еврозоната и бъдещето на самия Съюз, заради ефекта на доминото. Радвам се, че има трезвомислещи колеги, изчистени от излишни емоции при коментари за Турция, която винаги ще остане наша съседка – и да я харесваме и да не я харесваме, което не променя нито общата ни историята, нито географското ни разположение.Отказа от западната принадлежност и ориентация на Турция и изтласкването й на Изток обаче еднозначно ще повлияе с отрицателен знак както на България, така и на ЕС. Споделям своето мнение и заявявам от сега, че няма да отговарям на коментарите за моя коментар.

- 26-11-2010|Златко

И на положителните ли няма да отговаряш? :)

Защото аз се подписвам под всичко, което си казала тук.

- 26-11-2010|Петя – Турция просто бълва демагогия и самочувствие

на „отоманска империя“, което е видно от политиката й през последната една година. Впечатлението ми е, че „егото“ на Турция страда само външно, защото вече доста време чака пред прага на ЕС, но нейни ръководители заявиха многократно, че възнамеряват да „възродят“ отоманската империя чрез културната си политика. Западняците изнесоха големи производства там, защото в Турция няма „регламентиран работен ден“ и това им е изгодно, турските стоки са на пазарите в Европа и по света, ЕС им дава помощи за предсъединителни процеси от години вече. Аз лично съм против влизането на Турция в ЕС заради културните разлики и двойната й игра в много отношения, а прословутия й икономически растеж носи облаги само на големите капиталисти, доколкото виждам по документалните филми.

Защо авторът споменава Баташкото клане, а не унищожението на тракийските българи?

- 27-11-2010|ideyazabulgaria – Защо Турция на този етап не може да стане член на

Г-н Бедров, наистина правите опит за обективен поглед, но тук не става въпрос само за икономика ,а за ДЕМОКРАЦИЯ. Турция за да влезе в Европа е нужна да е носител на европейски ниво и тип демокрация. Познавате ли европейската демокрация? Тя се казва The Real Democracy ,строи се на от ВСВойна до сега в западна Европа. Елате в нашия сайт да се запознаете с нея. В основата и е цивилизационните ценности на нашата единна европейска християнска цивилизация- християнските ценности за равенство свобода, независимост и правото на човека на индивидуална изява на борба в общество за по-добър живот се съдържат във всички християнски религии на Европа , това ги обединява. В основата на турската цивилизация е исляма без нито една от тези ценности. В целия ислямски свят ги няма, за това има авторитарни режими, огромна корупция и ниско развитие на демокрацията. Исляма стои в 16 век на християнството. На исляма са нужди пълни реформи по пътя на християнството. Това ще доведе и европейска демокрация на Турция и целия мюсюлмански свят. И чак тогава може да мислим за прием на Турция в ЕС. Но Турция на сегашния етап си няма понятие от европейска демокрация. Вярно е, че в Европа сега има две страни- западна Европа с развита демокрация The Real Democracy и източна Европа с ниско развита демокрация, в която влиза и България. Но за това западноевропейците ни вкараха с чисто политическо решение в ЕС- понеже те осъзнават за нас, че сме незаменима част от християнската цивилизация на Европа, имаме възможност по бързо да усвоим принципите на западноевропейската The Real Democracy и да ги приложим у нас, за да вдигнем нивото на своята демокрация до западното. Това трябва да разберем за себе си КАТО ПЪРВА И НАЙ ВАЖНА ЗАДАЧА и да се стремим да го реализираме. Поздрави от Дора Апостолова , от сайт Идея за Блъгария ideyazabulgaria.org

- 27-11-2010|ideyazabulgaria – Допълнение

Допълнение към моя коментар по-горе. Западняците имат създадена след ВСВойна „Наука за моята европейска цивилизация” ,която се преподава в часовете по религия в средното училище. Там не се преподават религиозни канони, а точно тази наука. За съжаление България няма създадена наука, защото нейното общество не познава пътя на развитие на западноевропейското общество след ВСВойна до сега.Знаейки добре силата на своята цивилизация, западняците не са подвластни на новите планове на Ердоган за мирно културно завземане на Европа. Това е нова доктрина на Ердоган и ислямисткото правителство на Турция, понеже знаят, че в Европа тръгва след ВСВойна по нов път и решава проблемите си не с война, а с мир, като замени геополитиката с ДЕМОКРАЦИЯ.За това Ердоган създава своята теория за мирно културно цивилизационно завземане на Европа. Но той едно не предвижда, че по –ниската цивилизация не може да завземе по мирен начин по високата, а само по военен път. Никой не оставя питомното, за да приеме дивото. Защото нашата християнка цивилизация е била питомното, това по естествен начин ни е спасило от ислямизизиране и претопяване, когато сме били в мелачката на Османската държавна машина. Значи въпросът опира до НИВОТО НА РАЗВИТИЕТО НА ЦИВИЛИЗАЦИЯТА ,в чиято основа е религията. Европа е с най- развита цивилизация в света в материални и духовни постижения. Американската цивилизация е европейска, също и еврейската цивилизация е европейска. Не случайно Израел иска да стане член на ЕС. Дора Апостолова, Хелзинки

- 27-11-2010|ideyazabulgaria – Втора добавка

За това израело -палестинския конфликт изглежда невъзможен за разрешение, поради различното демоксратично ниво на двете цивилизация- едната по-ниско ,другата по висока. А специално палестинската позиция още повече се втвърдява са с радикален ислям, поради действията на САЩ в района на Близкия изток ,водещи една след друга войни с цел да обсебят арабския нефт, помагайки постоянно на Израел и по този начин, втвърдяват позициите на целия арабски и мюсюлмани свят ,вече стана над 2 милиарда и спират развитието на демократичните процеси в него, като катализират появата на терора като начин за противодействие на агресора. За да се развие едно общество демократично ,това може да стане не с войни и внасяне на демокрации от вън, а само с мир.

- 27-11-2010|deyazabulgaria – И трета добавка

Действително, в последно време Турция прави либерализация на икономиката си, но бурното индустриално развитие на Турция остава мираж в някои глави, защото е временно явление и се държи на изкуствени фактори. Дължи се на американските парични инжекции. Но няма да продължи дълго, защото те ще секнат, пък и в турското общество няма главния фактор – демокрацията , в това отношение Турция стои в 18 век спрямо Европа и няма нищо общо с европейския модел демокрация. Само силата на демокрацията и висотата на правовата държава дава възможност за развитие на икономиката и предприемаческия дух.А Турция продържава да е мноого далеч от тези два основни фактора.

- 29-11-2010|Гражданин – Неолиберали

Някои от тезите на г-н Бедров звучат разумно, но споменаването на Красен Станчев води до до този така наречен кръжец на ИПИ, който според мен енеолиберален или либерален, когато и както му е удобно.

Идеите на някои представители на ИПИ са много екзотични, но не и обществено полезни.

Мога да дам пример с една либерализация в здравния сектор, която не само не стимулира свободните пазарни и конкурентни механизми, но ги и изкривява.

В този ред на мисли, поради този кръжец, който г-н Бедров е нормално първо да проучи из основи, изпитвам лек скептицизъм към статиите на автора.

- 04-12-2010|ideyazabulgaria.org – за неолибралите

Абсолютно сте прав г-н Гражданин. Кръжецът около ИРИ е неолиберален, представител на либералната американска икономическа школа от Чикаго, на икономиста Милтъ н Фридман, която роди неолибералния икономически модел на Рейгън и с който беше срутена социалистическата система. Рейгън го вкара през 80 -те години в Европа през Англия, но в различни степени. Той беше вкаран 100% в Русия и източна Европа чрез инстремтът на външната политика на Рейгън „Отворено общество” на Джордж Сорос. Същият бе 100% вкаран в Англия и Ирландия . В останала континентална западна Европа-северна и средна той беше вкаран само в някои сектори – предимно банковия . С този модел Европа бе тласната по пътя на по-ниско развития американски обществен модел и донесе огромен хаос. Понеже върху икономическия модел се гради обществения .Прочетете за тези събития моя анализ в сайта на „Идея за България” ЗЛИЯТ ДУХ НА АМЕРИКА БРОДИ ИЗ ЕВРОПА, който е кратко резюме на български на книга, издаваща се на няколко западни езици. В същата Чикагска школа бе направен и българския План „Ран Ът „ , който тотално разруши българската икономика и който се е изпълнявал през всички управлявали до сега правителства. Този кръг си има своя банка -Световната банка със седалище Чикаго, създадена от изнесени български капитали след 1985 г. Към кръга на ИПИ принадлежи и Центъра за либерални стратегии, Центърът за демокрации и всички организации на СДС.

- 04-12-2010|ideyazabulgaria.org – добавка

Също да добавя, че „Отворено Общество“, Сорос и Световната банка не са познати и допускани в нито една западноевропейска страна. Те действат само в източна Европа като използват ниското демократично съзнание на обществата от младите демокрации на Европа.

- 04-12-2010|ideyazabulgaria.org – още една добавка

Членството на Турция в ЕС е политически проект на САЩ и неговата нова вънщна политика в Европа, с цел да подбива ЕС и еврото. Също и Набуко, който цели да предостави кранчето на газта на Европа в ръцете на Турция и с нея тя да изнудва Европа за членството си. Тези два проекта се прокарва чрез десните сили на Европа, които вкараха в Европа неолибералния икономически модел и станаха пълни американски марионетки. За огромно съжаление те сега, от 10 години, монолитно управляват Европа и ЕС и носят големи беди.

- 05-12-2010|Жени – фантазиите и страхът като източник на енергия и пр

Енергията, която човек черпи от страха е голяма! – и сто добавки да имате енергия да напишете, няма да стане по-убедителна теза, в чиято основа стои страхът от „инвазия“ на турците в България като тази в Германия. Освен че самият термин, както е отбелязал Златко, казва всичко... , все пак дали просто не би било добре да вложите мъничко енергия за това да се вгледате в самия си страх – доколко стъпва на фантазии – България все пак не е Германия, нито географски спрямо Турция, нито като привлекателност на стандарт.

Искам и да направя едно съобщение Тъй като само до утре в 18ч. продължава конкурсът на Българския Хелзингски комитет за човек на годината за защита на човешките права, и в момента се правят всякакви хакерски номера за да се стопи разликата, с която води Иво Инджев, ако решите да го подкрепите и ви излезе надпис Конкурсът е приключил, имате да игнорирате този надпис и да продължите. http://humanoftheyear.org/wp-content/plugins/wp- photocontest/viewimg.php?img_id=36&post_id=2491

- 05-10-2012|Мира – Моето мнение по въпроса:

http://miraclio.blog.bg/politika/2009/06/02/za-i- protiv-turciia-v-evropeiskiia-syiuz.343260

- 05-10-2012|Mitrev

брей, брей... туй Бай Ганя като чуе Турция и се „надърви“ веднага... ако му прошепнат Русия, става такъв мъничък и започва да се умилква... комплексите ви(ни) за мaлоценност са сравними само със дебелашкото ни самочувствие на велика сила...

- 07-05-2014|Deliorman

Dora Apostolova,interesno mi e da uznaya kakva to4no rolya izpulnyavate tam,v Helsinki:da propagandirate evropeyskite cennosti ili ste glashatay na nyakoya finlandska fanatizirana hristiyanska sekta? Na men mi se struva,4e po skoro e vtoroto...E,vse pak ne e lesno sled slun4eva bg da se ozovesh v tazi studena i mugliva pustosh...

Приемствеността – кръвопреливна система за националната литература

Автор: Златко Ангелов

Метафората от заглавието почива на следните аксиоми. Първо: всяка литература е национална. Дори в глобализиращия се свят, дори когато е писана от писатели емигранти, принадлежността на литературния продукт се определя от националния език. Второ: няма национална литература, която е по-малоценна от другите, защото литературата отразява и се съизмерва с историята на народа и езика, от които е вдъхновявана – не с другите литератури. Обстоятелството, че в световната литературна съкровищница някои национални литератури заемат по-голям дял от други се дължи на популярността на езика им – не на някакво особено литературно качество, с което превъзхождат останалите. И трето: националната литература не губи своята посока и значение дори в периоди на дълбока социална криза. Тя също изпада в криза, защото е отражение на състоянието на националния характер. Писателите, колкото и да са по-чувствителни към промените в националния характер от другите, са не по-малко засегнати от кризата. Те страдат и преживяват кризата като граждани, според личните си качества.

Гледана през горната призма, българската литература е сравнима в световен мащаб, т. е., няма никакви основания за ниско самочувствие, и същевременно е в дълбока криза. Кризата има два аспекта: читателски – българските читатели се интересуват малко от нея, а чуждите не я познават, понеже почти не се превежда – и писателски – българските писатели са объркани по отношение на ценностите, които техните характери изповядват. Читателският аспект, естествено, има икономическа основа, но не само. Липсата на интерес се дължи и на кризата в българското образование, което от 20 години насам оставя младите хора без ориентир по отношение на трайните стойности и емоционалната култура, които се възпитават чрез литературата.

Изход от кризата обаче може да се очаква от писателите. В Русия и Източна Европа, също както във Франция, писателите, освен като хроникьори на националната история и изследователи на националния характер, са били винаги смятани за пророци и духовни водачи – и това е една съществена разлика спрямо англосаксонската литература, където писателят е възприеман като човек, който просто пише истории и се конкурира на книжния пазар или с високото качество на писането си, или с умението си да пише бестселъри. Духовното водачество – парадоксално или не – не винаги съвпада с качеството на литературния продукт. Показателно е, че съвременни анкети сред французи неизменно поставят Виктор Юго, един добър, но не блестящ френски писател от 19 век, на първо място по значение за френската нация: това е автор, чиито романи и през 21 век възпитават национално самочувствие, въпреки че Парижката Света Богородица иКлетниците спадат, според днешните критерии, към юношеската литература. Или може би не въпреки, а защото спадат към нея: фундаментални ценности като национално самочувствие се градят именно в юношеската възраст.

Интересно би било да се знае как днешните българи оценяват Иван Вазов, българският аналог на Юго, който с право се смята за основоположник на българската литература. Докато някой се сети и намери пари да направи такава анкета, трябва да се задоволим с предположението, че Вазов не заема такова място в съзнанието на българите – и особено на новото поколение българи – каквото Юго у французите. Защо е така съвсем не е тривиален въпрос.

Никой не може сериозно да оспори, че Иван Вазов е първият голям национален писател, който създава литература на българско национално самочувствие.[362] И с право Под игото и Епопея на забравените са изучавани в училищата и поставяни на пиедестал. Но вместо с годините да се издига в съзнанието на българите, Вазовият авторитет намалява. Опрени на традицията на Вазов, собствени етажи в сградата на българската литература получават големи автори като Пенчо Славейков, Пейо Яворов, Димчо Дебелянов, Димитър Димов, Емилиян Станев, Йордан Радичков и ... с това сякаш канонът се изчерпва. Не че липсват талантливи писатели: списъкът на добре пишещите поети и романисти в България е дълъг и, естествено, варира в зависимост от субективния вкус на читатели и литературоведи. Онова, което липсва, е ясна представа за националния характер, без която националното самочувствие се гради върху фалшива основа.

Причините за това са няколко. По времето на Вазов националният характер е още в зачатък. Алеко Константиновият бай Ганьо е може би единствения канонизиран в българското съзнание образ на национален характер, но той, колкото и да е верен, е сатиризиран, негативен и еднопланов – и поради това лишен от вдъхновяваща сила. Същото може да се каже и за Елин Пелиновия Андрешко. В периода между Освобождението и Втората световна война писателите, както впрочем и буржоазната класа в България, са се стремели да „заприличат“ на Европа. Вместо това е трябвало да се опитат да заприличат на себе си!

Но може би не им е достигнало историческо време. Защото приравняването към Европа по формалните литературни белези (което е било всъщност имитиране) се е оказало недостатъчно за създаването на национална литературна традиция, свързана с българския национален характер. Няма съмнение, че това е нормалното историческо развитие на всяка начеваща литература, както и на всеки новопоявяващ се национален характер. Началото просто не е можело да бъде друго. И то сигурно е щяло да доведе до поява на автори, които да усетят връзката между себе си и народа си и да започнат да се взират в неговите истински характеристики, да ги пресъздават в канонически произведения. Но преди това да се случи, т. е., преди да изкристализира онзи талант, който да усети новосъздаващия се български характер в пълната му триизмерна яркост, ходът на историята, а с това и на литературата, е прекъснат от присъединяването на страната към комунистическия блок.

Необходимо уточнение: В този анализ аз не смятам провинциалността или късното включване в културата на Европа, които според буквално всеки българин са историческо проклятие, за неща, от които литературата трябва да се срамува и, следователно, отбягва. Напротив, ако те са българското състояние, те трябва да бъдат изследвани, гледани в очите и, не се притеснявам да го кажа, възпявани. Те няма да бъдат нито елиминирани, нито преодолени с помпозни опити да им се припише духовна изключителност или с песимистичен нихилизъм. Босненецът Иво Андрич, турчинът Орхан Памук и албанецът Исмаил Кадаре са признати световни автори не защото са искали да „се пишат“ европейци, а защото техните романи се вглеждат в естественото състояние на техния национален характер. Светът е силно заинтригуван от балканското състояние и балканската култура и няма търпение да научи повече за техните исторически корени и бъдеща еволюция.

Вредата, която комунистическият период нанесе на българската литература няма как да се преувеличи. Комунизмът ни извади от хода на историята, деформира националния характер и, съответно, прекъсна естествения ход на литературния процес. Още преди той да настъпи, комунистическите идеи свиха поезията на абсолютно гениалния поет Никола Вапцаров до възпяване на работника-революционер, какъвто в България практически нямаше. Ние не можем да знаем как щеше да се развива българската литература, ако писателите и поетите не бяха насилствено задължавани да продължат тази линия на фалшиво характеризиране на българското състояние в течение на 45 години. Онова, което знаем, е, че единствено Димитър Димов успя да запази характерите в своя Тютюн пълнокръвни и исторически достоверни, въпреки компромисите, към които беше принуден. Антон Дончев, един несъмнено талантлив писател, написа Време разделно, възможно най-шовинистичната българска книга, изопачаваща историческите факти. Георги Марков се пресели на Запад и изпадна в политическа и творческа безтегловност. Павел Вежинов просъществува благодарение на личните си качества, но не създаде роман достоен за таланта си. Константин Константинов и Борис Христов писаха красива, но интелектуална, неправдоподобна поезия. Валери Петров продължи, като Вапцаров, да вярва на идеологията зад режима и се зае да превежда Шекспир и да пише детска поезия и бледа драматургия.[363] Националният характер в българската литература започна да прилича повече на Тодор Живков, отколкото на себе си. И в това няма нищо чудно, след като съветският комунизъм успя да омаловажи в масовото руско съзнание културната роля дори на Толстой и Достоевски. В целия т. нар. социалистически блок писателите реагираха на режима според личните си качества, но не водеха нацията към себесъзнание. Такива реагиращи писатели – истински опозиционери или приспособенци – само по чудо (ако изобщо успеят) създават литература, която адекватно отразява националния характер и може да храни националното самочувствие.

И въпреки това България има Иван Кондарев, Антихрист и Търновскатацарица на Емилиян Станев. Има Свирепо настроение, Суматоха иНеосветените дворове на Йордан Радичков. Има Диви разкази на Николай Хайтов, трилогията Битието на Владимир Зарев, Низината на Васил Попов, поезията на Борис Христов и Миряна Башева, пиесите на Стефан Цанев и немалко други книги, които, въпреки догмата на социалистическия реализъм, показваха каква е истинската същност на българския характер. Но го показваха под сурдинка. С големи лични жертви. Показваха го у дома: на който умееше да чете между редовете. Но никой не се сещаше – или съзнателно се пречеше на това – тези автори да бъдат предлагани за превод на световните езици (с изключение на руския, но това изключение всъщност потвърждаваше изолацията на националната ни литература).

Големият въпрос днес е какво да правим с такова наследство? Как да съберем отломките от толкова разруха преди напълно да потънат в прахоляка от икономически недоимък и бездуховност?

Голите факти говорят, че, независимо от това как се оценява нейното качество, българската национална литература не е позната – като целокупен културен продукт – нито на света, нито на самите българи от 21 век. В Америка, меката на световното книгоиздаване според количеството, са преведени два романа на Анжел Вагенщайн и две малки книги на Георги Господинов (Естествен роман е преведен също на френски и сръбски). Преведени са не като закономерен резултат от критично познаване на българската литература, а с лични усилия. При това Вагенщайн в Америка се смята за еврейски писател (дори е издаден по еврейска линия), а в България едва ли някой се сеща за него и романите му. А книгите на Георги Господинов представляват експериментална проза и, по собственото му признание[364], не отразяват националния характер. В Германия излязоха в превод романите Разруха (2007) и Битието (2009) на Владимир Зарев и в момента се превежда втория роман от трилогията му, Изходът, планиран да се появи на немски през 2010, а третият роман от трилогията ще излезе през 2011. При изключително положителни отзиви на критиката в немскоговорящите страни, излезлите досега два романа се радват и на пазарен успех. Така Зарев в момента се оказва най-преведения и най-четеният български автор в света.[365]

Картината на следкомунистическата ни литературна сцена няма да бъде пълна, ако не се споменат два особени литературни феномена, които характеризират почти уникално родната литература. Единият е фрапиращото отсъствие от публичното пространство на сериозна литературна критика. Сякаш в България изведнъж изчезнаха критиците и академичното литературознание. Доколкото ги има, те не са направили нито един сериозен опит да анализират и посочат, въз основа на конкретни живи писатели, еволюцията на домашната литература.[366]

Другият феномен е наличието на млади, много талантливи български писатели емигранти, които пишат на чужд език и са се утвърдили на литературния пазар в страните, където живеят. На немски език пишат Илия Троянов и Димитър Динев (живеят във Виена), на френски пише Ружа Лазарова (живее в Париж), на английски пише Капка Касабова (живее в Единбърг). Главните теми, с които тези писатели са се утвърдили, са техните спомени от комунизма, който са преживяли като съвсем млади или почти не са преживявали (Троянов). Пишейки критично или носталгично, те запълват една празнина в западната култура – липсата на свидетелска информация за комунизма и пораженията му върху хората. Но според основния белег за принадлежност – езика – те не принадлежат на българската литература, макар че книгите им са с българско съдържание. В културно отношение те са нещо повече от чужденците-пътеписци, които биха описали България, ако бяха я посетили през онези години. Но по отношение на дълбочината, с която би трябвало да се изследва и показва националния характер в живи, плътни литературни образи, те само одраскват повърхността му. Дори преведени на български, техните книги не се смятат за част от българския културен пейзаж, защото не показват на българите защо и как те създадоха и понесоха комунистическия период в своята история. Този неоспорим факт младите писатели заобикалят с напълно естествения себезащитен механизъм: според тях „времето на националната литература е отминало, а тези култури, които още се държат за това понятие като за спасителен пояс, не са прогресивни. Вече има няколко писатели от български произход, пишещи на други езици – това изкарва българската култура и идентичност от ретроградност поне малко. Аз съм автор без граници.“[367]

Аз съм пристрастен към успеха на тези талантливи писатели и очакването ми е, че те ще се радват на продължителен успех. Но това ще бъде личен техен успех – няма да бъде принос към българската култура и, следователно, към опознаването на българския национален характер. Литературата не е факти; литературата е характери, които по драматичен начин преживяват фактите. Освен това, те сякаш още не са осъзнали един огромен риск: откъснати от хранилката на всеки творец – националната среда – те в момента висят сред редкия въздух на т. нар. глобализираща се култура и скоро ще осъзнаят – понеже са умни и надарени – че източниците им на вдъхновение ще се изчерпят и свещеният резултат от усилията им – техните книги – постепенно ще се слее с хилядите други книги на претъпкания книжен пазар на Европа и Америка. В България те почти нямат конкуренти – в новите си убежища и особено в глобалния свят конкурентите им се умножават многократно. Един възможен изход е да потърсят теми в националните характери на страните, където живеят – но за това те са вече твърде стари, дошли са там след като са се оформили като личности и светоглед. Темата за комунизма е краткотрайна. Темите на България и балканската култура са вечни.

Мисля, че дотук се очерта моментна фотография на националната литература, която може да се резюмира в една друга аксиома. Българската литература се създава в България, вдъхновена от българската действителност, където живеят българските характери. Онова, което я довежда до световния литературен процес, в който й се иска да участва по право, е преводът. Прегледайте професионалния път на нобеловите лауреати от т. нар. „малки“ литератури и няма как да не се уверите, че, преди да бъдат наградени, всички те са били продължително превеждани на един от световните езици. Нашият език се говори от около 15 милиона хора по света и в страната – нищожен брой. И това издига значението на превода още повече.

В този контекст си позволявам от отломките на комунистическото литературно време да отлича Владимир Зарев като пример за писател, който изследва задълбочено, упорито и без прекъсване през цялата си писателска кариера националния характер. Само това е достатъчно основание на книгите му да се гледа като на стълб в традицията и стъпало в приемствеността между поколенията български писатели. Романите на Зарев са нишка, която води от Вазов през Димов, Станев и Радичков към бъдещия, засега сигурно млад и напълно неизвестен, български нобелов лауреат по литература. В прозата на Зарев тази нишка е изтъкана както от традициите на българския език (формата), така и от приемствеността по отношение на българските характери, както са еволюирали през съвременната ни история (съдържанието). И Зарев – не случайно, а закономерно – се оказва най-превеждания български писател в глобализиращия се свят, където все пак хората продължават да ползват родния си език, за да четат романи и поезия.[368]

Признавам, че в този анализ преднамерено и напълно съзнателно свързах темата си с книгите на Зарев от перспективата на превода, а не на българската литературна критика, защото неговата литературна съдба в България е парадоксална. Той е от поколението писатели родени след Девети септември, които трябваше да се приспособят към режима, за да оживеят като творци. Тяхната дилема беше дилемата на Хендрик Хьофген от класическия филм на Ищван Сабо Мефисто: да останат с цената на компромиси и да творят в единствения хранителен бульон, в който се чувстват писатели, българския език, или да напуснат – физически или духовно – абдикирайки от българския език и с това лишавайки себе си от смисъла на съществуването си, да пишат. Повечето останаха и всеки днес плаща за изкуплението си. Но и българската литература плаща с окаяното състояние, в което се намира в настоящия исторически момент.

Едни от тях бяха привилегировани поради семействата си, други не, трети си намираха привилегии. Но това делене е тривиално и безпредметно, когато става дума за съдбата на националната литература. Литературните творби живеят отделно от своите автори и оценката ни за тях не бива да бъде повлияна от субективни мнения за живота на писателя. При това никой в България няма моралното право да издава публични присъди над другите, след като всички бяхме се приспособили според възможностите си. Само онзи, който не познава сложния процес на литературното писане, би оспорил, че между живота на литературата и живота на писателите често има трагична дисоциация. И най-важното: игнорирането на книги с национално значение, независимо по какви причини, само отклонява националната култура от съществуващите традиции вместо да ги утвърждава. Готов съм да споря с всеки, който не е осъзнал, че Владимир Зарев е един от броящите се на пръсти писатели от поколението родено след Девети септември, който създаде литература въпреки режима и всъщност в опозиция на режима. От една страна, един толкова талантлив писател не написа нищо, което да поддържа режима или да бъде компромис, направен под натиск. От друга, неговите книги имат трайна литературна стойност, която няма нищо общо с комунистическия режим. Но това е спор за друго място и друго време.

Онова, което е важно тук, е, че неговите романи са цялостно, съзнателно и последователно описание на българския национален характер, проследен в неговата еволюция през драматичните събития на миналия век. И не е никак случайно, че един от водещите немски литературни критици, Мартин Ебел, сравнява Зарев с Балзак. При това съдържанието на Заревите романи е разказано с един уникален авторов глас, който използва максимално енергията, скрита в българския език – едновременно взривна и елегична. Не български критик, а немският преводач на Зарев Томас Фрам казва следното за езика на първия роман от трилогията:

Битието е само на пръв поглед исторически роман. Той е замислен и създаден през 1975-77 – годините, когато социалистическа България се е радвала на краткотраен икономически бум. Затова не е никак пресилено тази книга да се възприеме като бунт на един независим писателски дух срещу нарочно конструираната чрез езика изопачена версия на историята, предназначена да служи на интересите на властта: версия, която комунистите с всички средства набиваха в главите на хората като мономит, безалтернативна история, която единствено валидизира сегашното състояние на обществото. Тяхната пропаганда беше осъществявана главно с езикови клишета, в които те бяха буквално зациментирали единствено допустимите от тях обяснения на историята.

Истинското събитие в романа Битието и поради това причината той да стане забележителен повратен момент в българската литература, е езикът, който разчупва догмите и не се подчинява на ограниченията. На нивото на думите – отличителна черта на романа – езикът на Зарев е сам по себе си „осъществено освобождение“. Също като Пикасо в живописта, Зарев употребява всички лингвистични и лексикални средства, за да подхранва писателското си въображение, като по този начин прекрачва конвенционалните представи за художествена правда подобно водите на Дунава, които напролет се разливат и заливат Видин, градът населен от неговите герои. Дързостта, с която Зарев строи своя литературен свят е видна още в заглавието. В своя основен смисъл Битието издава амбицията, че романът ще пресъздаде ЦЕЛИЯ живот. Обаче „Битие“ е също заглавието и на първата книга от Стария завет и с това Зарев заявява ясно, че ще се отклони от диалектико-материалистичната догма, през чиято призма класата на власт би искала да бъде разказана една семейна история. Вместо това, напълно в духа на Стария завет, романът описва формирането на един семеен клан през време, когато изобщо не е ясно на чий Господ той ще служи.

Владимир Зарев е написал и публикувал 11 романа: осем преди 1989 и три след това. От първите осем, три представляват трилогията Битието:Битието (1978), Изходът (1983) и Изборът (1985). Дълбокият замисъл на тази семейна сага обаче Зарев осъществява едва през последните години. Семейство Вълчеви, петте деца на стария патриарх, който умира в първата, шекспирова по своята сила сцена от Битието, живее своя първи живот между годините на Стамболов – края на 19 век – и 1944. Тези, които остават, наред с всички внуци и правнуци на Вълчев, живеят друг живот след 1944 и – тук е била скритата надежда на писателя – още по-новите поколения са щели да живеят трети живот след комунизма, неизвестно в коя година. Ето защо Изходът и Изборът в своите първи издания остават откровено незавършени; те са само заявка за онова, което би трябвало да прочетем в тях.

Преработеният Битието излиза в България през 2008. През 2009 година Зарев пренаписва Изходът, който се появи в българските книжарници през есента на 2010. В него с плътност и мистична жизнена правдивост, аналогична на Битието, Заревите герои преживяват периода между 1944 и 1989. В момента авторът работи върху Изборът, с евентуално окончателно заглавие Законът, който разказва за живота на третото и четвърто поколение Вълчеви в годините на посткомунистическата криза, от 1989 до днес. Романът е планиран да излезе на български и на немски през 2011 година .

През 2003 година излиза Разруха, единствения досега роман, който описва с дълбок, бих казал, изследователски реализъм преливането на властта на комунистите – едни и същи и служещи на ДС индивиди – от политическа в икономическа. Поп Богомил и съвършенството на страха, една триизмерна притча за корените но българската религиозност, подобна наИмето на розата на Умберто Еко, се появява през 2005. И най-сетне през 2006 се появява последния роман на Зарев, Светове, в който българският характер е драматично вплетен в съдбата на един богат американец, дошъл да живее в България след 1989.

Всичко друго настрана, романите на Владимир Зарев са неоспорима, качествена, безценна българска литература, която може само да повишава смачканото национално самочувствие. Само това е достатъчно на автора им да се отдели един нов етаж от българската литературна сграда. Но те са и нещо много повече. Те са най-сериозното и комплексно изследване на българския национален характер. Светът на Заревите герои е българският свят какъвто сме го живели всички. През историческите промени, идеологическите заблуди, материалния недоимък, приспособяването към комунизма и попарените надежди за посткомунстически ренесанс – българският характер преди всичко съществува. Той е оживял, бори се за своето място в света и е надделял, потвърждавайки вярата на Фокнър, че човекът винаги ще надделява. Далеч напред в историята, следващите поколения българи ще научат за това от романите на Владимир Зарев много повече и по-убедително отколкото от медийните архиви и историческите тълкувания на тези постоянно смутни времена. Следващите поколения български писатели ще се учат да употребяват българския език от романите на Владимир Зарев много по-резултатно, отколкото от обеднелия език на журналистиката, просташкия жаргон на мутрите и сухия стил на документите.

С немските преводи на романите му светът извън България вече е оценил приноса на Зарев в литературата – българска или световна, няма значение. Значение има на българската литературна сцена прожекторите да осветят Зарев като необходим автор от задължителната приемственост между литературните поколения. Без хранителната среда на традицията, тази литература е обречена на умиране. Писатели като Владимир Зарев трябва веднага да бъдат влени в нейните артерии като главна съставка на кръвта в животоспасителната система, която трябва да освести българската литература и да я извади от кризата.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www.antipropaganda.net.

Коментари (27)

- 19-11-2010|Серкан

Прочетох текста на г-н Ангелов. Повечето не успявам да ги прочета (или заради лиспа на лични качества, или заради липса на време), а този дори бих казал, че ми хареса. И благодарейки на автора за него, искам да коментирам само две неща, от които и се разбира защо използвах „дори“.

Първото е свързано с липсата в целия текст на име като Йордан Йовков. Има ли някаква специална причнина и какво е виждането на г-н Ангелов за Йовков, за да не намери той място в този материал, където се описва националната българска литература и приемствеността в нея.

И второто, което ме накара да се замисля е свързано с изречението:

„Светът на Заревите герои е българският свят какъвто сме го живели всички.“

Аз не съм чел нито един роман на Владимир Зарев, а вече на няколко пъти чувам, че няма да е загубено време да отделя свободното време за около половин моя житейска година и да инвестирам в него.

Интересува ме обаче едно нещо, което не казвам, че ще повлияе моето решение дали да чета или не, но просто ще размести приоритетите ми във времето. Качеството си е качество и все някога трябва да се докоснеш до него.

Та... Интересува ме какво място заемат човеците от българските малцинства в тези романи, по специално естествено ме интересува турското малцинство. След като сме го живели всички, и ние някъде ще да сме там, нали? Как ни е описъл Зарев според вас (ако изобщо присъстваме)?

Благодаря ви отново за текста, както и на Златко за преливането и съшиването на различните теми под един общ контекст.

(Този текст не знам дали случайно или не, но допълва много навременно и точно текста на Иво Димитров, публикуван малко по-рано.)

- 19-11-2010|Златко

Позволявам си да се обадя, макар и въпросът да не е отправен към мен. Става дума единствено за лично мнение, разбира се.

И така, липсата на сериозно място за малцинствата в българската литература – класическа и модерна – според мен е един от най-важните показатели за нейното състояние, открай време: тя е доста провинциална и затворена за света, с което не казвам нищо ново, разбира се. И все пак, очевидната липса на запомнящи се характери от някакви малцинства (или, доколкото са запомнящи се, то само като снизходително или дори презрително и с неприязън представени – като например циганчето Банго от едноименните повести или Къдрьо от „Ането“ на Каралийчев, който според мен прави тази инак толкова мила детска книжка вече „неподходяща“ за сериозни образователни цели, каквото и да смята човек за политическата коректност) ... та, тази липса, много повече от всичко друго, изкарва наяве затвореността и провинциалността на нашенския мироглед. Липсите в българската литература – парадоксално, но факт – вероятно описват „българския национален характер“ в не по-малка, (ако не и в много по-голяма!) степен, отколкото наличностите й. Все още.

Нещо повече – липсата на каквито и да е по-сериозни опити за художествено представяне, преосмисляне и преработване на събитията около „възродителния процес“ говори дори за една – според мен пасивна – съпротива срещу отварянето към един модерен, отворен за света и собствената история мироглед. Това повече от всичко друго. Хората изглежда искат да забравят още преди истински да са осъзнали какво са направили. Което според мен означава да влачат (влачим!) всичко това със себе си до гроб.

Не искам да се увличам, тъй като в тази връзка единственото сериозно действие от моя – или чиято и да е друга – страна, би било написването на съответното произведение. Защото да се говори е едно, а сиренето все пак...

И така, дали ще се появи скоро този „срамен“ роман, как мислите? Или ние ще продължаваме да влачим миналото със себе си като айсберг – невидим, защото е под повърхността, разбира се – овързан за краката ни, докато същевременно се опитваме да плуваме? И дали този айсберг някога ще се стопи? Въпроси, въпроси ...

- 19-11-2010|Златко Ангелов – Отговор на Серкан и моя адаш

Благодаря на Серкан за интересния коментар. Отговорът е не. В романите на Зарев героите са етнически българи. Основното му произведение, трилогията Битието, Изходът и предстоящата Законът, е семейна сага, която прослредява поколенията на семейство Вълчеви от Видин, от времето на Стамболов до времето на Бойко Борисов. В последния роман има глава, в която героите реагират на събитията от 1984-1989, но реакцията им не е централна по отношение на съдбите им.

Благодаря на моя адаш за точния коментар, той е отговорил вместо мен на една част от недоуменията на Серкан, така че аз просто ще се присъединя към неговия самокритичен тон.

Що се отнася до художественото пресъздаване на националния характер, а) всеки автор избира своите герои според някакви свои лични причини. Зарев е отрасъл във Видин и прекарал живота си в София--той избира оста Видин-София, по която се движат героите му през един много дълъг исторически период, повече от век. Събитията, които визира Серкан са само малък отрязък от това време и, според моето виждане, те заслужават да бъдат център на отделен роман, писан нарочно за тях; б)Никой няма формула за националния характер, нито монопол върху истината за него. Всеки писател се опитва да намери ъгъла, от който да освети черти от този характер чрез герои, които са плътни и достоверни. Семейната сага е композиционната матрица, която Зарев е използвал да покаже своите характери, без да има претенцията, че видите ли това е то, българския характер. Но когато четете трилогията, става ясно, че неговите четири поколения Вълчевци носят много от чертите, които ние знаем, че са присъщи на българите през целия период на съществуването на младата (намигване към адаша) българска държава. В края на трилогията, днешното посткомунистическо време, те олицетворяват социална немощ и недоумение пред онова, което става, т. е. те са озадачени от самите себе си и от невъзможността да осъществяват идеалите си, така както днес живеещите в България хора са стъписани пред провала на държавата.

Разбира се, в по-широк план, извън Възродителния процес, е интересен въпросът, който аз видях в коментара на Серкан, дали турците в Б-я са също част от българския национален характер. Аз съм израснал във Варна, а баща ми е от с.Гроздьово, Варненско, където имаше турци. Аз бях сподвижник на Ахмед Доган и ДПС през първите години след 1989. Но като писател не бих се наел да опиша характер на български турчин, защото не мога, не ги познавам до степен да ги направя достоверни. Според мен, писател, който е български турчин, може да пресъздаде такъв характер и да го вплете в литературната тъкан, от която ние съдим за българския национален характер. Кой ще бъде той и какви събития той ще избере да опише, не ми е съдено да знам.

- 19-11-2010|Златко

Благодаря, адаш! Току-що ми хрумна нещо, което няма директна връзка с темата, но все пак ме измъчва като въпрос доста отдавна: дали наистина е необходимо за нас, българите, първо да емигрираме някъде по света и да поживеем там някое и друго десетилетие, за да можем да се научим да разговаряме едни с други добронамерено, без раздразнение, гняв и злоба? Дали наистина?

- 19-11-2010|Златко Ангелов – послепис

ПП: Отделно искам да кажа три неща. Първо, че е много приятно и смирително (и крайно рядко) да видя хора, които четат задълбочено и внимателно; за това благодаря специално на Серкан. Второ, Йордан Йовков наистина е извън полезрението ми, но и да беше, не бих го поставил сред онези български писатели, които очертават главната линия на Традицията. Приемете го като лично мнение, в края на краищата не съм историк на българската литература, а нейн читател и създател. И трето, под „българският свят какъвто сме го живели всички“ нямам предвид света на събитията, а света на личния морал, който при комунизма беше сведен до компромиси, провали и капитулация пред тоталитарната власт.

- 20-11-2010|Серкан – История, литература, журналистика – диалог на ниво

Благодаря и на двама ви, надявам се, за началото на диалог!

Аз този път ще пиша малко по-директно, хем за да не се правя чак на толкова голямо дървено човече, хем за да се оборя сам и потвърдя пироманските способности, които Златко отдавна подозира, че Пинокиeвците имат заложено по коренова жилка.

Преди повече от година и половина, когато се получи тази дискусия:

http://de-zorata.de/forum/index.php/ topic,907.msg24100.html#msg24100

аз забелязах едно основно нещо, което бъркам от самото начало. При подобни дискусии, аз надценявам това, което събеседниците знаят по „Темата“. Оказва се, че те знаят дори по-малко от мен, а аз знаех много малко. Какъв краен резултат може да има от всичко това?! Един вид – трагедия, няма да се разберем никога, а може дори да не стане ясно за какво точно говорим.

Поспорихме ние тук, каза ми Златко, „Серкан, аз това знам, такива данни има по всички източници, които чета. Ако ти имаш други покажи ги.“ Криво ми стана, малко знаех, не можех да му кажа нищо. Порових из нета и след не повече от час бях стигнал до този линк:

http://www.globaled.org/WhoAreTheTurksebook.pdf

Разгледах го аз, намерих таблицата на страница 56, данните бяха ужасяващи. Погледнете само данните за България, за една година – от 1877 до 1878 – 268 000 мъртви (17%), 568 000 принудени да емигрират (38%), 672 000 останали (45%) мюсюлмани на територията на освободена България. Не можех да повярвам на това, което чета. Възможно ли е това? Защо никога до сега не съм видял, дори чул за нещо подобно? Бях чувал „Колихме ги, както те ни колиха“, но никога не съм подозирал, че в историята на България е имало такова адско етническо прочистване. Видях какви са мненията на мнозинството оксиденталисти за Justin McCarthy и си казах, на това Златко няма да повярва. И никога не му казах абсолютно нищо за това. Нито го споменах някъде. Може би дори съм се опитал да го залича в мен, както толкова други неща, които ни се наложи да преживеем.

Каквото обаче се случи с Нео в Матрицата, се случва и с мен последната повече от година и половина вече. Наскоро излезе книгата „Смърт и изгнание. Етническо прочистване на османските мюсюлмани. 1821-1922“:

http://www.bgbook.dir.bg/book.php?ID=32322

„Това произведение касаещо мюсюлманската смъртност и миграция е резултат от изследователската ми дейност върху населението на Османската империя през Първата световна война. Интересът ми по онова време беше насочен към просто установяване на това колко мюсюлмани са живели в Анадол (Анатолия) и как се е променяла числеността им през XIX и XX век. Резултатите ме поразиха – всичко, което бях чел за османската история до този момент, не ме беше подготвило за мащабната смъртност от онзи период. Статистиката показва, че е изчезнала една четвърт от мюсюлманското население. Не можех да повярвам, че историята може да скрие толкова много жертви, но проверявайки отново и отново, данните водеха до едни и същи изводи. И то не само по времето на Първата световна война, а и през целия XIX век мюсюлманите, населявали Анадол, Крим, Балканите и Кавказ, са подложени на изтребление, което си заслужаваше и по-нататъшното задълбочено проучване.

Настоящата книга е резултат от това проучване – тя описва историята на изтреблението и принудителното разселване на мюсюлманските народи. Тя представя подробно жертвите, дадени от мюсюлманите но би било погрешно тези жертви да се разглеждат, сякаш са дошли от нищото. Упоритото избягване в предишни исторически анализи да се споменават жертвите, дадени от мюсюлманското население, не може да бъде обяснявано с твърдението, че християните също са страдали. Голяма част от ужаса и мъките, документирани в тази книга, са преживени във войни, когато всички страни са били подложени на страдание. Жертвите от мюсюлманска страна винаги са били съпътствани от жертви на християни. Затова и винаги, когато това е било възможно, съм споменавал злощастната съдба и на християните, които са били в конфликт с мюсюлманите. Тази книга обаче не е история на османските народи, не е и хроника за жертвите на всички войни в един регион. Това е историята на мюсюлманското страдание, но не защото само мюсюлманите са страдали, а защото е необходим коректив на традиционното, едностранчиво отразяване на историята на турското и мюсюлманското население в региона. Вярвам също така, че това е история, която има своята самостойна легитимност. Това е разказ за една мащабна смърт и за едно от най-големите човешки преселения в историята на човечеството.“

Не съм я прочел. Не знам дали се страхувам да го направя, дали е просто неудобство или ми се искаше да прочета за нещата, които пише там от някой мой сънародник, който като мен някога изключен от Матрицата сега не може да живее по същия начин, както е било преди.

За „Смърт и изгнание ...“ научих от тук:

http://www.extremecentrepoint.com/?p=7009,

а след търсене в google намерих това и това:

http://semkiibonbonki.blogspot.com/2010/10/1821- 1922.html

http://www.glasove.com/article-9288.php,

на които благодаря, че все пак има хора, които дори и не автори са развълнувани или поне заинтересувани от това, за което пиша до сега.

Защо обаче пиша всичко това едва днес и то точно тук?

Възможно ли е някой ден българската литература да получи своя епически роман, ако българската историята, на която сме стъпили поне от освобождението до сега е един фалш, в който не знаеш кой си и от къде идваш?

Възможно ли е това, за което пиша в този коментар да не е истина, ако в самата българска литература се вижда и до ден днешен как сме етнически прочистени без дори да го съзнаваме?

И очакваме да анализираме, да открием „преливността“ и да предложим базата, на която да се опре един ден бъдещия български нобелов лауреат за литература...

Излишно е да казвам каквото и да е в повече в момента.

Ако искаме да стигнем до някъде, то крайно време е да осъзнаем, че рано или късно трябва да започнем от нулата. Няма нужда да градиш НОВИ етажи на сграда, която и поддават фундаментите. Имаме много ценни неща в тази сграда, нека първо опитаме да укрепим основата базирайки се на достоверни геотехнически анализи. Българските историци са големия липсващ от десетилетия. Възможно ли е да има обединение на история, литература и журналистика, за да имаме диалог на много по-високо ниво от това, което се получава днес – 2010 година?!

- 20-11-2010|Златко

Сгрешил си, като не си ми казал за тия неща. Но както и да е. Самият аз мога да кажа само, че ще се погрижа книгата на Макарти в (недалечно) бъдеще да бъде сериозно представена тук в „Прегледа“. Това е обещание.

- 20-11-2010|Златгко Ангелов – Да заровим томахавките

Уважавам написаното от Серкан, вярвам на данните и разбирам неговата позиция. Обаче не съм компетентен да я обсъждам. Моята статия е за литературата--не за историята. Колкото и двете да са свързани, не може за всичко да се говори наведнъж. Живеейки в Америка, виждам света от много по-глобална гл. точка и смятам, че ровенето в толкова далечно минало не променя нищо. По целия свят има исторически конфликти, които са довели до смъртта на милиони хора от всяка страна на конфликта--и в момента хората продължават да се избиват напълно безсмислено. Затова не вярвам, че има такова нещо като Начало на историята, което да създаде фундамент възприет от всички за даден регион. Аз предпочитам да заровим оръжията дълбоко и да се вгледаме в себе си каквито сме днес, в отрязъка от време, което ние можем да обозрем със собствените си очи, най-много с очите на родителите си. Светът през 21 век се движи със страхотна бързина и никой няма време вече да гледа назад. Не казвам, че това е непременно добро, но то Е така и трябва да се съобразяваме с реалностите. За мен, Серкане, няма никакво значение, че ти си мюсюлманин, както и за теб не трябва да има значение, че аз съм християнин. И че някои от нашите прадеди са се избивали един други. Ние сме хора, имаме деца, приятели, преживявания: важно е да живеем в мир със себе си и един с друг.

- 20-11-2010|Серкан

За Златко: Златко, ти и до сега си публикувал не един материал около тази тема, за което не само аз съм ти задължен. Никога преди не съм виждал данните, които получих от тях. Много бих се радвал, ако един ден и на твоя сайт пишат хора със знания по темата за етническото прочистване на българските мюсюлмани. Само от грижа за теб и личното ти спокойствие все пак ти казвам да имаш в предвид негативизма, с който е приет МакКарти в редица кръгове. Важен е контекста, който свързва темите които си публикувал – история, литература, журналистика като база за диалог на ниво, което в България е толкова необходимо, а така рядко срещано.

За Златко Ангелов: Нямам никаква томахавка в ръцете си г-н Ангелов. С голи ръце съм и точно с тях пиша в момента.

Написах всичко това без вражда, нямам никаква полза от нея. Ако не става ясно това сега, след време ще се види, че е така.

Зависимостта между това, което пиша, липсата на непознаване на реалния исторически път на България, а с нея и на нейната литература за мен е виден от коментарите, които чета („Събитията, които визира Серкан са само малък отрязък от това време“). Нека бъде уважено и моето мнение, поне до там където го представям аз сам пред самия себе си. Нищо повече.

И си мислех докато го пиша, дали и г-н Златко Ангелов, така както Златко преди време и много други през годините, няма да приеме моята лична теза, като някаква борба с нещо по-лично, насочено към някого... И ви уверявам, че не само към вас, който ми изглеждате един достоен човек, а към който и да е, дори и към преките извършители на зверства и фалшификации, на тоя етап от живота си не изпитвам нито отрицание, нито мъст, нито омраза.

Просто искам да знам истината или поне да стигна, колкото може по-близо до нея.

Без лоши чувства го казвам, дано съдбата е с мен и да ми помогне да печеля съмишленици, а не врагове.

Знам, че умесихме две теми, знам, че може би малко силно се получи това за автора, който е публикувал тук, дано наистина да разбира моята позиция, както го е казал.

Аз от моя страна, ще опитам да спра тук (под тази тема), защото напълно съзнавам, какво е да ти заговорят изведнъж за нещо съвсем различно, от това, което ти въобще някога си имал в предвид, когато си започнал с нея.

Тук сте ме разбрали точно:

„Разбира се, в по-широк план, извън Възродителния процес, е интересен въпросът, който аз видях в коментара на Серкан, дали турците в Б-я са също част от българския национален характер.“

Аз знам, така както знам, че съм Серкан, че ние сме част от българския национален характер, че за да бъдем представени, за нас не трябва да има отделен роман, дори герой, но нашият живот, така както беше част от живота на България, също трябва да бъде част от епичноста, която може да бъде база за следващ, нов етаж. Ние сме част от вас, знам, че ще се преоткрия, заедно с моя род в живота на Вълеви, но и знам, че там ще липсва една част, която е така важна за мен, а дори не я познавам.

За това пиша тук, нека да приключа с това.

- 20-11-2010|Златко

Отдавайки право и на двама ви (колко соломоновско!), аз бих предложил да прехвърлим тази дискусия на по-подходящо място – под текста на Миленко Йергович („Там, където живеят други хора“), който се занимава (почти) точно с тази тема. Прав е моят съименник, когато настоява темата му да не се измества встрани. Но прав е и Серкан, който иска да чуе и нещо друго освен мълчание по темата, за която през по-голямата част от времето в България мълчат всички. Или псуват – което е същото. Впрочем, не мисля, че има отминала история там, където има премълчавани и потулвани факти. Историята – както и раните – могат да отминат само тогава, когато бъдат отворени и прочистени истински. Инак, захлупването им под похлупак води единствено до гноясване и продължаваща болка. Че дори и – както виждаме от съседите си – до подновена, сериозна болест. Така че – нека говорим.

- 20-11-2010|Златко Ангелов – Приятелю Серкан

Серкане, любимият ми роман от последното десетилетие е „Музеят на невинността“ на Орхан Памук. В него видях Истанбул, съдбата на Отоманската империя, проввянеа в характерите на сегашните турци, и любовта такава каквато се явява в сърцето на всички хора от Балканите. Голям роман, написан с невероятна любов и без да се опитва да търси Истината назад във времето. Никога никой няма да я намери--Истината е онова, което преживяваме днес.

В кратката история на Америка--една неоспоримо млада държава--чернокожите са били избивани и насилвани от белите без териториалния фактор, който е в основата на етническите кланета на Балканите. Избивани са били просто защото са черни. Истината за това се знае--Америка е свободна държава, за всичко се пише и никой никога не е скривал колко са избитите, кога и от кого, дори поименно се знаят. Обаче до ден-днешен най-дълобката незараснала рана на Америка е расизма. И не виждам някога да зарасне. Белият расизъм е предизвикал черен расизъм и двете страни на конфликта продължават да не се обичат, най-точно да се подозират едни други. Расизмът през последните десетилетия се премести и спрямо мексианците, защото идват в големи количества нелегално и заживяват тук. Всичко се знае, но конфликта не изчезва. Думата ми е, че други са нещата и факторите, които държат държавата изправена и силна и поддържат доброто у хората. Са ли чернокожите част от американския национален характер? Да. Са ли част от американската литература? Да. И въпреки това продължават да бъдат смятани за второстепенна част от американското население от милиони американци. Ти сам ще си направиш изводите за разликите между Бг и Америка. Но бих искал и да се освободиш от надеждата, че на теб ще ти стане по-леко да бъдеш български турчин като осветиш истината за далечното минало. За мен ти си Серкан, един достоен човек.

- 20-11-2010|Златко

Бидейки жител на Европа – на днешна, сегашна Европа – аз си позволявам, въпреки всичките истерии на ислямофобията, да храня солиден оптимизъм, що се отнася до способността на хората да преодоляват предразсъдъците на миналото и да вървят напред (търсейки си нови предразсъдъци?) Там, където допреди сто, че и по-малко години, са се водели най-лютите и кръвопролитни сражения в човешката история, днес хората приемат, че са деца на една и съща цивилизация, на една и съща култура. Това може и да звучи банално, но то не е – просто защото само допреди, да речем, седем десетилетия, почти никой европеец не е искал да бъде приравняван със съседите си. Да, континентът винаги е бил населяван от едно повече или по-малко хомогенно откъм раса и религия население (впрочем, дали?) Но как мислите, дали един католик от 17 век би приел който и да е протестант като нещо по-добро от някой чернокож? Или французин от времето на Драйфус би приел някой евреин като нещо по-добро от ислямски фанатик? Колкото повече наблюдавам днешна България, толкова повече си мисля, че причината за цялото й недоволство, цялото й объркване и хапане на собствената опашка се крие в... прекомерна историческа разглезеност. Колкото и парадоксално да ви прозвучи това, според мен тази страна не познава сериозни исторически катаклизми от 1918 година насам – годината на последното ни сериозно участие в някоя от големите войни. Оттам нататък тежките повеи на най-новата европейска история са ни подминали – и всичките ни настоящи изстъпления, опитващи се да представят комунизма или нещо друго като не знам колко тежка катастрофа, само за миг би трябвало да бъдат поставени пред мащаба на действително опустошената от войни Европа, която днес е райска градина в сравнение с нас – може би и затова, защото хората реално, на собствения си гръб, са разбрали цената на омразата. А ние, подминатите от историята, все още се опитваме да я научим. Нека се надяваме само, че ония оттатък няма да ни позволят да я научим по същия начин, по който са я научили и те.

А инак, съжалявам че не можем да започнем разговор за българския национален характер, в който да си говорим като Хаджи Генчо и Дядо Любен. Не върви нещо, не се получава, не знам защо.

- 20-11-2010|Серкан

Ние Златко говорим за българския национален характер, но все още не сме се усетили съвсем. Навярно...

Заговорвайки за любов обаче сме близо.

Къде?

Може би някъде в „Козия рог“, представяйки си, че човека, в който се влюби главната героиня е мюсюлманин. И тя го знае и въпреки това, въпреки цялата история и убиствената омраза на баща и се влюбва в него...

Там аз виждам това, което винаги съм обичал в България.

- 20-11-2010|про – исторически разглезени

Наистина си глупак драги.Не те ли е срам, прочети поне нещо за 9-ти септември и комунизма.Ти не си нито българин, нито европеец, а само глупак, щом и досега не си разбрал какъв железен гребен е минал през родната ти страна.От 18-та до днес страната е в гражданска война.Хайде, българска история не си чел, ама нали уж си учил философия.Не си ли чел Хана Арент, Ерих Фром, Солженицин.Знам, че ще изтриеш текста, но поне малко се засрами.

- 20-11-2010|Златко

А, стар познат, като стария ревматизъм на Ботев. Обикновено не допускам тук такъв език, но в случая ще направя изключение, защото реакцията ми се вижда типична – и ми се иска това да стане ясно.

Мисля си, че когато човек е свикнал да гледа на себе си като на жертва, опитите някой да го измъкне от тази му позиция са свързани с възможно най-силната съпротива на тоя свят. Нещо като добре познатата реакция на дългогодишен затворник, който в края на краищата е готов на всичко, включително и на ново престъпление, само и само да не напусне единствено „сигурното“ място на тоя свят, което му е познато.

Толкова за това. А между другото, защо непрекъснато ме принуждаваш да изтривам грубостите ти, драги? От години насам, канен-неканен, газиш из това място като диво прасе, не мога да те прогоня с нищо. Ако толкова те дразни написаното тук, що щеш тогава тъдява, вече от години насам?

- 21-11-2010|papa – papa

Авторът, като повечето литературни критици, малко е прочел от съвременната бъгарска литература. И не достатъчно внимателно. Липсват му доста съвременни автори от близкото минало, ще спомена само В. Попов, Д. Цончев, Г. Богданов, Г. Стоев. Изброявам ги безредно и списъкът е непълен. Още по-трагичен е прегледът на актуалната литература, преведена на големи езици или все още не преведена. И като следствие авторът разполага с недостатъчен материал за разсъжденията си и съответните заключения.

- 21-11-2010|Антоанета Славова – етносите и литературата

Диалогът е доста обширен, но не виждам защо Серкан изпитва болка от това, че прототипът му не е отразен в бг-литературата. Има образи на български турци в Дивите разкази на Хайтов, има поети, с ромски и турски произход-четени и обичани- това е художествен процес. Ако творецът има вдъхновение-пише. Нека Серкан напише своя роман-така, както го чувства и разбира и аз лично с удоволствие ще го прочета. Мисля че проблемът българи-турци се драматизира излишно и че отдавна животът ни тече в една посока и с еднакви емоции. Нека просто който може да твори-да го прави-по най-дълбокия и честен начин, за да намери своята читателска аудитория.

- 21-11-2010|Емил Капитанов – ...

Статията е леко пристрастна и едностранчива,но напълно в духа на това,което мисля и аз за литературата ни ! Браво!!

- 22-11-2010|Серкан

Две неща искам да отбележа, които ми направиха впечатление в коментарите от вчера, като база за една мисъл, която вчера започнах, а днес съм я развил малко повече тук. Не знам защо, но понеже тук започнахме този диалог, просто не мога да го прехвърля на друго място, а и има пряка връзка, с това, което е темата – приемствеността като база за нов градеж. В текста „Там където живеят други хора” има много силни, много близки до мен моменти, но някак не се връзва, с идеята, която аз имах и заради която все пак прописах по тази тема (по-надолу в коментара съм я оформил по-ясно). АКО все пак Златко или автора не го иска този коментар тук, не ми остава нищо друго освен да приема да бъде сложен, където се прецени за добре.

Първо: Историята на Вълеви започва от Стамболов, не от там, до където вчера ми е предложил г-н Ангелов да обръщаме най-много глава назад. Това не е никак случайно и има своята съвсем обяснима логика.

Второ: ДНЕС местното население на USA e по-малко от 1% и аз от малък знаех какво се е случило с него, а живеех в НРБ. ДНЕС етническите мюсюлмани в България са около 13%, България е страната в Европа с най-голям брой мюсюлмани и никой си няма и представа за това, което се е случило с него не една-две-пет години, а повече от век. Това, което се е случило реално в Османката империя, живота на различните и етноси заедно, както и трагичния финал от последните и 100 години съществуване, не само по света, но дори и в България са малцина, които го знаят. А и да го знаят, голяма полза няма, ако реалната история не стигне до хората, които искаме един ден да изградят гражданското и общество. Реалната история, истината или възможно най-близката и версия отсъства, както в учебниците по история, така и в цялата литературна програма, която след това служи за база цял живот на над 80% от хората.

Днес, надявайки се да е отминала първоначалната защитна реакция искам да се върна по следния начин на въпроса, който вчера косвено повдигнах:Възможно ли е да служи за нещо друго освен за сплашване, за насилване, за поддържане на анти чувства българския мюсюлманин в литературата ни? Например като човек, който може да изпитва състрадание, за спътник в добро и лошо, някой, когото дори може да обичаш някога... Възможно ли е, той да има черти, които са близки до идеалите за „добро” и които са помогнали в онези близо 500 години, хората населяващи пределите на Османската империя от различни етноси да могат да преживеят по-леко този тежък период? И правя разлика между хората и управляващия елит и система. Така, както я правя и за това, което се случи/ло примерно във „възродителския век” в свободна България. Питам се всичко това, защото няма как да си обясня иначе елита, който описва Иво Димитров, елита, който поема и управлява България от освобождението до ВСВ, както и онези 45% мюсюлмани, които остават в пределите на България, при условие, че около тях са избити 17%, а другите я напускат. Остават, опитвайки да продължат живота си, който са водили до сега. И след 130 години, те, които представляват 13% от населението на една държава, са откъслечно описвани и споменавани тук таме в най-ценното, което има една култура, нейната литература като част от човешкото добро. В останалите 99,99% те са извора на насилието, на човешко зло като база за епос – най-добър роман, най-добър филм, най-добра песен... Няма драма в това, това е реалността днес. И на хората в България, не само на мюсюлманите, на всички, не могат да им помогнат успокоения и пожелания за живот в реалността. Ние сме в реалността, ние живеем общ живот, макар мнозина да не могат да го осъзнаят това. Разликата е в това, което чувстваме, докато четем, гледаме и слушаме това, което „НАЙ-ДОБРЕ” е създадено в България. От всички нас. Защото не забравяйте, че каквото и да е създадено някога, добро и лошо, то е създадено и вписано под името на всички ни – народ, нация, гражданство, каквото си изберете.

И понеже не сме печелили никога нобелова награда, понеже ни е болна тема И понеже беше пряко споменато в темата и косвено в коментарите, ето какво мога да добавя и за това:

Орхан Памук е написал романа Сняг през 2001. Този роман е красив и отчаяно обречен. Заради системата, която описва и която е изградена, в страната на автора. Силно критичен към безсмисления национализъм, полицейщина и безнаказано насилие. Съпричастност, демонстрирана майсторски финно през целия роман към етническите малцинства, като арменското, както и към преследването на хора поради религиозни причини в една сурово секулярна система, каквато беше Турция до съвсем скоро. Няколко години след написването на този роман през 2004, той беше съден за думите му „В Турция бяха убити 1 000 000 арменци и 30 000 кюрди и никой не говори за това, а мен ме мразят защото го направих”. 2005 делото е прекратено. 2006 той получава нобеловата награда за литература. Дали има или няма връзка между едните (историческите, обществените) и другите (литературните) събития, всеки да си го приеме за себе си, както му е угодно. Аз обаче тук искам да попитам, има ли България своя Памук, който освен таланта на писател от най-висока класа, да се е разровил в омразата на своята собствена националистическа, фалшива, етнически И ИДЕОЛОГИЧЕСКИ пречистена като образец за „човешко добро” история, литература, култура, политика... ?! Зарев от това, което разбирам не е засегнал линията за “мюсюлманина също е база за „човешко добро””, а тази тема мисля е най-голямото все още неразровено табу на българската история, която може да бъде експлоатирана в много посоки. Най-важната – да помогне за изграждане на едно гражданско общество от взаимно уважаващи се хора в България.

- 22-11-2010|Златко

М-да. Самият аз не мога да добавя нищо. Така е, съгласен съм. Ние – някои от нас – се опитват да променят този най-дълбоко вкоренен предразсъдък на „българския национален характер“ (така поне го виждам аз). Но нека си дадем сметка за това какво означава една такава задача, след като през всичките 130 години от освобождението насам, при всичките смени на правителства, системи и идеологии, българският национализъм и анти-турцизъм, никога, абсолютно никога не е бил поставян под въпрос, а – напротив – е бил поддържан като висока ценност от повечето ни водещи фигури, независимо дали в културата или в политиката. Погледнете само как реагират хората, когато се заговори за членство на Турция в ЕС.Ключовата думичка е „инвазия“. Не е ли ясно тогава, че през нашите собствени животи особено много няма да се размърда?

Което не обезсмисля нищо, разбира се. Все някой трябва да започне.

- 22-11-2010|Златко Ангелов

Виждам, че Серкан е прав за отсъствието на турския елемент от концепцията за български национален характер. Признавам, че не бях се замислял над това и си е мой пропуск.

Обаче аз съм човек, който отхвърля етническата принадлежност като определяща нашето поведение в света. Поне в рационалните си прояви. В нерационалните, както написах оттатък, тя ме преследва, не мога да се освободя от нея. Отричам я най-вече, защото води до отделяне и омраза или--както е в случая със Серкан--до чувството за непризнатост. Убеден съм, че ако не изхождаме от нея, ще ни стане по-леко и ше бъдем по-добри. Любовта е универсално чувство, което няма нищо оБщо със справедливостта. Затова е по-добре да съм готов да обичам всеки, с когото се срещна, и да не мразя онези, които не познавам, просто защото били не от моето племе. Всяко действие в посока признаване ще породи противодействие в посока нова омраза. За националистическите извращения изобщо не ми се иска да мисля. Затова не приемам оплакването--защото то си е чисто оплакване--на Серкан като социална и културна необходимост. По-добре да забравим кога сме били разделени и да живеем днес като съседи, членове на гражданско общество, загрижено за това държавата да служи на хората, а не на себе си.

- 22-11-2010|Punchy

Хора,повярвайте ми. Владимир Зарев е скучен. Героите са му скучни. Скучен е точно колкото Балзак! Какво ти! Много по- скучен! Чели ли сте битието?!

И преводите му са добре оркестрирани и финансирани от български сфери на влияние в чужбина. Както и на Господинов. Чувал съм да го сравняват с Достоевски ( е, не чак толкова скучен).

О, господи! Тази мастодонтна литература!

Спомнете си Баладата за георг Гених, хора! Това е единствената недирижирана преводна кампания. Тази малкиа книжка написана от Виктор Пасков пре 80те години. Уви, както Козирогът е единствения филм, който все още се гледа по света, без някоя културна институция да плаща за това.По същия начин Баладата е единствената преводна книга, която издават и във Франция и Канада и тук-таме отвреме навреме, зашото се чете. И двете бяха направени по време на социализма, мисля и не знам що за национален хараклтер е, но се чете.

Единствената неистъркана, оригинална мисъл в цялата тая статия е, че темата за комунизма е преходна, както и самия преход впрочем. Всичко друго е вайкане и плач за нещо което не ни принадлежи. Оставете писателите да пишат, не им дъвчете кокалите, и ти и Владо Трендафилов – майната му на националния характер – и след сто години ще знаете малко повече по въпроса.Търпение, строители на постсоциалистическа България!

- 22-11-2010|Златко

Хм, аз съм чел само „Разруха“, но пък мога да кажа най-искрено, че това е една от най-добрите книги на следтоталитарното време, които съм срещал. А езиковата способност на Зарев действително не може да се сравнява с никой друг познат ми български автор. разбира се, литературата не е единствено език, и все пак...

- 22-11-2010|Златко Ангелов

Мимоходом искам да отбележа, че по принцип изпитвам недоверие към мненията на хората, които в интернетните дискусии не си пишат имената. И до този момент не съм срещнал под нито един псевдоним изказвания, което да са сериозни, оригинални или написани на нормален език.

- 06-12-2010|Роберт Леви

Малко от „главата за краката“ – това, че някой е превеждан в чужбина, все още не го прави голям. Зарев не просто е скучен, той е и политически пристрастен, което прави книгата още по-трудна за четене. Що се отнася до Георги Господинов – той е просто рекламен (и то предимно на самореклама) продукт.

Въпросът обаче опира до друго: аз бих предложил други имена – на безспорния Виктор Пасков, на Димитър Паунов (малко познат, сравнително малко четен поради ред причини; за кратко след 1990 е заемал и поста културен аташе в Германия), задължително Златомир Златанов. А ако става дума за народопсихология – то „Хайка за вълци“ на Ивайло Петров е вече класика. И прекрасно се вписва в традицията, предложена от Златко Ангелов. Списъкът ми далеч не е пълен. Особено, когато говорим за поети, където е трудно да се определят безспорни – за мен Иван Пейчев е гений, но това е лично мнение и личен избор. Поетите са тема на отделен списък. Но въпросът е, че и той е резултат от личен вкус, възпитание и ред други фактори.

На Серкан бих казал (като представител на малцинство, макар и различно): тази тема има тепърва да навлиза в литературата.

А що се отнася до дядо Вазов – считам, че той просто е лошо преподаван. Веднъж бях писал, че да ползваш литературата единствено за патриотично възпитание е като да си ползваш прозорците единствено като място, където се окачат пердета. Най-добрата оценка за народния ни поет дава Гео Милев в известното „Отворено писмо до господина Борис Вазов“. Вероятно, в бъдеще, когато преподаваме Вазов в училище, следва да започваме с това писмо.

- 14-10-2011|Diego – Duhownoto wodachestwo

zitat ot stranicata:

Изход от кризата обаче може да се очаква от писателите. В Русия и Източна Европа, също както във Франция, писателите, освен като хроникьори на националната история и изследователи на националния характер, са били винаги смятани за пророци и духовни водачи – и това е една съществена разлика спрямо англосаксонската литература, където писателят е възприеман като човек, който просто пише истории и се конкурира на книжния пазар или с високото качество на писането си, или с умението си да пише бестселъри. Духовното водачество – парадоксално или не – не винаги съвпада с качеството на литературния продукт.

Iskam da popitam awtora na statiajata, kak negowata kniga s abstraktni (njakoi kazwat pornografski) razkazi, kojato predstoi da izleze w Balgaria, se wpiswa w gornija dalbok analiz i apel za Duhowno Wodachestwo na Iztochno Ewropeiskite pisateli.

- 15-10-2011|Златко

От другия Златко:

Позволете ми да ви задам един контравъпрос, „Диего“. Как мислите, кое от следните две твърдения има по-добри шансове да прозвучи логично:

1. „Онзи, който пише за любов и еротика (за разлика от вас аз СЪМ чел някои от въпросните разкази), няма право да говори по въпросите на духа.“

2. „Онзи, който задава преднамерени и невежи въпроси (понеже говорите за нещо, което очевидно не познавате), няма право на отговор.“

Stray Cat Blues

Автор: Лиз Феър

Живот

От Кийт Ричардс и Джеймс Фокс

Илюстрирана, 564 стр., Изд. Little, Brown & Company

В продължение на повече от четири десетилетия той е глобален аватар на осъществените мечти и е успял да изстиска повече будни часове в денонощието от – може би – което и да е друго живо същество (благодаря, кокаин и амфетамини!). Както самият Кийт казва: „В продължение на много години аз спях средно по два пъти седмично. Това означава, че съм бил буден поне за три човешки живота.“

По-добре му повярвайте. Тази котка е поставила joie-то в joie de vivre[369]. Като легендарен китарист на Rolling Stones , Кийт е свършил повече, бил повече и видял повече неща, отколкото вие и аз някога бихме могли да си мечтаем – и четенето на автобиографията му, Живот, би трябвало да пробуди нещо от рок-звездата вътре във вас (ако притежавате пулс и коефициент на интелигентност някъде над 100).

„Ако искате да стигнете до върха, трябва да започнете на дъното“, казва той, „това се отнася до всяко нещо.“ Роден през 1943 от родители, които са се запознали като работници във фабрика, Кийт е израсъл в Дартфорд, едно от индустриалните предградия на Лондон. Там, през мочурите зад множеството психиатрични заведения, които украсявали Дартфорд в непропорционално голям брой, Кийт научил какво означава да се чувстваш безсилен и уплашен – служейки като ежедневна боксова круша за гамените по пътя от училище за вкъщи. По времето, когато започнал да отвръща на ударите и да печели, Кийт открил у себе си една ярост, която по-късно щяла да го направи всеизвестен. Да помага на потисканите се превърнало в негов кръстоносен поход – и всеки или всичко, което в неговите очи изглеждало несправедливо, ставало обект на преследване. Кейт Мос си припомня един смешен случай от 1998, при който Кийт, отдръпнал се настрани от веселбата по време на сватбата на дъщеря си Анжела в имението му, Редландс, си приготвял лека закуска от кренвирши и картофи, когато внезапно открил, че зеленият лук, който оставил на дъската за рязане, бил изчезнал. Малко след това един от гостите се дотътрил в кухнята, с кръшно закичени зад ушите стръкове зелен лук. Кийт грабнал две саби, окачени над камината и хукнал да гони нещастника из цялата къща, в изблик на човекоубийствен гняв. Изобщо не ме карайте да ви разказвам случая с мусаката…

Музиката е ядрото на Живот, както и ядрото на Кийт. Прадядо му Гас, патриархът на бохемското семейство от майчина страна, играе решаваща роля в развитието на Кийт, в изграждането на любовта и уважението му към музиката. Те правели дълги разходки заедно, понякога по цял ден, разговаряйки за света и спирайки из различни заведения, където Гас, допуснат от собствениците в малките задни помещения, оставял Кийт отвън, с достатъчно време, за да може малкият да размишлява на воля върху пакостния, хазартен живот на дядо си. През 30-те години Гас свирел на саксофон в някаква група и знаел добре как да привлече вниманието на малкото момче към някой музикален инструмент. „Никога няма да забравя китарата, която лежеше върху неговото пианино всеки път, когато отивах на гости, може би още по времето, когато съм бил на пет“, казва Кийт. „Мислех си, че тя винаги лежи там. Аз просто я гледах, а той не казваше нищо. Няколко години по-късно аз все още я гледах. ‚Ей, когато пораснеш достатъчно, за да я стигнеш, можеш и да я вземеш в ръце‘, каза той. Едва когато той почина, научих, че я слагал там само когато знаел, че ще идвам на гости.“ Първата китара на Кийт, купена когато бил на 15, се превърнала в част от него до такава степен, че той рядко оставал без нея; дори в леглото ръката му я прегръщала като тялото на приятелка.

Ценностите на Кийт се определили рано и са останали непроменени през целия му живот до удивителна степен. Неверността е нещото, което се намира най-долу в неговата книга – даже една степен по-ниско, отколкото е развалянето на музиката. Жени? Грабвай. Пороци? Първият рунд е мой! Но никога, никога, НИКОГА не прецаквай приятел. Това е идея, породена от времената, в които той е бил бойскаут, начело на момчешкия патрул. Открил, че има склонност към ръководене на войската, водейки чрез даване на пример, а не чрез позоваване на някаква йерархия. (За онези родители, които биха искали да насочат децата си към смислени занимания и да им осигурят сериозно бъдеще, избягвайки именно онова, което се е случило с Кийт, моля имайте пред вид и това, че той пеел в хора.)

Едва след като бил изхвърлен от техникума, той се захванал сериозно с музиката, учейки се с маниакална упоритост от музикантите от 50-те години като Чак Бери, Бо Дидли, Уили Диксън, Мади Уотърс и Джон Ли Хукър. Старият му приятел от училище Мик Джагър споделял страстта му по блуса от делтата на Мисисипи и скоро двамата създали група, която малко по-късно щяла да стане the Rolling Stones.

В музикално отношение това са техните формиращи години. Кийт се научил да свири против тишината, да прави недоловимото също толкова осезаемо колкото всичко останало, стъпвайки на раменете на великите майстори на американския блус. Той се възхищава: „Не беше непременно нещо шумно, то просто идваше някъде дълбоко отдолу. Цялото тяло участваше; те свиреха не просто от сърцето, те свиреха от вътрешностите си.“ Собственият си стил той описва по следния начин: „Откривам, че през цялото време се опитвам да свиря на китарата си акорди за тромбон… Ако е гама A, то тогава лек намек за D. Или ако това е песен с различно усещане… някъде трябва да се появи намек за G, което прави седми, което пък може да ви води. Читателите, които искат, могат и да прескочат Семинара на КийФ по китара, но аз все пак ви издавам тук по-простите тайни, които доведоха до отворените рефрени от по-късните години – например Jack Flash и GimmeShelter.“

Повярвайте ми, няма да искате да пропуснете нищо. Най-впечатляващата част от Живот е богатството от знание, което Кийт споделя – независимо от това дали става дума за това как да се настрои акустическа китара така, че да звучи като електрическа, както е направил той в класическото парче на Стоунс, Street Fighting Man, или как да се спечели бой с ножове. Той предлага рецепта след рецепта за всички неща, които са rock ’n’ roll, и позволете ми да кажа, това е едно доста солидно образование.

В 1964, годината на Британската инвазия[370], когато и Стоунс, и Бийтълс пробиха в голям стил в Америка, Кийт и групата имали турне в Англия, споделяйки сцената със забележителни характери като Литл Ричардс и the Ronettes, чиято водеща певица, Рони Бенет (по-късно Рони Спектор), е едно от ранните увлечения на Кийт. За пръв път Стоунс опитват вкуса на пътя през 1963: „Между тази година и 1966 – в продължение на три години – ние свирехме буквално всяка нощ, или всеки ден, понякога по два концерта дневно. Направихме над хиляда концерта, почти без прекъсване, без паузи и с, да кажем, десет дни почивка за цялото това време.“ Това е начин на живот, който довежда Кийт до дрогата, за да може да издържа на тези непосилни крайности.

1964 е също и година на големи културни промени: напъпващата младежка култура, движението за граждански права и ранните антивоенни протести – всички тези неща се концентрират в лишените от всякаква почтителност личности от Ролинг Стоунс. Те са бели, но звучат като цветнокожи. Свирят американска музика, но идват от Англия. Обличат се като жени и не подстригват косите си, но жените, приятелките и дъщерите на всички подлудяват от тяхната сурова сексуалност. И – което е най-лошо – те си остават решително халтави що се отнася до структурите на закона. Както казва Боби Кийс – най-добрият приятел на Кийт, който свири саксофон на някои от плочите на Стоунс: „Американската музикална сцена, целият набор от тийнейджърски идоли и гладко фризирани момчета от съседния вход, плюс техните сладки малки песнички – всичко това излетя през шибания прозорец когато се появиха тия типове!“

Една от темите в книгата, която наистина удивява, е до каква степен Кийт Ричардс е бил преследван от полицията по кажи-речи всеки континент в продължение на цялата му кариера. Полицаите спират автобусите на групата, трошат врати и висят по дървета, опитвайки се да получат обвинение, което най-после ще спипа най-известното и, до този момент, никога-не-заключвано-задълго лошо момче от музикалната сцена. Архетипният антигерой на рокендрола днес вече е образ, познат на всички. Шокиращото за припомняне е това, че самият Кийт е изобретил всичко това. Очевидно е, че той просто не дава пет пари за правилата, според които живее останалата част от нас.

Книгата започва с една сцена, достойна за Кийстоунските полицаи, в която Кийт, колегата му по група Рони Уд и още един приятел, биват арестувани в Арканзас по време на турнето от 1975 – и тримата пръскащи около себе си дрога като фонтана ди Треви, в опита да се избавят от незаконни субстанции преди да бъдат претърсени. Нито ловците, нито тяхната плячка успяват да изиграят добре ролите си в този фарс. Кийт и приятелите му са прекалено дрогирани, за да успеят да избегнат неизбежното, а властите са прекалено неспособни да действат решително поради огромната публичност, с която е свързано всичко това. Това е дилема, която се оказва постоянен коз за Стоунс: „Изборът винаги беше труден за властите, които ни арестуваха. Дали да ги окошариш, или напротив – да си направиш снимки с тях, а след това да ги изпратиш по пътя с моторна кавалкада?“

С нарастването на популярността им все повече нараства и техният блясък. „Внезапно около нас започнаха да се въртят всякакви аристократи, младите наследници на някакви старини родове, всякакви там Ормсби-Гор, Тенант, всичките. Никога не успях да разбера дали те се опитваха да слязат при народа или самите ние се държахме като сноби.“ Това е сбъдната приказка за деца на работници, но разстоянието между Мик и Кийт започва да се разширява все повече и повече – до такава степен, че – както Кийт признава – „не съм влизал в гримьорната на Мик в продължение на, мисля, 20 години.“ Бляскавите Близнаци, които някога са били толкова близки, че Кийт е твърдял, че имат „идентичен вкус за музика“, сега се оказват уловени в един подхранван от дрога цирк, който определя средния период на Ролинг Стоунс – късните 60 и ранните 70 години. Това са златните години, годините на Sticky Fingers и Beggars Banquet, когато крайностите се смесват с успеха до такава степен, че всичко изглежда някак маловажно. Но един от гостите на партито оставя силно впечатление и упорито отказва да напусне: хероинът.

Зависимостта на Кийт от дрогата става все по-силна, но пък той навлиза в един от най-плодовитите периоди от авторската си кариера. Той и Мик композират повечето от песните за Beggars Banquet, Let It Bleed, StickyFingers и Exile on Main Street, като през цялото време Кийт се намира под въздействие на дрогата. Придърпван от мака и подбутван от кокаина, Кийт придобива навика да работи в студиото невъобразимо количество часове – като с това почти убива колегите си. Той работи без прекъсване по цели денонощия и възприема като бунт опита на който и да е от хората, работещи с него, да напуснат палубата. „Започнах да осъзнавам, че аз още имам гориво, докато всички останали нямат. Опитват се да поддържат моето темпо, докато аз просто горя. Мога да продължавам, защото работя само на кокаин… Работя на високи октани и когато почувствам, че започвам да прекалявам, трябва да отпусна малко, трябва ми лека плесница.“ Той се опитва да покаже на читателите си не цялата лудост на тази диета, а по-скоро невъзможността всичко това да бъде повторено, тъй като дрога от този калибър вече не се намира, а и само малцина притежават дисциплината да се придържат към препоръчваните дози. Едва ли е за учудване, че Джони Деп е оформил фигурата на героя си от Карибски пирати, капитан Джек Спероу, по подобие на този нафукан и опиянчен учител.

Някъде по това време Кийт започва връзката си с жената, която се превръща в Ролинг-Стоунс-вариант на Йоко Оно: Анита Паленберг. Тя и Кийт се влюбват силно, докато тя все още е приятелка на Брайън Джоунс, друг член на групата[371]. Опитвайки се да се оправдае, Кийт полага доста усилия да покаже що за задник Брайън е бил по това време, как е бил заслепен от славата и суетата. Всъщност той повдига същите обвинения и срещу Мик Джагър, предлагайки един вид диагноза на С. В. В., или „синдромът на водещия вокалист“. Говорейки за различните начини, по които те са реагирали на натиска, идещ от звездния статус, той казва: „Мик избра ласкателството, което е много подобно на дрогата – един вид бягство от реалността. Аз избрах дрогата.“ В края на краищата Мик и Анита започват любовна афера по време на снимките на филма Изпълнение, а Кийт прави всичко възможно да си върне толкова добре, колкото може, преспивайки зад гърба му с Мариан Фейтфул, основната любов на Мик от онова време. „Докато ти липсва, аз я целувам“, казва той с момчешко ликуване, добавяйки: „Може би това издълба между мен и Мик по-дълбока пропаст от всичко друго – но най-вече от страна на Мик, не и от моя страна. И може би завинаги.“

Ако Кийт не би бил такъв забележителен характер, читателят би могъл да се отегчи от лицемерието му. Но истината е, че той е много впечатляващ. Уморих се да драскам „хахаха“ и „паднах от смях“ по полетата на книгата. Джеймс Фокс, ко-авторът на Кийт, има голяма заслуга за редактирането, организирането и елегантното отдръпване встрани пред спомените на Кийт. Да се чете Живот на Кийт Ричардс е като да се уедини човек с живия Кийт в някоя стая и да го разпитва на воля за всичко, което някога му се е искало да узнае за Ролинг Стоунс – и да получи абсолютно честни отговори. Ето как той описва процеса на правене на записи: „Ами, трябваше по някакъв начин да укротя тоя звяр отвътре. Но как да го укротя? Нежно, или с бой? … Сега ще те изсвиря два пъти по-бързо, отколкото те написах! Такова е отношението ти към песните… Не си свършил докато не си свършил, ясно ли е? … Не, не трябваше да отиваш натам. … Или понякога човек се извинява: съжалявам за това. Не, това със сигурност не беше правилното нещо. А, това са смешни неща. Те са готини.“

Кийт и Анита имат три деца заедно, но синът им, Тара, умира на два месеца, докато Кийт е далеч, работейки. Болката ще остане с него завинаги. По онова време Марлон, по-големият му син, е на турне заедно с баща си, служейки като светлина в края на тунела за Кийт, който трябва да се справи с тези емоции по средата на серия от вакханалии и преумора. Според Марлон, никога не е имало нещо толкова откачено по време на турнетата. Именно това е моментът, в който двете фотосерии разказват историята: красива снимка на Кийт с развети коси, обърнат с гръб към тълпата, почти в безсъзнание; една друга – Кийт, спускащ се по стълбицата на самолета към собствената си лимузина, в ръката му бутилка Джак Даниелс, с цялото самочувствие на принц-наследник, покрай него цяла флотилия от мускулести, неразбиращи и, както изглежда, неодобряващи шофьори. „Ние бяхме се превърнали в пиратска нация“, казва той за американското турне от 1972, „придвижвайки се в голям стил под собственото си знаме, придружавани от адвокати, клоуни и спътници.“

Парите са черната материя на вселената Ролинг Стоунс, изкривяващи и променящи нещата изотзад. В гладните години Кийт слагал на китарата си двойни струни, за да могат да издържат по-дълго време. По-късно, когато парите дошли, бързо и в изобилие, от грешките им започнали да се получават по-сериозни последствия – като например сляпото подписване на един договор с мениджъра им Алън Клайн, което довело до загубата на милиони. Клайн, разказва Кийт, „в края на краищата спечели правата над авторските права и оригиналните записи на цялата ни работа – всичко, написано и записано по времена договора ни с Decca…[372] Той получи правата да публикува цели годишнини от нашите песни, а ние получавахме само процент от хонорара.“ Още повече неприятности се оформили, когато те се опитали да се измъкнат от финансовата дупка, която Клайн изкопал за тях в Англия: „Ние изпаднахме в абсурдна ситуация, при която Клайн ни заемаше пари, които никога нямаше да бъдем в състояние да му върнем, защото той не беше платил данъците, пък и ние вече бяхме похарчили парите. Данъчният процент в ранните 70 години при най-високите доходи беше 83 процента, а понякога стигаше и до 98 процента – при инвестиции и така наречения „неспечелен доход“. Така че това е същото като да кажеш на хората да се махат от страната.“ На път за вила Нелкот във Франция, Стоунс записват своя може би най-добре приет албум, Exile on Main Street.

Една славна снимка от тези години представя Кийт, който кара скутера си, Мандракс, сред кристалните сини води на Средиземно море, по време на сутрешна разходка с приятелите си: „Записвахме от късния следобед докъм 5 или 6 сутринта – и внезапно утрото се е задало, а пък аз имам тази лодка. Значи, бързо надолу по стълбите през пещерата към дока; хайде да отидем с Мандракса до Италия за закуска… Никакви паспорти, директно покрай Монте Карло, докато слънцето изгрява, а музиката все още дрънчи в ушите ни.“

Стоунс записват Goats Head Soup в Ямайка, а след като сесията свършва, Кийт и семейството му решават да останат. Той се потопява в културата на Ямайка, очарован от музиката реге и тукашната традиция на политическа съпротива. „Тия няма да работят за Вавилон; те няма да работят за правителството. За тях това означава да бъдат поробени.“ Той отново и отново намира вдъхновение в хибридната музикална форма и се гордее с това, че е бил приет. И макар че първоначалната причина да бъде приет от растафариотите е способността му да поема марихуана в големи количества, в края на краищата е лесно да се види как основните ценности на Кийт са в хармония с този начин на живот. Той може и да е известен, но преди всичко останало си остава музикант.

През удивително запазената памет на Кийт преминават десетки известни имена, вече толкова познати, че почти не правят впечатление. Джон Ленън се появява в камео-роля, присвит на две над тоалетната, след като се е опитвал да поддържа темпото на Кийт. А когато Боб Марли бива описан като новобранец, човек вече знае, че си има работа с crème de la crème. Има и по-трудни моменти, подхвърлени с не повече внимание от подаването на ключовете от колата на някой прислужник, като например този незначителен бисер относно Рони Уд: „Рони е най-податливият характер, който някога съм срещал, и истински хамелеон. Той не знае кой всъщност е. Но това не е неискреност. Той просто си търси дом. У него има един вид отчаяно търсене на братска любов. Той има нужда да се чувства приет. Той се нуждае от група.“

Връзката на Кийт и Анита дерайлира и той се влюбва в слънчевата Пати Хенсън – най-после един източник на стабилност и относително въздържание в живота му. Те имат две дъщери, Александра и Теодора – и Кийт започва да се прочиства от дрогата, да обръща внимание на кариерата си. Всъщност, сега той има времето за това. „Бренда“, както той нарича Мик, е отишъл да прави соло-проект (нещо, което сериозно оскърбява Кийт, смятащ, че това е безпримерна измяна към техните принципи и към споразумението, което са направили по времето, когато са основавали Ролинг Стоунс). „Мик беше започнал да се чувства несигурен, беше започнал да поставя под въпрос таланта си… Забрави естествения си ритъм. Знам, че няма да се съгласи с мен. Нещата, които правеха други хора, му се струваха далеч по-интересни от нещата, които правеше самият той. Дори започна да се държи така, сякаш би искал да бъде някой друг.“

Отговорът на Кийт към всичко това е да се хвърли през глава в един собствен проект, пускайки по-дълбоко корени като ритм-анд-блус китарист с X-Pensive Winos[373]. Той обича да събира заедно брилянтен екип от хора, с които винаги е искал да работи, и да излиза на сцената сякаш му е за пръв път. Но нито Мик, нито Кийт могат да избягат от факта, че двамата заедно са по-добри, отколкото всеки поотделно. Хората чувстват тяхната музика по един особен начин – също както и те чувстват себе си по някакъв особен начин. В края на краищата Мик и Кийт са като стара женена двойка, разменящи остри бодвания, но предани един на друг.

След като Кийт пада от едно дърво през 2006 и си докарва опасен за живота кръвоизлив, той получава пожелания за скорошно оздравяване от различни световни светила, включително и от Тони Блеър: „Драги Кийт, ти винаги си бил един от моите герои.“ Закъснялата реакция на Кийт: „Англия в ръцете на някой, на когото аз съм герой?“ За някой, който винаги е бил олицетворение на анти-истеблишмънта, понякога е трудно да се повярва колко далеч е стигнал той. „Наричат улици по нашите имена само няколко години след като ни изправяха до стената.“

„Не съм дошъл на тоя свят само за да правя плочи и пари“, казва той. „Дошъл съм, за да кажа нещо и да докосна други хора, понякога с вик на отчаяние: ‚Познато ли ви е това усещане?‘„ иронията е в това, че неговото усещане за борба срещу целия свят е точно нещото, което целият свят толкова харесва у Кийт: той винаги е вършил нещата по свой начин.

Източник

Лиз Феър е американска певица, авторка на песни и китаристка.

Там, където живеят други хора

Автор: Миленко Йергович

Баща ми, двамата ми вуйчовци и аз сме завършили една и съща гимназия в Сараево. Преди Втората световна война, по времето, когато тримата се записали в това училище, то се наричало Първа мъжка реална гимназия. В края на войната, когато вече нямало мъжки и девически училища, се казвало просто Първа гимназия. А през 1984, преди матурата ми, гимназията беше преименувана за трети път. Нарекоха я „Герои и революционери от първа гимназия“. Четвъртото име дойде през войната, когато се появи Първа босненска гимназия.

Въпреки че от времето, когато моят по-възрастен вуйчо се е записал в гимназията, а това е било през 1934 година, са минали почти петдесет години, интериорът си е останал същият. Това забеляза баба ми, която е ходила и на неговите, и на моите родителски срещи. А на по-младия ми вуйчо и на баща ми, които са тръгнали на училище пет-шест години по-късно, история на изкуството им преподавал професорът, който щеше да преподава и на мене. В началото на учебната година, по времето, когато преминах във втори гимназиален клас, старият професор умря и ние тримата отидохме на погребението му.

Още от основаването си през осемдесетте години на деветнайсети век това било елитно гражданско училище. Завършил го е, с много зор, и единственият босненски нобелов лауреат за литература, Иво Андрич, за което по-късно разказвал с ужас и с леко отвращение. Вероятно това беше причината името на Андрич да не се споменава на училищните тържества, когато директорът изброяваше всички изтъкнати личности и величия, посещавали нашето училище. В моите гимназистки години за най-известни личности, излезли от нашето училище, се смятаха комунистическите революционери и атентаторите на австро-унгарския престолонаследник Франц Фердинанд. Самият Гаврило Принцип, който е застрелял Фердинанд и неговата бременна жена, не е бил от нашата гимназия, но пък неговите най-близки съратници са били.

Учителите често ни говореха, че трябва да се вгледаме в тези светли примери. Живеехме в социалистическо общество, в което особено се държеше на светлите примери. Наред с другите, и нашите родители, чичовци и вуйчовци бяха също често изтъквани като примери за антична жертва и геройство.

Ето да кажем баща ми, който е бил отличен ученик, един от най-добрите на своето поколение. Но и моят по-млад вуйчо, който ще стане съветски човек, представител на югославската металургична промишленост в Съветския съюз. Често се сещаха за тях двамата и ми ги споменаваха. За по-стария ми вуйчо мълчаха, въпреки че е бил по-добър ученик и от двамата. Той не беше светъл пример. Беше от онези, за които се мълчеше и каквито е имало в множество югославски градски семейства. Това беше като в приказката: един от тримата синове не е бил светъл пример.

По-старият ми вуйчо никога не бил получавал оценка по-ниска от най-добрата. С приятелите си от чужбина си пишел на латински, решавал нерешими математически проблеми, свирел на китара и написал есе за Пол Валери. На снимките, такъв русокос и синеок, висок и крехък, изглеждаше като млад аристократ от роман на Томас Ман, който ще умре преди края на книгата, да кажем от менингит или ще му се отвори каверна на белия дроб, но тази смърт няма да бъде обикновена смърт, а в нея ще е събрана съдбата на едно семейство или на цяло поколение. Казвам, че така изглеждал, но нищо във връзка с него не е било както при Ман, освен че като епитафия на гроба му, който вече не съществува, охотно бих изписал думите, с които докторът по философия Серенус Цайтблом се прощава със своя приятел композитора Адриан Леверкюн: „Самотен човек скръства ръцете си и говори: нека Бог се смили над вашите бедни души, приятелю мой, моя родино“.

Но не е съвсем известно коя е била родината на моя по-стар вуйчо. По-известно е, между другото, че аз нямам родина. Така че в крайна сметка не знам какво всъщност би означавала такава епитафия на неговия невидим гроб.

Ето от какво беше съставено възможното понятие за неговата родина: родил се е в Узор, град в Централна Босна, където баща му, моят дядо, работел като началник гара; отраснал покрай жепе линиите, които изградила Австро- Унгария, често сменял приятели и пейзажи; от баща си – по произход словенец – научил словенски език, майчиният му език бил хърватски, но проговорил немски преди словенски и хърватски. Учил го от дядо си, моят прадядо, високопоставен железничарски чиновник, който бил банатски немец, роден в град, намиращ се в днешна Румъния, а учил в Будапеща и Виена. И той карал целия си стаж по босненските жепе линии.

Разбирате, значи, как моят по-стар вуйчо – да кажем вече и това, че се казвал Младен, защото ако продължим без име, бъркотията ще стане преголяма – живял в сложно обкръжение и в комплицирана езикова ситуация. Но тепърва ще видите колко комлицирана е била тя и как езикът определя човешката съдба. А именно, дядото на Младен, Карло, бил национално осъзнат немец и с четирите си деца до смъртта си говорел само на немски. Никога не им казал и една хърватска дума. Със зетьовете на своите дъщери, двама хървати и бащата на Младен, словенец, говорел на хърватски, без оглед на това, че и тримата говорели перфектно немски. С внуците говорел и на двата езика, но едва след като те се обръщали към него на немски. Ако го поздравявали на хърватски, дядо Карло се правел, че не ги чува.

Чудни били, разправят, неделните обеди, когато се събирало цялото семейство. Имало стриктна езикова процедура, каквато днес вероятно има само в седалището на Европейския съюз, и никой не се питал защо трябва да бъде така. Дядо Карло много държал на своето немско потекло и на своята избраност между останалите хора, с което всички други трябвало да се съобразяват. В замяна никой, а най-малко той, не им е забранявал да бъдат каквито са и помежду си да говорят на езиците, които искат. Дядо обичал зетьовете си и не му пречело, че не са немци, но бил горд например с тяхната професия. Принадлежността към железничарския цех била за него като принадлежност към някаква тайна организация, към масонската ложа, чиито членове се различават от другите хора по светоглед, но и по собствената си роля в света. Немец железничар с железничар хърватин представлява братство, което се разбира по-добре от който и да е народ помежду си. Дядо Карло бил с леви убеждения и в началото на двайсти век бил вкаран в затвора, а след това загубил и работата си, защото поддържал стачката на железничарите. Нямало да стане скандал, ако не бил началник гара и ако не бил немец между дивите славяни – и заради изневяра спрямо националността и своята каста бил жестоко наказан от царските и кралските власти.

Но вкъщи не се говорело по идеологически въпроси. Освен ако идеология не е и домашното възпитание, по което всички хора имат еднакви права, без оглед на вярата и социалния статус. Бедната Босна, в която през двадесетте и тридесетте години на миналото столетие имало почти деветдесет на сто неграмотни хора, в която епидемии от тиф и холера нападали всяко дете, а ендемичният сифилис непрестанно върлувал и се пренасял от поколение на поколение като някакъв вид лошо наследство – такава Босна за дядо Карло и неговите идеи била идеалното място за живот. Никога не пожелал да се върне в Банат, нито пък да се пресели във Виена или в Германия. Въпреки че бил немец, това за него били чужди страни. Когато го питали за това, спокойно отговарял как не би могъл никога да живее там, защото „там хората са други“. Що се отнася до мен, и до днес не съм чул точна дефиниция на онова, което не е родина.

Вуйчо ми Младен бил привързан към своя дядо повече от другите негови внуци, въпреки че не можело да се каже, че приличал физически на него. Старият Карло бил тъмнокос, с дълга сива брада и нисък на ръст, и, съдейки по снимките, повече приличал на румънски равин или на еврейски учен, отколкото на немец. Младен пък е наследил не по майчина, немска, а напротив – по бащина линия на словенските селяни от областта Толмина, своите скандинавско-сини очи, ръст и поведение. Докато гледам двамата на бледите черно-бели снимки, си мисля как ли биха изглеждали техните животи, ако Младен не е учил така лесно немски, ако не е обичал да слуша как дядо му свири на цигулка, ако е седял далече от него по време на неделния обяд. Мисля си какво ли би било, ако дядото поне малко е мразел у своя внук славянина.

В двора на сградата, където живеели нашите от началото на тридесетте години, имало голяма нова ашкеназка синагога. Всички, а не само евреите, я наричали храм. Тук на Бога се молели онези хора, които както дядо Карло, както и другият ми прадядо – словенецът, били дошли на работа в Сараево по волята на царя и краля Франц Йосиф и се настанили в него за дълго време. По-рано, по време на турските времена, в нашия град живеели сефарди, испански евреи, докато ашкенази не е имало. Били предимно бедни хора, а били и недоверчиви към новите окупатори и не искали да пуснат преселниците в своя храм. По някакъв начин не вярвали, че и те са евреи и наричали и тях, и техните царски и кралски покровители немци. Накрая трябвало да се построи още една, ашкеназка или немска синагога, която всички наричали храм.

Веднага в началото на войната, ден след като усташите превзели властта, народът нахлул с взлом в синагогата и разрушил всичко. Това не били хора в униформи, а някакви обикновени, делнични, напълно цивилни хора. Между нападателите на храма имало градски безработни и насилници, дребни крадци и добри господа, но имало и цигани, онези, които заедно с евреите щели да бъдат откарани след някой и друг ден в концентрационни лагери.

Дядо ми – словенецът, на име Франьо, гледал от своя прозорец как народът разрушава храма. Баба Олга го дърпала навътре в къщата, за да не го видел някой, а той безстрашно останал на прозореца. Това било мерило за неговата храброст.

По време на разрушаването на синагогата техният син Младен бил в седми клас на гимназията. Обяснили му, че това, което става, не е нормално, че Павелич е дивак, а Хитлер – луд, който накрая сигурно ще изгуби войната. И родителите му, и дядо Карло му казали всичко, което за нас от днешна гледна точка е важно и нужно. Но, естествено го и предупредили никъде, за нищо на света, да не говори какво мисли за Хитлер и Павелич. И да отбягва онези, които се бунтуват срещу новата усташка власт. Дядо ми и баба ми, както и техните родители, както и цялата наша фамилия, разбирана в най-широкия смисъл на тази дума, по принцип били против всякакво противопоставяне на властите. Човек не може нищо да направи. Няма ние да променим държавата. Човек може само да влезе в затвора и нищо друго.

Казали на Младен и да се държи колкото се може по-далече от усташката младеж, да не ходи на техните тържества и събирания, а ако го питат за това, да каже, че по национално самосъзнание е немец, а не хърватин. Кой знае трябвало ли е някога на някого да каже, че е немец, не би ли избегнал последиците на това, че е хърватин, но сигурно владеенето на немския и притежанието на всички онези хубави умения, с които се отличава германската раса, като например рапирата и лъка за цигулка, му помогнало да започнат да го приемат като някой, който не е хърватин и поради това не може да бъде и усташ.

След като една година по-късно издържал матурата, Младен се приготвил за следване в Загреб или Виена. Във Виена сме имали много роднини, които не били бедни, и би могло да живее у тях. В Загреб би било по-трудно. А искал да учи лесовъдство, защото и дядо му говорел, че е лудост да се живее в Босна, а да не се живее с горите.

Но тогава ненадейно, в началото на лятото на 1942, пристигнала военна повиквавателна и то написана на два езика, на немски и на хърватски, по правилата на обединена Европа. Войсковата част, в която Младен бил призован, била част от Вермахта, а не от хърватските въръжени сили, и в него били призовани най-изтъкнатите сараевски младежи, предимно с немско или австрийско потекло.

В този момент имало две възможности: или Младен да се отзове на военната повиквателна и да отиде на война, или да избяга при партизаните. Родителите му, значи моят дядо Франьо и баба Олга, нито за минутка не се съмнявали, че Хитлер ще изгуби войната и че Павелич ще завърши на бесилото. Вече казах това, но трябва още десет пъти да го напомня: никога, нито един ден, нито един час в своя живот Франьо не е помислял, че могат да победят онези, които са разрушили храма и отвели нашите еврейски съседи. Въпреки че не бил вярващ, и дума не е ставало, че злото накрая ще победи. Той не бил комунист, но неговият тъст, дядо Карло, бил малко, а комунисти са и партизаните, при които Младен трябвало да бяга от немската военна повиквателна. Ако направел това, той във всеки случай щял бъде на страната на правдата.

Знаели това те двамата, но все пак пратили своя син и моят по-възрастен вуйчо, вместо при партизаните – при немците. Сметнали, че там по-лесно ще остане жив. Ще бъде няколко месеца на обучение, а дотогава Хитлер ще изгуби войната. Това била крива сметка, защото четиринайсет месеца по-късно моят по-възрастен вуйчо загинал в борба с партизаните. За неговото поделение това било първата битка, а той бил първият и последният загинал. Няколко дни по-късно цялото поделение, начело с коменданта, преминало към партизаните. След войната, през лятото на 1945, четирима приятели на Младен от войната навестили неговите родители. В този момент те били освободителна войска, а Франьо и Олга били родители на мъртъв вражески войник. След като синът й загинал, баба ми никога повече не отишла на литургия, никога повече не се прекръстила, престанала да празнува Коледа и Великден. Когато като петгодишен я папитах дали има бог, тя отговори:

– За някого има, за някого няма.

– За теб има ли?

– Няма.

– А има ли за мен?

– Това трябва сам да видиш.

Докато внукът му воювал като немски войник, дядо Карло живеел в къщата си в Илиджа, в южното сараевско предградие, в което нощем често нахлували с взлом различни, главно пияни, войски. Когато усташите тръгвали на своите нощни походи да убиват и плячкосват по сръбските къщи, дядо приемал съседите вкъщи. Стигали и до петдесет. А когато усташите идвали пред неговата врата, да извършат обиск, той ги причаквал на прага такъв мургав и брадат, и им казвал на хърватски:

– Това е немска къща. Тук няма да влизате.

Колкото и пияни да били, обръщали се и без дума да кажат, си тръгвали. Гледал ги с омраза, с онзи поглед, който съвсем изменял физиономията му, така че тогава изглеждал като друг човек. Страшен човек. Някой веднъж каза, че от него съм наследил този поглед.

През април 1945 е освободено Сараево. Месец или два по-късно дошли за дядо Карло, да го водят в затвора, от който след това, както и всички негови сънародници, щял да бъде депортиран в Германия. До гарата на Илиджа се ходело пеша около километър и половина. Вървял между двама партизани, а третият непрестанно го бутал с цевта на пушката по гърба. Тоя го познавал отпреди войната и много добре знаел кой и какъв е дядо Карло, но ето, чак му било весело малко да го малтретира. Така е то наистина. Никога не знаеш кой, кога и защо ще бъде воден в концлагер, само дето хората рядко си мислят, че и те самите биха могли да се намерят между онези, които са водени.

Но когато стигнали на гарата, пред товарните влакове, там вече се били събрали дядовите съседи. Сърби. Казали, че четири години ги е спасявал от усташите, и нека сто пъти да е немец, те приятеля Карло не дават, а и те ще тръгнат там, където и той. Партизаните се опитали да ги разгонят, стрелнали прикладите, имало и разбити глави, но колкото повече удряли, толкова по-твърдоглави били хората.

Този ден върнали дядо Карло вкъщи и повече никога не го потърсили, въпреки че бил немец и му било съдено заедно с останалите югославски немци да отиде в Германия. Кой знае дали би стигнал жив дотам, така че може да се каже, че главата му спасили хората, на които и той е спасявал главите. Така, както в някаква педагогическа приказка, доброто се възнаграждава. Дядо умрял петнайсет години по-късно, в началото на десетилетието, в което ще се родя аз.

Неговите дъщери не били третирани в Югославия като немкини, защото били омъжени за славяни, но и единственият му син Рудолф, когото всички наричали Нано, освен сестрите и любовниците, които го наричали Руди, също не бил смятан за немец и не бил отведен в лагер. По какви критерии преценявали югославските комунисти, когато след войната вкарвали немци в лагери, и какво от тяхна гледна точка е било необходимо, за да бъде човек немец? И до ден днешен не зная отговора на този въпрос. Ето, нашият Нано изглеждал по-“немски“ от баща си, носел и неговото презиме и никога не го похърватил, нито го пригодил според фонологичния правопис, имал библиотека, пълна с немски книги, ходел по концерти на класическа музика, с приятелите си говорел немски, разхождал се из Башчаршията с роднини от Виена и с техните красиви приятелки, всички австрийки, а все пак, ето, партизаните не го смятали за немец. Защо? Вероятно защото с някакво свое полицейско сетиво усещали, че немското в нашето семейство свършва с дядо Карло и че Рудолф е безразличен към своя произход. Това им стигало, за да спестят на човека лагера и в този смисъл комунистическите концлагери са несравними с немските или усташките лагери.

Моят по-млад вуйчо, на име Драган, както и баща ми, били мобилизирани по време на освобождаването на Сараево в партизанските войски и се борили на един от най-кървавите фронтове от края на войната при Карловец. Във войната отишли като незавършили гимназисти, а положили матура като демобилизирани партизани. После вуйчо се записал да следва металургия, а баща ми – медицина. Двамата станали преуспели в специалностите си, уважавани членове на обществото. И двамата – в сърцата и в главите си, а след това и в имената си, в полицийските досиета – носили семейната стигма. Тази на вуйчо ми била неговият роден брат, който загинал като немски войник, докато майката на баща ми, заедно с двете сестри, била много активна в Усташката младеж в Сараево и след войната осъдена на затвор, а сестрите й емигрирали в Аржентина.

Двамата се записали членове в съюза на комунистите и останали лоялни към членството до разпада на Югославия. Както и майка ми, коята по време на гибелта на брат си била на една година. Между другото и на нея, при нужда, се споменавало, че брат й бил на погрешната страна във войната. Заради това тя се чувствала малко виновна. Както и брат й. Както и нейният бъдещ мъж, баща ми, заради своята майка и лели.

Тази вина белязала животите им и останала важна част от идентичността им. Тази вина усещам и аз като част от собствената си идентичност, въпреки че никога не съм я чувствал сам, както не съм усещал и немското на своя прадядо, дядо Карло, нито словенството на своя дядо Франьо. Моят случай, това знам днес, е много по-сложен, защото идентичността ми до голяма степен е съставена от това, което не съм. Може би дори повече от онова, което съм.

Когато през лятото на 1993 напуснах Сараево, което тогава беше под обсадата на танковете и топовете на престъпниците Младич и Караджич – а го напуснах в транспортен самолет на американската войска, който летеше за Сплит и превозваше хуманитарна помощ и журналисти, домашни и чужди – аз вече имах наум, че може би заминавам завинаги. Само си спасявах главата, нищо повече. Майка ми и баща ми, всеки поотделно, защото са отдавна разведени, останаха в града. Идваше ми на ум, че може би повече никога няма да ги видя. Но все едно, след седемнайсет месеца война и обсада спасявах живота си. Правех онова, което моят по-стар вуйчо не е могъл. Бягах от своята война.

Знаех, че отивам в Загреб, в Хърватска. Въпреки че това е страната на моя език, отивах както дядо Карло би отишъл в Германия. Тогава не знаех това. Спасявайки главата си, не съм мислил за това, че в Хърватска живеят „други хора“, между които съм чужденец – по начина, по който дядо в Германия бил чужденец. Той бил немец, чието немско се оглеждало в онези, което не били немци, и само така е могъл да съществува, в ежедневен контакт с другите, в чудните езикови церемониали на неделните обеди, в арогантното отношение към хърватските фашисти, когато те искали да правят обиск на дома му. Моето хърватство беше босненско, но още повече от това – куферашко. Куфераши се наричали хората, които се преселили в Босна по времето на император Франц Йосиф, от различните краища на монархията. Със своите култури и езици те създали една извъннационална идентичност, чийто културен субстрат бил по-силен от националната им принадлежност. В моя случай или в случая на моето семейство това значи, че сме босненски хървати, в чиято идентичност са вписани славянското, немското, италианското, както и още някоя и друга нация от бившата монархия. Ако не беше Австро-Унгария, никога не бих се родил, защото моите родители никога не биха се родили, защото родителите на техните родители никога не биха се срещнали... В този смисъл моето раждане е един политически проект.

Попадайки в Хърватска, в страната на „други хора“, аз разбрах, че тук мога да проведа целия си живот, мога да бъда щастлив, но никога няма да бъда един от тях. Когато казвам „ние“, това най-често ще е едно лъжливо ние, онова ние, от което човек малко се срамува. Затова най-често вместо ние, ще казвам аз и те. За себе си ще говоря главно онова, което хората не обичат да чуват, или което сами никога не биха казали, за да не се различават от околните. Все едно дали разликата е в позитивен или в негативен смисъл, но щом има разлика, щом човек по какъвто и да е начин се отличава от утвърденото, тя ражда съпротива.

По времето на моето идване в Хърватска това беше една много хомогенна страна, с деветдесет на сто хървати и католици, в която мнозинството се отнасяше изключително враждебно към всички, които принадлежаха към някакво малцинство. Тази враждебност беше в основата на държавната идеология, но беше обусловена и от факта, че войната в страната продължаваше и че една трета от територията й беше окупирана. Ролята на окупатор играеше бившата ЮНА, а ролите на домашните предатели играеха членовете на сръбското национално малцинство. Между другото за врагове се смятаха и малобройните хърватски мюсюлмани, защото по това време, през есента на 1993, хърватските власти атакуваха райони в Босна и Херцеговина. Извън националния код врагове вътре в обществото бяха още атеистите, които напомняха на гражданите за четирийсетте години комунистическа власт, а вероятно и за собственото им лицемерие по въпроса за вярата в Бога. Докато желателната обществена норма е била такава, те масово го отричаха, а сега, когато времето се промени, също така масово хукнаха в църквата.

При това хората се наслаждаваха на своята омраза и враждебност. Но и това не е нищо ново: нито едно чувство не е така всеобхватно и изпълващо, както омразата, и нищо освен омразата не може от лична да се превърне в публична и обществена емоция. През деветдесетте години, по време на президента Франьо Туджман, Хърватска наистина беше страна на омразата. Тази омраза беше основно насочена не навън, а навътре, към части от собственото общество, а следователно и от собствената култура, история, идентичност, език... В Хърватска се мразеха и думи, ако тези думи не звучаха достатъчно хърватски. А звукът често мамеше или обектът на омраза липсваше – и така хората се наслаждаваха на омразата и срещу онова, което нямаше връзка с малцинствата и с другите идентичности.

В такива времена човек може да намери редица оправдания, за да стане част от мнозинството. Особено ако е дошъл от обкръжен град, ако е тук без свои хора, ако е материално неосигурен, наемател, интелектуален пролетарий... В края на краищата, Сараево се държеше под обсада от членове на народа, който се мразеше най-страстно в тогавашна Хърватска. Така че, защо тогава човек би трябвало да се противопоставя на тази омраза и да не се съгласява да бъде социализиран и приет като член на обществото и – както си му е редът – от фаза на изгнание да премине в състояние на някаква обществена установеност? Ако забравим моралните норми, които биха се противили на това – а такива норми са винаги проблематични, когато в тяхна полза говори само един отделен човек, който се противопоставя на обществото… Ако забравим също и това, че омразата предполага известно интелектуално и психическо усилие (нещо, което се удава нелесно на някои хора)… Да, тогава наистина става трудно да се намери причина, поради която човекът, пристигал през 1993 година от Сараево, да се възпротиви на властващото настроение в града и страната, в които е пристигнал. Не съм толкова суетен, че да изпитвам нуждата да се различавам на всяка цена. И знам, че от такива разлики се раждат не особено благоприятни житейски обстоятелства.

И така, ето причината, поради която сведох всяко свое „ние“ до „аз“, поради която в дългия сезон на омразата исках да бъда различен, макар че в това наистина нямаше никаква, дори морална наслада и сладострастие: Тук ставаше дума за начина, по който моята идентичност е била оформена – нещо, в което по различни начини се включваше и онова, което аз не бях, или към което не принадлежах. Прадядо ми като банатски немец, настанен в Сараево, говорил хърватски, пълен с турцизми, характерни за говора на босненските мюсюлмани. Той криел своите съседи от усташите не защото бил добър и пожертвователен човек, или не на първо място заради това, а защото те били важна част от неговия свят, защото какъв немец би бил, ако те не са сърби? Той вероятно не е и знаел какво значи да бъдеш немец там, където няма сърби (хървати, босненци, мюсюлмани, евреи...). От неговата и от моята перспектива в многонационалната общност всяка омраза е самоомраза. С това моето хърватство съществено се различаваше от хърватството на хората, между които се озовах с идването си в Загреб. И дори от хърватството на моите приятели и съмишленици. А именно: докато те отхвърляха омразата по интелектуални и морални причини, или просто защото са получили добро домашно възпитание, аз я отхвърлях, защото тя ме застрашаваше. Въпреки че съм хърватин, тя заплашваше сърбина и босненеца (мюсюлманина) в мен.

Моят по-млад вуйчо, Драган, който по-късно ще стане славен металург и представител на босненската тежка индустрия в Съветския съюз, е роден в Какан, още един град, в който дядо ми Франьо бил началник гара. Какан бил населен предимно с мюсюлмани, а по времето, когато Драган тръгнал на училище, той бил единственият християнин в класа. През тридесетте години вероучението било задължително във всички училища в Кралство Югославия, така че и вуйчо ми от малък, при необикновени обстоятелства, трябвало да се учи на вяра в Бога. По време на Първата световна война другите деца отивали в близката джамия, при ислямския вероучител, а Драган оставал сам в клас, защото нямало католически вероучител, нито пък местният католически свещеник, който при нужда го замествал, знаел, че в училището чака една кръстена овчица. И така – сам, между четирите бели стени, под училищната черна дъска и фотографиите на крал Александър Караджорджевич – моят вуйчо усещал онази убийствена и объркваща самота, от която бягат и възрастните хора, бягат от градовете и страните, в които са малцинство, и се заселват в градове и страни, където ще бъдат мнозинство.

Но вместо да се пресели заедно със семейството си или да се съгласи местният свещеник да учи сина му на вяра в бога, докато на тази вяра местният ходжа учи всички останали деца, бащата на Драган и моят дядо Франьо казал на учителя, че не иска детето му да се отделя от другите деца, а нека заедно с тях да ходи на ислямско вероучение. Това било необикновено родителско желание, но то не било противозаконно, нито пък някой имал нещо против.

Така Драган завършил всичките четири години на мюсюлманското основно училище (мектеб), на ислямското вероучение, и въпреки че бил християнин, от малък и от първа ръка познавал правилата на мюсюлманската молитва. Това по нищо не го правело по-малко от онова, което по своето национално или верско самосъзнание бил в живота, но всякак го отличавало от мнозинството други хора, които принадлежали към същата вяра и нация. Така че не е толкова важно, че е завършил мектеб. Важното е, че е възпитан в семейство, което било готово да даде своето дете в мектеб, защото за тях било важно той да не остане сам между четирите стени, да не бъде лишен от онова, което в това училище и в тази чаршия се давало на другите деца.

Разлика не е между многонационалното общество и обществото, което е национално по-хомогенно. Разликата е в отношението към различията. Можем да се наслаждаваме в омразата и да изграждаме от нея своята идентичност, а можем да живеем и без тази наслада. Ако не мразим, тогава непременно се оглеждаме в другия и той става част от нашата идентичност. Дядо Карло е знаел това, когато не му се ходело в Германия, защото там живеели някакви други немци. А как би установил с тях контакт, как би се разбирал с тях, как би живял, освен в съпротива и конфликт, такъв един немец в Германия?

Писал съм в своите романи и разкази за прадядо ми, банатския немец и неговото семейство, за вуйчо ми, който е страдал като вражески войник, за дядо ми и баба ми, които са пратили сина си в тази войска, и за други, главни и второстепенни лица, в чиито съдби съм отраснал. Смесвал съм истина и фикция, довеждал съм ги до измислени житейски ситуации, възкресявал съм ги и съм продължавал животите им. Техните съдби съм разказвал много пъти в различни форми и жанрове. И това, което сега описвам, в което за съжаление няма измислици и дописване – това също съм разказвал, вече няколко пъти. Не мога да се освободя от него; не мога да оставя и своя вуйчо, чийто гроб отдавна вече е изчезнал в треволяка на селското гробище, някъде в Славония, да почива между милионите войници на Хитлер. Той е част от моята идентичност, той е угризение, което се пренася от поколение в поколение – както и онова, което внасяме в понятието за собствено национално самосъзнание. Аз съм именно такъв и такъв хърватин, но също и такъв и такъв човек. Много често колективната идентичност, национална и верска, не се съдържа изцяло в номиналното определение, в името. Да бъдеш католик често е нещо твърде противоположно на масово припознатото понятие за идентичността на католиците.

Вярвах, че с времето, след смъртта на Франьо Туджман и разрушаването на националистическата олигархия, в Хърватска ще избледнеят разликите между нас, и че лошото ми име сред националния елит просто ще потъне в миналото, ще се разводни, както започнаха да се разводняват всички други омрази в края на войната. В края на краищата, това беше времето, когато Хърватска започна да приема в своите майчини недра дисиденти от деветдесетте, да им раздава национални отличия и потвърждения за образцово патриотично държание. Националистическата патетика се превръщаше в патетика на колективната европеизация, която може би е също толкова объркваща, но с нея поне се живее по-лесно. До хърватското знаме сега се окачва и знамето на Европейския съюз, въпреки че Хърватска не е негов член. Може би и в това има някаква колониална зависимост, една разкъсана и шизофренна идентичност. Или просто става дума за това, че пред всяка обществена институция стърчат три пилона – и би било глупаво, ако само на един от тях има знаме. Пилоните са поставени по времето, когато в средата е закачвано югославското, а до него хърватското и партийното знаме. Днес до хърватското е европейското, а третото е най-често някакво измислено знаме на града или областта...

Но знамената не определят животите ни. Онова, което довчера е било знаме на национализма, днес може да бъде знаме на свободата. И обратно. Погледнете колко съществено се измени значението на американското знаме само за пет-шест години управление на Буш. На една картичка моят по-стар вуйчо написал на леля ми в Сараево: „Неделя е, свободен ден. Лагерът е пуст, вее се германското знаме. Ние продадохме нашето.“ Въпреки че не е съвсем разбираемо, това е единственото негово политическо показание. След войната оживелите членове на семейството са могли да се успокояват с тези думи, но в същността си и те не значат много. Ние сме хора, които не знаят кое е тяхното знаме. Онези, които знаеха, знаеха също така и това, че най-сладко се мрази под знамената. Защо иначе биха ги показвали толкова по време на футболните първенства и олимпиади? Нашите знамена са за това – да унижат победените повече, отколкото ще прославят победителите. Всички знаят, че е така. Най-известната хърватска песен на феновете гласи: „Нека страда, на когото пречи, Хърватска е първенец в света“ Защо някой би страдал, че Хърватска е първенец в света? Човек, който си поставя такива въпроси, вероятно не е хърватин по своята същност.

Година след падането на националистката власт, по време на коалиционната власт, предвождана от социалдемократите на Ивица Рачан, чието европейство накара да отдъхне от душа цяла Европа, а слава богу – и хърватските съседи, аз бях на филмов фестивал в Истра. Той се провеждаше в древния укрепен град, на върха на хълма, който някога бил почти напълно населен с италианци. След като Истра станала част от Югославия, комунистите ги поставили пред избор – или да останат италианци, или да станат югославяни. И тези хора тръгнали по своя път с вързопи в ръце, години наред живеели по емигрантските лагери в Италия и завинаги загубили истарските си домове. Следователно фестивалът в такъв град беше някакъв вид обществено-политически, а не само културен церемониал на новата антинационалистическа Хърватска. Естествено, дойде и новият министър на културата, когото неговите симпатизанти и адютанти наричаха „хърватския Малро„, а той с готовност приемаше такова име; в Хърватска и изобщо в бивша Югославия и на Балканите обикновено назовават своите лидери и първенци по имената на величия, на Франц Бекенбауер, на император Селасие или Шекспир, то е всъщност все едно. Иначе, този наш министър, този хърватски Малро, преди се занимавал с лексикография, с други думи главно е лентяйствал, или е водил интелектуални дебати по кръчмите, след като е прегледал две-три лексикографски единици, които през този ден са стигнали до редакторската маса. На мен не ми харесваше начина, по който той управляваше министерството, и затова написах статия във вестника – но нежно, наистина много по-нежно, отколкото съм правил това с националистите на Туджман.

Но от всичко най-малко мислех за тази статия, когато в онзи следобед приближих до кръчмарската маса под сянката на голямото славянско дърво, на която седяха режисьори, продуценти и интелектуалци на обща практика, начело с министър Малро. Познавах тези хора, а ей богу и министъра – и ето, така на минаване, както всеки ден, исках да ги поздравя.

– Махай се, боклук босненски, отивай си там, откъдето си дошъл, за да не те върнем ние там! – извика Малро.

Не се ядосах много, защото предишната нощ очевидно е била тежка и уморителна, така че махмурлукът на министъра продължаваше до следобед. Но все пак се спрях и се вгледах внимателно в славния режисьор, който по времето на Туджман е бил в черния списък, а филмите му не смеели да покажат по телевизията. Важен дисидент бил, важен почти като Кундера, ако не и по-важен. Сведе поглед и не проговори. Трябваше да изтърпи махмурлука на министъра, защото възнамеряваше отново да снима филм, а това в Хърватска не става без държавни пари. Сведе поглед и продуцентът – един обещаващ младеж, борец против всякакъв национализъм и апологет на международната любов, а погледи един след друг сведоха и останалите, група дисиденти от времето на Туджман. След като дълго стоях така и чаках, тръгнах и, сподирен от виковете на хърватския Малро, слязох от истарския хълм.

Тръгнах и продължавам да вървя като щастлив човек, защото за разлика от дядо Карло не ме водят двама, нито пък трети ме боде с пушка в бъбреците. Това следователно е този важен нюанс в нашата идентичност, заради който живеем именно тук, където живеем, въпреки че не принадлежим към мнозинството. Щастието ни задържа на това място, а щастието, в това наистина вярвам, често ни е коствало живота. Помирени с онова, което сме, но носейки в себе си и смисъла на онова, което не сме, ние представляваме идентичност, която не може да се определи с една дума, с паспорт, с особен документ за самоличност, с пропуск... Народът знае каква е тя по герба, по знамето, по името си, а след това скандира. За нас остават дългите и неясни обяснения, романи, филми, измислени и истински истории, необходимостта да се посети село в румънския Банат, където вече няма немци, но където хоризонтът е същият, както когато дядо Карло е бил дете. За нас остават пустите градове в България, Украйна, Полша, където живеели хора, които са изчезнали. Остават ни неясните спомени, чувството, че сме днес едно, а утре друго, че химните и държавните ни граници непрекъснато се променят. Остава ни разкаянието, продължителното и болезнено угризение, че наш роднина е живял и умрял като враг, а и самите ние сме малко врагове. Остава ни вярата в онова, което крием под езика си – истината, че нашия роден край го няма, и може би никога не го е имало, защото всяка стъпка по земята е за нас чужбина.

Текстът е публикуван първоначално в сборника

„Другият до теб. Антология от югоизточна Европа“,

съст. Рихард Шварц, изд . „Пигмалион“, 2008.

Превод от сърбохърватски: Моника Янева

Миленко Йергович (род. 1966) е босненски писател, поет, публицист и критик. Завършил е философия в университета Сараево, а от 1993 насам живее в Загреб. Творбите му са преведени на английски, немски, италиански, френски, турски, испански и македонски език.

Коментари (2)

- 20-11-2010|Златко

И така, надявам се този текст да предизивка поне също толкова вълнения, колкото и „Поколението ,защо?‘„. Както ще видите, ако минете през всичките 10 страници, това е една разтърсваща и много, много позната балканска история – позната и на нас, както и на всички други, които ни заобикалят на това ръбато парче земя. Самият аз бях силно впечатлен, продължавам да бъда впечатлен и очаквам същото да се случи и с вас. Леко четене и добре дошли с коментарите!

- 22-11-2010|Златко Ангелов – Въпрос без отговор

Дълбоко и покъртително. Но си мисля, че сигурно ще си умра без да намеря отговор на въпроса кое всъщност е по-голяма ценност: да държиш на националната си принадлежност или да де откажеш от нея? Ако държиш, имаш сериозни опори, част си от племето, а не някой несретник, приет си по неписано право--но си отхвърлян от хората от останалите групи, които също държат. Ако не държиш пък си свободен да общуваш без минало и предразсъдъци с всички останали, които държат или не държат, т. е., като цениш хората като индивиди, а не като национални емблеми, имаш повече възможности за общуване и самият ти преставаш да мразиш. Обаче за човекът, израснал не в Америка, а на Балканите, но осъзнал чрез живота си в Америка колко е хубаво да не принадлежиш на никакво племе, съществува някаква неизкоренима тъга по принадлежността и чувство, че родното е някаква емоционална свръхценност, която те пази. Прави те по-богат. Дали ще се опазиш от омраза към другите е вече твой индивидуален проблем и се определя от характера ти. Но във всеки случай таки омраза е по-малка, когато не се подхранва от близостта на хората, с които по рождение си от същата група. Въпросът е, че такава привилегия ти се пада само, ако си се изселил от Балканите. Там, дори да си най-космополитен, ще те вкарат в техния калъп и ще те изкарат виновен, че си предал народа си. Там космополитното въобще не се приема като алтернатива.

При нас, българите, смесиците са по-малки и омразите не се проявяват толкова често. Но пък кой знае защо ние не се уважаваме един друг и сме подозрителни един спрямо друг, въпреки че принадлежим на едно племе. Т. е., пак си е балканизация, но от по-злокачествен характер.

По течнието

Автор: Красимир Дамянов

Веднъж, в едно пристанище – бяха седнали в силно осветено, неуютно ресторантче, продължаваше да вали и лодката чакаше пълна с вода на кея, – докато вечеряха, видя от очите й да капят сълзи в чинията.

Същата нощ не разпънаха палатката. Спаха в стария хотел до реката. Беше празен и със запуснат вид, напълно подходящ за случая. Надяваше се да не им дадат обща стая, не носеха документи, но хотелиерката доверително ги възнагради с ключ и съучастнически им пожела лека нощ.

Не спа. До сутринта обмисли всичко. Стана, облече се добре, прибра нещата си, въдиците, и се измъкна на пръсти. Утринта беше хладна. Стори му се най-хубавата от цялото пътуване. Дъждът беше спрял, а водите на реката преливаха дигата в съседните градини. Вятърът браздеше реката и водната повърхност изглеждаше като настръхнала. Потрепери от студ и отвърза каяка. Преди да се качи, се върна в хотела и остави нещата й, преди това претърси цялата лодка добре, за да не остане нищо нейно, нито следа от нея. Не, нямаше какво да й обяснява в писмо, стори каквото си бе наумил и което от дълго време мечтаеше: да избута лодката, да скочи в нея, да се измъкне в талвега и след това с всичка сила да се хване да гребе надолу, надолу по течението, за да не се върне никога повече на онзи пристан.

И утринта, и реката предвещаваха добро пътуване. Почти не мислеше какво й причиняваше, оставяйки я да се събуди сама в празния хотел, а когато си даде сметка с последния изглед на брега и бялото здание, не остана вече нищо от обичайните угризения, напротив, почувства дори някаква гордост, че е бил способен да тръгне – о, тази самота надолу по течението на реката! – си помисли и натисна още по-яко греблата.

С тласъка на лодката, вече поета от него, щеше да види дивите птици да се пръсват във ветрило уплашени и да си каже: това е добър знак! Никога нямаше да забрави гласовете им. Може би това бе свободата? Да, точно това! – щеше да шепне, трескаво гребейки като полудял след тях, затворил очи, без да мисли повече, без да си спомня, ориентирайки се само по свистенето на перата…

Греба така петнадесет минути или повече и с всяка изминала минута желанието да се обърне и погледне назад, да види отново очертанията на малкия пристанищен хотел ставаше почти неудържимо. И когато престана да стиска очите си и се обърна и го видя, миг преди да се скрие зад завоя на реката, разбра, че не е способен да й причини такава болка и че няма извинение, сви рязко руля и още по-силно натисна с греблата срещу водата.

Лодката – туристически каяк, който купи с такъв копнеж по време на една командировка в чужбина, – макар яка и стабилна в бързеите, бе твърде широка и замислена предимно за спускания. Повече от два часа успя да я задържи с нос към течението, много силно в тази теснина, невъзможно да бъде преодоляно дори от рибарските баркаси. Разстоянието, което го делеше от бялото петно, намаляваше сантиметър по сантиметър – малкият хотел със смълчаното ресторантче, където, веднъж добрал се, щеше да изпие най-вкусната и скъпо платена бира на света. Бирата на разбирателството…

Но мускулите му отказаха да движат греблата, сърцето му – да изпомпва повече кръв, дробовете му – да вдишват и издишват повече от петте литра въздух, обичайния им обем, и лодката спря… Застана за момент в мъртва точка, неподвижна по отношение на брега, после бавно се извъртя и започна да изостава; малко по малко течението безжалостно я пое и, виждайки това, той престана да се съпротивлява. „Няма смисъл – си помисли като в мъгла. – Рано или късно това трябваше да се случи…“.

Два часа по късно, добрал се пеша до хотела през падналите стволове на тополите, покосени от течението (лодката остана вързана няколко километра по-надолу на брега), той заизкачва задъхан външната стълба. Беше решил да не й казва нищо. Нека да мисли, че е бил както винаги на риболов, а дрехите й е прибрал на сухо. Нека да мисли, че му е станало лошо от слънцето. Припаднал е. За малко да се удави. Ще затвори очите й с шепи както някога, ще затули устата й с устните си, ще изтръгне съмненията… Дървените стъпала ще скърцат издайнически, кръвта силно ще бучи в главата му, на пръсти ще се вмъкне в антрето, ще остави обувките си и ще отвори тихо вратата…

Но стаята ще е празна. Само шапката й ще се търкаля на пода. Сламената шапка, която й подари.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „ Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Българската преса и проекциите на успешния живот

Автор: Боян Знеполски

Винаги сме се интересували повече от публичните функции на медиите – медиите като сфера, където се формират политически нагласи и мнения, отколкото от ролята им за формирането на частния живот – медиите като сфера, в която покълват образите на интимността, на социалния успех, на желаната биография. Но медиите имат двойна задача и двойна отговорност. Ако можем да ги упрекнем, че не създават необходимите условия за истинска публичност, за широки, свободни и добре информирани граждански дискусии, с не по-малко основание можем да ги упрекнем, че не допринасят за създаването на гражданите, които да участват в тези дискусии. Ето защо тук се обръщам именно към ролята на медиите за нашето формиране като граждани чрез образците и моделите, които задават. Ще се огранича единствено до българската преса, взимайки за пример две стилово и тематично различни издания, каквито са седмичникът „Уикенд“ и приложението „Капитал лайт“. Смятам, че независимо от безспорните им различия, и жълто-сензационната, и експертно-либералната преса препращат към нас гротескни или схематични човешки образи, в които трудно можем да разпознаем себе си, които не ни помагат да си създадем представа за съвместен живот.

Единият пример са образите на успеха и човешките персонажи, гастролиращи по страниците на жълтата преса. Жълтата преса най-често е упреквана във вулгарност, флирт с ниските страсти, безвкусица. Упреците са основно естетически: жълтите вестници рушат стандартите, критериите и йерархиите, подменят добрия вкус с лошия. Аз обаче бих упрекнал жълтата преса в асоциалност: тя руши социалността, подменя обществото с индивиди, а индивидите със сюжети. Но какво по-конкретно означава това?

Нека се спрем на самите персонажи, защото вглеждайки се в техните типажи, можем да открием онова, което в българската жълта преса е едновременно оригинално и недопустимо. Ако се ограничим само с Ивана, Преслава, Бербатов, Лили Иванова, Бареков, българската жълта преса не би се отличавала по нищо от западните жълти издания, където също футболисти и манекенки, телевизионни водещи и поп изпълнители, политици и актьори изпълват медийното въображение. Тази аналогия би трябвало да ни успокоява. В българския случай обаче сред изброените персонажи безпрепятствено се промъкват Маргините, братя Галеви, Златко Баретата, Митю Очите. По този начин се заличават важни граници, смесват се естетическото с моралното измерение. Защото дори и да не харесваме Ивана или Бербатов, нашето отхвърляне е чисто естетическо: просто не обичаме чалгата или не харесваме света на спортните звезди. Вкусовите предпочитания не прокарват категорични граници, вкусовите различия са винаги относителни. За сметка на това моралната граница между „обикновените хора“ и мафията, между тези, които живеят според общите правила и норми, и онези, които са отвъд всякакви правила и норми, би трябвало да е ясна и категорична. И между двата лагера не би трябвало да има лесен преход. Но именно жълтата преса извършва такъв преход и обединява политиката, естрадата, спорта и мафията под общия знаменател на развлекателния жанр. Използвайки сензацията, тя притъпява моралната ни чувствителност и опрощава мафиотите, подменяйки моралното съждение с естетическо. Въз основа на жълтата преса най-многото, което можем да кажем за мафиотите, е, че са страховити, брутални, примитивни, тайнствени, а за някои дори обаятелни, тоест все съждения на вкуса за стила на живот и поведение, за личностно присъствие. Но естетическата реакция предполага по-скоро гордо отдръпване, обръщане на гръб с погнуса, обидено затваряне в себе си.[374] Тя не предполага обединяване на силите около обща кауза, мобилизация, съпротива, каквито предизвиква моралната реакция. А липсата на подобна реакция е от полза за мафията, която ще запази или дори ще увеличава своите територии.

Може да се възрази, че жълтата преса описва самия живот: нима в самия живот можем да отделим спортисти, манекенки и съмнителни бизнесмени? Нима всички те не са „от една черга“? Нима половината български треньори и спортисти не бяха приятели на Георги Илиев? Безспорно, така е. Според мен обаче дори жълтата преса трябва да вниква в персонажите, които описва, и да ги разграничава. Как да стане това? Дали като изключи изобщо мафиотите от своя репертоар или като ги обособи по някакъв начин на страниците си, дали като смени езика, с който говори за тях, или по друг начин? Това си е работа на жълтата преса. Но именно липсата на подобни разграничавания е една от причините, довели до днешната ценностна и морална дезориентация на българското общество и до безсилието му да разпознае, да посочи и да се противопостави, доколкото може, на мафията.

Освен моралните възражения обаче аз имам и едно „епохално“ възражение към жълтата преса. Жълтата преса е асоциална не защото дискриминира обикновения човек и се интересува единствено от обратите в съдбата на знаменитостите. Тази дискриминация е обяснима и простима. Тя е асоциална най-вече защото чрез постоянния си интерес към фигурите от подземния свят ги популяризира и косвено ги легитимира. Но тя е асоциална и поради друга, по-важна причина: негласно тя възприема „философията“ на своите персонажи – философия, основана не върху обществото и неговия закон, а върху индивида и неговия закон. Персонажите на жълтата преса не са ограничавани от социални правила или конвенции, те са ръководени единствено от собствените си воля и желания. Това, което би могло да ги спре или ограничи, в повечето случаи е не законът или правилото, обществото или държавата, а волята и желанията на други индивиди.[375] Как да определим това безпрепятствено избуяване на индивидите отвъд всякакви предели? Дали пък подходящата дума за жълтата преса не е „либерална“, възможно „най-либералната“ преса? Но либерализмът е неотделим от модерността, а следователно и от идеята за закон и регламент. Докато в жълтата преса произволът на индивидите се простира отвъд всякакви правила и закони, в този смисъл в нея има по-скоро нещо пред-модерно, нещо от времената отпреди обществения договор.

Другата преса – елитарни издания като „Капитал лайт“ или петъчното приложение „Week&“ на „Дневник“ – създават представата за съвсем различен свят, с напълно различни образи на успеха. Персонажите сменят своите имена – те вече не са знаменитостите от попфолка, спорта, политиката или подземния свят, а познати или слабо известни професионалисти: музиканти, мениджъри, художници, свещеници, спортисти и т.н. Какво е общото помежду им? Защо именно те са избрани? Определящият критерий е професионализмът и отношението им към професията. Всички те са това, което са, благодарение на усърден и продуктивен професионализъм, създаван с годините. Тук стигаме и до друга определяща особеност на избраниците. Хората са значими не с конкретни свои действия, а с постепенно и грижливо формираната си биография. Самата сценография на тяхното представяне е напълно различна от тази на жълтата преса. Разказът за персонажите не е сензационен и интригуващ, в него няма резки и драматични обрати, падения и възходи, а дори и да ги има, не те са значими. Най-важно е да се създаде усещането за овладяност, целенасоченост и смисленост на живота. Този стремеж определя и предпочитанието към жанра на портрета.

Моделът на успешния живот, разбира се, не включва единствено професията и професионалните постижения. Всички персонажи на елитарно-експертната преса са професионалисти, но и нещо повече. Те не просто упражняват професия, те създават професията си, създавайки себе си чрез нея. Представата за успешния живот е моделирана едновременно от образа на предприемача и образа на артиста (никак не е случайна слабостта на „Капитал лайт“ към артистите) – успешният актьор или музикант са също толкова „предприемчиви“ в собствените си професии, колкото са „артистични“ финансистът или мениджърът в своите. Професията е изчистена от всичко чиновническо и рутинно, тя изисква въображение и интуиция, виртуозност и смелост. Но и това не стига за създаването на един персонаж. В „Капитал лайт“ освен с професиите си персонажите са представени и с хобитата си. За един от тях се казва, че е „предпечатар, моторист, свири на барабани“; за друг – че е „генерален мениджър, автомобилен състезател, занимава се с бойни изкуства“. Така опасността от прекалено протестантската представа за човек, фанатично и аскетично отдаден на професията, е избегната чрез страничните занимания и интереси, които носят нещо от духа на времето: трябва да си многостранен, пълноценен, играещ си с разнообразни, дори противоречащи си идентификации, без да се отдаваш изцяло на нито една от тях.[376] Успешният живот не може да е центриран изцяло в професията, той трябва да е полицентричен, но не и ексцентричен. В персонажите на „Капитал лайт“ жизнените енергии са добре дозирани и хармонично разпределени между професията, хобитата и интимното пространство. В тях няма нищо прекомерно или деструктивно, никаква крайност или асиметрия не застрашава равновесието на живота им. Един от персонажите казва самодоволно за своите хобита: „Имам много хобита. Те предизвикват възхищение или ужас, което само по себе си говори, че не са посредствени или скучни.“ Но очевидно и никое от тях не излиза извън пределите на социално приемливото. Нима „добрият стил“ не изисква доза „предизвикателство“?

В началото на годината „Капитал Лайт“ проведе анкета с въпрос към млади хора от различни професии какво е отношението им към цигарите и алкохола. Оказа се, че никой от интервюираните не пие и не пуши, повечето спортуват активно, занимават се с йога, пазят диети. От друга страна обаче, те не са фанатици или особняци: почти всички признават, че обичат да излизат с приятели, да се забавляват. Думите на един от анкетираните звучат като своеобразен манифест на този начин на живот: „Аз излизам по три и повече пъти седмично и винаги се чувствам прекрасно и се забавлявам. Нямам вътрешни борби или комплекси, които да ме карат да търся увереност в алкохола. Отворен съм към света и към всичко в него, съответно хубавата музика или приятната компания са предостатъчни, за да съм в приповдигнато настроение. Може да се каже, че моят наркотик е екстазът от самия живот.“[377] Друга млада финансистка споделя, този път на страниците на петъчното приложение на в. Дневник „Week&“, че винаги е заобиколена от приятели, никога не остава без интимен приятел, че много обича да пътува, че когато срещне трудност, изоставя онова, с което се е захванала, защото очевидно то не е за нея и т.н. Тези възгледи за интимния живот, които би трябвало да бъдат образцови, създават неприятното усещане за идеологически схематизъм. Прекалено анестезирани и хигиенизирани, в тях отсъстват конфликтите, трудностите, болките. Персонажите не срещат прегради нито вътре в себе си, нито извън себе си. Те са лишени от комплекси и вътрешни противоречия. Същевременно са отворени за света, лесно пригодими са към всякакви ситуации, разтворими са във всевъзможни среди, като някакви социални аспирини. В тези персонажи не зрее недоволство или бунт срещу себе си или срещу обществото. Обществото е такова, каквото е, сякаш ни казват те, единственото, което можем да направим, е да реализираме себе си в професиите и хобитата си, да развиваме и пазим със спорт и диети телата си, да се забавляваме с приятни хора. Такъв е моделът на либералния конформизъм, в който не можем да открием нито белег на индивидуалност[378], нито пък можем да разпознаем някаква социална обвързаност. Неговите последователи не са ли именно „последните хора“, за които говори Макс Вебер в Протестантската етикаи духът на капитализма: „Специалсти без душа, бохеми без сърце: това нищожество си въобразява, че е постигнало недостиган преди това етап на човешкото развитие.“[379]

Ако персонажите на жълтата преса са асоциални, защото са над обществените правила, персонажите на елитарните издания са асоциални, защото са извън всяко конкретно общество: те са затворници на собствените си стилизирани биографии, на своя лайфстайл. С черупката на тези лайфстайли те биха могли да обикалят света като в батискаф, да живеят ту в София, ту в Шанхай, ту в Лос Анджелис или в Барселона, без значение. Остава ни да открием хората, които живеят тук и сега в българското общество и се мъчат да разберат какво означава това.

Източник

Боян Знеполски (род. 1968) е български социолог и преводач, преподавател в СУ – катедра социология на философския факултет.

Коментари (1)

- 25-11-2010|Гост

Е, безспорно пресата си има своите клишета и създава хора-клишета, докато ги отлива, има такива дечковци, които съвсем искрено се опитват да приличат на героите на Капитал Лайт или, съответно, Уикенд. Но светът е такъв, какъвто е, детинско е да се сърдиш на вестниците, че не са ти измислили друг, по твой вкус. Българските мутри, за разлика от британските, примерно, не са никакъв underground, a overground и в тая overgrown garden нещата са по-други, тук те са популярни колкото футболистите и манекенките, че и повече, те вървят по улиците, влизат в кръчмите, бият и унижават „цивилните“, на които са попаднали, та е доста смешна идеята, след като си попаднал в клетката на лъва, да реагираш с „гордо отдръпване, обръщане на гръб с погнуса, обидено затваряне в себе си“. Лъвът не спазва закони, защото просто така е направен, модерните времена – които едва ли имат нещо общо с астрономическите такива – се различават от предмодерните по това, дали са го затворили в клетка или са го пуснали на свобода. Е, в момента „лъвовете“ съжителстват сравнително мирно с „последните хора“, което е много интересно, ако обичаш интересните неща. Предмодерни и постмодерни времена заедно.

Растителният човек

Автор: Мàри

Вятърът виеше, гонеше листата по склона на Близнаците. Пътеката бавно се изкачваше, заобикаляше два-три големи обли камъка и излизаше на широка поляна, покрита с бял равнец. „Комините“, каза Марти, „Комините“, запъхтяна се съгласи Руми. Лесно е човек да разпознае природното образувание. Две високи скали са се наклонили напред и са се навели заговорнически над ниша, в която много поколения пътници са палили огън и са намирали завет по пътеката към седловината между Близнаците, заслона и накрая, ако са тръгнали нататък – изкачването на големия Близнак. Двамата млади забелязаха, че някой вече се бе настанил под Комините и в каменното огнище подканящо бумтеше огън.

– Добър ден – поздрави Руми насядалите пътници, когато двамата с Марти се доближиха на няколко метра.

– Добър и на вас – отговори им неочаквано сърдечно един много сериозен млад мъж с гъста черна брада и коса. – Сядайте да се стоплите на нашия огън!

Новодошлите се представиха като Руми и Марти и на свой ред научиха кои са събралите се край огъня. Брадатият мъж е Превалски, неразговорливата двойка до него са Силвето и Алис, Плента е младежът с дългата руса коса и исусовата брадица, който постоянно си тананика песни на Боб Марли. На отсрещната страна са двама общителни студенти от София – Георги и Краси, Райчо Клисурарха, на когото всички викаха Рей и едно момче с малко мише лице, по прякор Цвайцера.

Георги се надигна и обяви, че те тръгват, за да стигнат до заслона преди мрак.

– По-добре останете да нощувате тук при нас, защото от другата страна на Седлото броди мечка стръвница. На идване видях меча следа край пътеката на около пет километра нататък – подхвърли Превалски. Марти не беше сигурен дали това е казано на сериозно, или целта бе да разроши перушината на самоуверените софиянци, но след такова предупреждение той не би рискувал да продължи под спускащия се здрач.

– Който го е страх от мечки, да не ходи в гората! – ербаплийски отвърна Краси, макар по съсредоточения му поглед да личеше, че преценява думите на брадатия мъж.

– Отваряйте си очите, говорете високо и вдигайте шум, за да ви чуе мечката. Няма нищо по-лошо в планината от изненадана и раздразнена мечка – допълни Рей.

– Е, хайде тогава останете с добро, благодарим за ракията и за съвета – подвикна Георги, докато си наместваше раницата. Двамата се отдалечиха, подели разгорещен разговор на висок глас.

– Наистина ли има стръвница по тези места? – попита Руми, когато гласовете им заглъхнаха в сумрака.

– Няма шега, върлува една по овчарниците от другата страна в падината, четири-пет aгнета са намерени изкормени по камънаците – отговори й намръщеният мъж Превалски. – Въпреки че, да призная, никой не й е виждал следите отсам Седлото – на нея й се стори, че в очите му се мерна лукаво пламъче.

Рей изплакна набързо чашките, ползвани доскоро от софиянците и ги подаде на новодошлите. После им наля греяна ракия от опушеното медено джезве, почиващо на горещ камък. „Мерси“, поблагодари Марти, а Руми направи знак с длан, че толкова е достатъчно. Спътникът й развърза един спален чувал от раницата си и го размота, помагайки си с крак. Двамата се изтъркаляха край огъня и скоро почувстваха как топлинка зачервява бузите им. Плента спря да подрънква безцелно, покашля се, удари първия акорд на песен и запя с високия си кристален глас с метални нотки:

Само късмета си още запазвам,

той е, което обличам, което показвам,

той е, което съм аз, умозрителен.

Ти откъде си, човече растителен?

Аз търсих си място в света подозрителен.

Място за мен няма, няма го никъде.

Него ти трябва да зърнеш отнякъде,

този зърнен човек е човекът растителен.

Той е такъв екземпляр изумителен,

трънен и зърнен – човекът растителен.

(Теодор Славев – „Растителният човек“ – бел. ред.)

– Подолски, хайде разкажи още някоя история – подкани брадатият им сътрапезник Силвето, докато махаше един пъстър вълнист ластик и разпускаше дългата си права коса. Подолски се надигна на лакът, огледа слушателите си, пощипна авторитетно брадата си и започна.

– Тази случка я знам от Крачун и приятеля му Балко и си е истинска история натюр, без раздувки и добавки. Това станало преди две години, през лятото на връх Еньов ден, когато двамата се връщали от дискотека „Родина“. Те искали да свалят мадами и се завъртели около едни бубараци от шивашкия. Дали заради името на Крачун, дали заради това, че в компанията на момичета Балко говори само глупости, но мадамите ги разкарали като атрофирали аспержи.‡ Обаче докато опитвали да бъдат донжуановци, двамцата добре се насмукали с „облаци“. Нали било тъмно и им били заоблачени сетивата, вместо да си отидат по Индустриална, по която няма никакви табели, те си тръгнали по една по-долна улица без име, също без табели. Неусетно приятелите се намерили при далечния край на Орешевските гробища. Те решили да минат напряко, защото на другата страна пред главния вход спирал автобус. Като вървели между гробовете, наоколо се стелела бяла мъгла, а те си мислели как този град на мъртвите е огледало на живата Сошана, как фамилното име на всеки надгробен камък стои също и на някоя табелка на входна врата. Не във всичко намирали съответствие, докато отбелязвали малката еврейска и арменска махали, които още стоят тук, а техните живи прототипи са отвеяни нанякъде от ветровете на историята. Под бледата сребърна луна дългите сенки на надгробните паметници суеверно плашели младежите и те започнали да изтрезняват от шубе. Изведнъж неочаквано видели един пепеляво бледен човек в черен костюм да работи с чук и длето над някаква надгробна плоча. Крачун въздъхнал облекчено. „Колко е хубаво да видим жив човек, че тази гробовна тишина започна сериозно да ме плаши. Кажете, господине, какво правите сам тук по това време? Ние сме двама и ще вземем да се напикаем от страх.“ Онзи свалил чука и му отговорил: „Изчуквам една буква „Л“, пътниче, че пияниците са ми сбъркали името на плочата.“ Някъде наблизо злокобно изкрещяла сова, а човекът в черно продължил с дълбок глас, от който мравки им полазили по гърба: „Ще ги преследвам отвъд гроба, защото с фамилията Райнови шега не бива!“

Момичетата изпискаха с престорен страх и задружен смях заглуши последните думи. Рей почака страстите да се успокоят, слушателите да си поемат дъх и поде нова история.

– Приятели, както повечето тук знаете, аз работя в домостроителния комбинат. Миналата година, през една дъждовна есенна вечер, седяхме няколко човека от работата да играем бридж-белот в квартирата на колегата ни Пешо. Там бяхме Гринго, Ерик – домоуправителят на блока, самият Пешо, разбира се, и моята скромна милост. Седим, играем, времето си върви, а навън дъждът вали ли, вали. По едно време главата на Ерик клюмна и той като че ли задряма. Щом дойде неговият ред, ние му викаме: „Ерик, събуди се да играеш! Хванал си всичките козове.“ Той не помръдна. Когато го погледнахме отблизо, Ерик се беше капичнал, гебердясал или казано другояче, бе гушнал карамфилите, ритнал камбаната. („Добре, добре, схванахме идеята, продължавай!“) Какво да правим сега, почнахме да разпитваме, да се обаждаме и така полека-лека научихме, че Ерик няма роднини, няма пари, няма и приятели, като изключим нас, които случайно ни бе събрала една партия бридж-белот. Пешо искаше да си тръгне, обаче Гринго, който е човек на каубойската чест, му каза, че първо на първо, той вече си е у дома, и второ на второ, наше благородно задължение е да се погрижим за тялото на другаря си. Когато обсъдихме положението, се оказа, че никой от нас няма пари и единственото, което можем да направим, е да го погребем сами със собствените си ръце. Речено-сторено. Увихме тялото в един чаршаф, вързахме го с канап да не се размотава, взехме „назаем“ две лопати от котелната стая на общежитието, нарамихме тялото и тръгнахме в мократа нощ. Дъждът бе размекнал земята, така че изкопаването на гроба беше лесно. Погребахме злополучния ни партньор и почнахме да се чудим какво да правим след това. Гринго, който знаеше от уестърните как е редно да се постъпи в такива случаи, каза, че трябва надгробно слово, ала той не ставал, че бил „човек на малкото думи“. Всички очи гледат мен, затова произнасям някакво надгробно слово: „Тук почива Ерик. Той си няма нито роднини, нито приятели, и дори не му знам фамилното име. Дано на оня свят да му е по-добре, защото какъв живот е това? Амин!“

Минаха два-три месеца и една вечер при мен пристига Пешо, много развълнуван. „Ела да ти покажа нещо!“ Отивам подир него и какво да видя? На мястото, където погребахме Ерик, започнали строежа на новия конгресен център. Нали заради новия мост на Дунава Сошана ще става важен разпределителен център, не само за железниците, но и за автомобилния транспорт от Северозападна България чак до Мала Влахия. Не може да не сте чували за конгресния център, спираловидната кула, широка долу и тясна към върха, по авангардния дизайн на един финландски архитект.‡

– Знаем, разбира се – обадиха се няколко гласа, – дето изпълнението бе дадено на групата на Желязков и лявото крило се беше сринало заради кражби и лошокачествени материали.

– Точно така, ала това, за което ви разправям, е съвсем за началото на строежа. Не знам какво бяха копали, защото изкопите бяха пълни с вода, обаче какво мислите виждам! Ерик бе изплувал отгоре, все още увит в белия чаршаф, само ръцете му бяха протегнати напред, като че отново искаше да играе бридж-белот! Ха сега де, трябва да го погребваме повторно!

– Не, стига бе! Егати раздувката! – запротестираха слушателите през смях. – Колко пъти го погребвахте този Ерик, да не го положихте в мавзолея на Хо Ши Мин накрая?

– Повярвайте ми, при цялата ни несръчност, в калта на кулите, той беше изпратен с повече достойнство от неподозиращите клиенти на траурната агенция „Анубис“, пък и на другите бюра, които са замесени в търговията с човешки органи и части на Върколака. Не сте чували за това? Върколака има, наред с всичко друго, фирма за биомедицински материали и суровини. Малка група балсаматори – наречени от своите порционистите, пътува с екипиран микробус до погребалния дом с пресните трупове, вади органите, реже каквото е нужно – кости, кожа, крайници, замества костите с пластмасови водопроводни тръби и колена, тъпче телесните кухини със слама или парцали, зашива прорезите и облича каквото е останало от тялото с новите дрехи. Материалите заминават с бързи куриери и дори хеликоптери до частни клиники в България, Румъния и Гърция – завърши Рей. – Както се казва, живи ни обраха, мъртви ни...

– Не може да бъде! – прекъсна го разгорещено Марти. – Дори престъпници няма да осквернят трупове по този начин. Това е някаква страшна история като отрязаната ръка, която чука на прозореца.

– Истина ви казвам, можете да питате Гринго – уверяваше ги Рей с невъзмутимия поглед на покерджия.

– Не, по-добре да питаме Далай Лама – въртеше недоверчиво глава Марти.

– Дайлай Нама... – отбеляза озадачаващо Алис, който до този момент беше слушал разговора със затворени очи. Като видя озадачените им погледи, се опита да поясни: – Гнусеология, лошото влияние на Мáри и Андро.‡

После се надигна на лакти и каза тихо така, че другите не го чуха веднага:

– Погребенията са отживелица и архаизъм, дж’ъм. Всичките тези празни ритуали и животоподобната украса на труповете, които са най-безжизнените предмети... Те са по-тъжни от камъните, които никога не са познали живот. И природата мрази погребенията, защото човек е пълен с олово, живак, нитрати, тежки метали, все порочни дарове на цивилизацията. Струпването на телата в гробища и саркофази пречи на кръгообращението на биологическите материали обратно в природната среда. – Той хлъцна и замълча, преди да продължи: – Кремирането е по-добро, защото премахва нечистите съставки. А най-добрият начин за обработването на телата е шведското биологично погребение.‡ Това засега е само идея и все още не е опитвана, но аз се надявам да бъде осъществена, когато дойде моят ред.

Дългата тирада най-накрай привлече вниманието на компанията. Руми, на която тези истории за гробища вече й бяха дошли до гуша, попита повече от общителност, отколкото от истински интерес:

– А какво представлява това шведско погребение, та е толкова различно?

– Представи си, дж’ъм, че тялото се замрази с течен водород, докато стане чупливо, после с вибрации се натроши на прах, този прах се разтопи и от него се филтрират нечистотиите. Накрая от човека остава торба добър тор, хранителен тор, готов за ползване в градината. Двайсет и пет кила от един среден човек ще свърши отлична работа в нечия градинка. – В края на това интересно наблюдение младежът неочаквано се прегъна от спазъм в стомаха и бързо изпълзя на четири крака към храсталаците. Оттам се чуха ръмжащите звуци на котешка битка. Алис си повръщаше червата.

– Какво му е на него? – запита Марти.

– Яде някаква лоша риба – отвърна Силвето, която не изглеждаше много загрижена, – ще се прочисти и ще му мине.

– Аз си мисля не как да извлечем растителното от човека като умре, а как да изчистим растителната си душа, докато сме живи – обади се Плента, който до момента не бе обелил нито дума. – Не съм някакъв там мислител или философ, но си мисля, че душата е някак си свързана с тялото, тя е като пнеума и етер, който тече около тежката инертна маса. Аз наблюдавам себе си. Колкото по-малко ям храна, особено месо и ядки, толкова повече загубвам тези тежест и инертност. Чувствам се олекнал като птица, като че костите ми са станали кухи и гъвкави като кости на птица. Оставам чиста растителна душа – той говореше меко и нежно и думите, които казваше, по някакъв странен начин му прилягаха.

– Мисля си, че с недояждане само ще си навредиш – намеси се практично Руми. Нейният баща беше известният доктор Милев, автор на един много дефицитен и търсен учебник, който й бе насадил в ума правилни хранителни навици.

– Не го казах, за да убеждавам другите и се извинявам, ако съм засегнал разбиранията ти – отвърна й Плента с тон, за който нямаше как да му се сърдиш. – Просто мислех на глас за това очистване и за олекването, което ми се случва в момента.

В малките часове на нощта, когато веселите спътници спят дълбоко, Руми и Марти се гушат дебело облечени в спалния чувал и правят любов, без да подозират, а в огнището между пепелта присветват само малки кехлибарени въгленчета, една безшумна, почти безтелесна сянка се плъзва по мократа трева към бялата скала на ръба на полянката.

Плента стъпва на камъка и ако някой може да го види отзад, ще реши погрешно, че се готви да пикае. Невидим за света, увит в своето наметало от звезден прах, Гавраил е кацнал на скалата до него и гледа Млечния път и едрите ярки звезди. Облени в сребърна лунна светлина, лицата им са нереални и далечни като небесни тела. Кратък момент на подготовка и двамата размахват криле и литват, подети от космическия вятър. Две птици от светлина в началото на безкрая.

Швайцера, който не спеше, се зачуди на дългото отсъствие на приятеля им. Стана, направи няколко крачки към скалата и повече помисли, отколкото каза: „Плента е изчезнал, да не е паднал в пропастта?“

МÀРИ

Мàри (Марио Паскалев) е български писател, който – като много други – пише най-вече за собствено удоволствие и удовлетворение.

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 2

Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

(Речево поведение и жизнени светове на българи мохамедани от гоцеделчевско и разложко)

Много бех спретнат, много бех послушен, много бех внимателен…

Джамал, род.1918 г., земеделец, Разложко

Изкарал съм до четвърто отделение. Одехме със стоката. Одех чобанче и то босо, немах гуменици, напраем цървуле от язно (кожа), от крава, и то изсахне … и ни преяжда ножичките. Ходехме боси, тръне отдолу. Е така живеехме мизерно през детското време. Не се обръщаше внимание към децата да се учаа, повече със стоката одехме. И така изкарахме детския живот мизерно.

Като ергенче като станах, аз вече така се пооправих, наприха ми по-хубави дрехи, пооблекох се. Ходех, действително, където помръднех на мен ми беше секъде отворено, момите секъде очакваха аз да се ява там, секъде бех уважен, ходех насам-натам, а къде било писано – в Якоруда се ожених. Беха некъде приятели на мойта жена баща й и моя баща. Дойдоха на гости, харесахме се с нея. Като се харесахме така и до едно известно време ни сгодиха старите, както по старому ни сгодиха. Ходихме годеници и то млади, на 17 години аз се оглавих (сгодих) и се ожених на 18-19 и ми се роди веке щерката. Когато ми се роди, отидох, хванаха ме в казармата и те я гледаха.

В казармата как прекарахме? Така, когато тръгнах оттука, тога не се изпращаха като сега… изпращания хей. Едно потмениче (торба) такова и се туреше нещо храница… така навървено отгоре, като опнеш – се загърне и туреш на рамото като раница. И ме изпратиха. Нема роднини, мачята (майка) и бащата: „Създраве, сине, създраве“. Сам-самичък отидох на гарата и се качих на влако и другите, които бехме наборо имаше един Муслев. Оттук се качихме – в Горна Джумая ке идем да служим… оттука Септември, от Септември линията за Горна Джумая.

Като слезнахме в Горна Джумая, пречекаха ни военните с музика, военните не ги познаваме, хванаха ни, строиха ни така цивилни, много дето се събрахме на гарата, откараха ни в казармата. Там вече ни облекоха, баня ни направиха, остригаха ни, облекохме се и ни сформираха по роти. Аз бех тежок картечар. Бех много слаб и пак ме взеха тежок картечар. Много бех спретнат, много бех послушен, много бех внимателен, за всичко в учението бех отличен и те ме награждаваха. Тогава се празнуваше 9 септември. Моят набор – 26-и републикански набор се казваше. Тогава влезнаха комунистите да земат войници от моя набор.

И прекарах като млад човек и тежко ми е, и мъчно ми е… но винаги е рахат, защото е млад човек. Като се уволнихме, дойдох си вече тука. Момче големо, започнахме да работиме, много си живеехме с жената, ходехме засмени, където работехме и през това време .

Забравих да кажа, че през фашисткото време много ни тормозеха, че раниме партизаните, па ние не сме видели партизани. И дойдоха една войска от фашисти, заградиха кашчите, туриха картечници, обърнаха към къщите, влезоха вътре в хамбарето, бръкаа в житото да найдат оръжие. Не знаехме какво търсат. И влезе един хвана ме мен и ме отведе код (към) егреко (обора), код овците. Отвори вратата: „Фани това агне!“ Избра той най-дебелото ягне, дигнаха го двамина и го качиха на рамото: „Ки го носиш там при Иван Кочев на гарата ки го оставиш“.

Я го нарамих, отнесох го там и като дете чекам да ми го платаа и седа там на дворо да ми го платаа. Той ми вика: „Какво чекаш бе? – Донесох едно ягне, чекам да ми го платаа. – Бегай – казва – ке излезат… ке те скъцат (пребият) с бой!“ И я се уплаших, пребегах, дойдох си. Е това съм преживел през фашисткото време.

Партизанското време – като слезнаха партизаните, дадоха ни голема свобода. Бехме радостни ние, мюсюлманите. Рекоха ни: „Ние ке ви докараме от Анадола ходжи да ви учаа“. А те не не учиха, а покръстиха.

… През време на войната с немците аз бех малък. Това са немците, германците минаа там. Деца търчеха там, да ги видат на мотор, на камион. Не ни беше страх, защото те си пътуваха. Дойдеха по къщите да купаа яйца и то в изобилие пари даваха за яйца. Друго – не са ни били. Заминаха си тия. Какво правеха натам. Мина тая война.

Моя живот така преживех, а след това се поразболех. Страдах от гърло. Насам-натам немаше лекари. Требва да ме карат в София, Пловдив, иска пари. Пари се изкарваха тога като сега, като безработица, нема работа, нема пари, ако продадеш от житото да изкараш пари, така беше времето. Като ме заболя гърлото, отидох в Белица. Имаше един лекар, като ме виде вика: „Имаш сливици“. И ние си бегахме. Товариха ме оттука тога в Пазарджик при доктор Аджияров се казваше, той оперираше апандесит. И като ме прегледа той, я отворих устата, а той казва: „Затвори, затвори – казва – ти си вика за Пловдив. Дай, казва, 250 лева“. На ония пари само що отворих устата и ми напиша талон. И оттам се дигнеме, та на гарата, качиме се на влако, та в Пловдив през нощта. И там трасиме, трасиме хотел да преспиме – всичко препълнено. Насочихме се в един хотел, да проверим натук. Там една на гишето вика: „Момчета пълно, пълно е“. – „Требва некъде да преспим“. – „Чакайте тогава!“ Отиде си некъде, подумаа си, върна се и вика: „ Е тука ке преспите“. Преспахме в антрето.

Утрето ке трасим доктор Ботушаров.

„Еми той е, вика, тука е тоя кабинет, там преглежда. È от тоя вход, та другия ки се качиш“. И влезохме вътре, там докторо ме виде и вика: „А ти си за операция“. Почеках малко той намажа нещо и като хвати едни клещи с ботки, като налегне сливицата и спропаднаха вътре, скръкна, почна да опина с нещо като обувалка и извади сливицата. Все едно слива от земята да я извадиш. И като рекох: „А-а-а-а!“ целия доктор го наприх с кръв. И викам: „Не може ле и другата да извадиш“. Па другата беше, ле еднаж ме къца така баба с нож. Ами я съм дете. Съгласих се, скъца я, изтече кръвта, олекне, на утрето па си е същото. Той вече докторо го хвана и него на два пъти го извади и нема вече нищо вътре. И той ми напиша адрес, ако има нещо, да пиша. Изпратиха ме обратно. Във Велинград си починахме там и оттам дойдохме си тук. Така съм престрадал. Тук се разболех. Беше снег… нашия зет, Муслевия, той беше голем човек, ме нарами и ме донесе право у нас. Па я съм се бил шарил. Не знаехме и цял съм възпален. Почнаха кървите от грълото. Къде да ме караа? В Белица нема доктор. Цела нощ те туреха топлина, а от топлината още… То искало студено, те топло, позапре малко кръвта, ама на сутринта съм се целия шарил. Кръвта сопре и оздравех.

Станах вече ергенче. Одех насам-натам. Като се харесахме с тая нашта жена, така било писано… Много се аресахме, бех като бесен по нея. Тя с писмо ке ми каже кога да ида към Якоруда, кога да не ида… как да живеем с нея. Най-напред характера требва да гледаш – дали има добър характер, дали е скромна, дали има морал, дали е хитра… да видиш, че можеш да живееш с нея. Тога се харесахме по характер, по любов. Взехме се, преживехме хубаво с нея. Много имаха мераци тия (родителите) да я взема. Направиха ми тежка сватба. Доведоха я, било па това… да се скриеш, да те търсат. Я се бех скрил некъде, найдоха ме и така като младоженец карах. Преживех така, като станах семеен.

Почнаха да ни гонат комунистите. Тая форма (шалвари) не може да я носите, ще хвърлите фереджето. Па, то не е лесно. То си се само хвърля фереджето. Така беха старите жени. Сега да му речеш, не ще фередже. Жената искахме ние да е закрита, да не й се види всичко, да не е гола. Така беше по морала. И мене си ме зарукаа (завикаха), а в Белица, така ке си умреш. И най-накрая наказаха ме, че съм бил организатор в село. Аз, че щел съм да направа турско малцинство в България и ме грабнаа. Отидохме в София да питаме в Министерството дали е на местна почва да ни налегат да ни кръстаа, или е министерско постановление. Не се сбрахме заедно. Тоя тръгнал с кола, друг с влак. Сбрахме се пред Министерството… Като влезохме ни казаа: „При нас насилие нема, това си е на местна почва“. И си дойдохме. „След известно време ки дойдем да проверим“.

Па тия не дойдоха, дойде Държавна сигурност от Благоевград и ни сбра в магазине. И още там тормоз, тормоз… Фанаа вече мене, брато, как си бехме на работа, в един джип и хайде в Разлог. Откараха ни в Разлог, набутаха ни в килиите. От Разлог, à в Благоевград, София. Преспахме в София. Откараха ни в Белене. Преседехме 2 години в лагер. Вкараха ни като овци, ако некой се сети да ги пусне, ке пасат, ако не, там ке умрат. И ние така. Хвърлиха ни в тоя лагер, не знаем абсолютно нищо, не можем да пишем писмо. Имаше там хулигани-криминалисти – те са такива хора, които са заслужили да ги наказваа. Такива годни хора. И тия кажаха: „Лесно писмо нема да получаа вашите, тука, вика, не е за вас, вие сте добри хора“.

А като са ме писали мене, че аз съм бил организатор и като идеме да ни изследва да ни изпитваа, началнико ме подхвана и вика: „Кое образование имаш?“ Я като кажах четвърто отделение, и че съм за ограмотяване, те почнаха да се смеяа. Видеха, че е клевета. Да бъдеш ти такъв човек, требва да имаш висше образование, и то две висше, за да си организатор. Те видеха, че сме прости и почнаха да се смея. „Ами хайде, вървете!“

И ни изпратиха в лагера. Седехме две години. Имаше един добър началник там. Като седехме една година, я отидох при него. Научихме се, че сме прехвърлени към Държавна сигурност. И един началник, Гочев се казваше, голям човек, а и той страдал през Балканските събития… И отидох при него да поговориме, и той вика:

- Слушай сега, Вие сте тука политически, ако (нищо че) не сте съдени.

- Другарю началник, те не са ми кажали, че аз съм престъпник, та са ме помилвали. – Те немаа защо да се хванаа и да ме осъдаа. Иначе щеше да ме осъдаа. Я съм прав човек. Ни съм крадец, ни съм убиец. Я съм прав човек.

Само един началник имаше там. Не е като в затвора. Там нема. Никой не те пита. Тоя началник рече: „Защо сте тука?“ – „Има досие там“. – „Ами ако лъжеш?“ – „Ами ако вида досието? Я съм две години тука, а не знам защо съм тук, дай да вида!“

Той отвори папката и прочете: „ Джамал К. по решение на местния и окръжния комитет на партията да бъде изселен за пет години в Белене затова, че той не се е писал българин, а турчин“. Викам: „За това ле?“

Действително тоя началник докладвал, че ние работим много. И когато дойдоха началниците и видеха каква подредба, ония дърва тук 5 кубика, там – 8 кубика, да не можеш да се начудиш – право наредени. Те не са виждали такава работа. А, па там дадат ле ти похвала – освобождават те. На един хулиганин му дадоха похвала и го освободиха. На нас ни дадоха похвала и не ни освободиха. След 15 дена па си го докараха.

И оня началник казал в София: „Тия хора не са за тука, те са такива добри, такива работни хора“. Аз му казах: „Ако не ни освободят – да ни изселат на друго место, да не сме с тия в лагера, да сме със семействата си“.

От София, в Благоевград, после при Славето. Той като подпиша, тогава ни освободиха.

… Не мож да избегаш? Заградени сме с вода. Имаше там такива затворници, които пробиха килията, излезнаха, понеже цела нощ са копали, видели, че е съмнало и ке ги хваная, видели житото, та цел ден седели в житото. И през нощта преплували през Дунава, та в Румъния отишли. През нощта се натъкнали на едни блата, та пиявици ке им изпият кръвта. Нашли ги беха румънците и па си ги върнаха.

Ние се отнасяхме с всички затворници добре. Те беха крадци, комарджии. Все: „Дай батко, дай батко!“ Ние бегаме на работа, те окрали. Та вуз них с крамоли, с бой. Даже бихме един що поиска да му дадем масло, маслини, ама той си е крадец. Даваха ни храна, ама не се готви хубаво ядене, картофите миришея. Ние си купувахме, когато немаше ядене.

Немаше психически тормоз там, имахме голема похвала. Такива работници в Белене не е имало. Дето е сечено не се познава. Ние направихме острова красив. Харесаха ни…

Дойдохме тук. Пак гонене. Днеска в Белица, утре в Разлог. Тормоз. Заградиха ни. Кога ме рукнаа да ми дадат бележка вечерта да се ява в партията, цела нощ не мога да спа. Ида там, тормозат ни. Секой го е страх, никой не може да те защити. Мъчихме се да бегаме… усетиха ме, че влезох дома, заградиа ме и ме хванаа. Смениха ми името…

Исках да града на един син и как ке града като я там две години мизерия, децата тука, нема с какво да си купат хлеба. Одихме в партията да трасиме парцели. Той вика Славето: „Нема парцели. – Е как нема, ние си имаме наше. – Дека има ваше?“ Не дава да речеш наше. Не ни дадоха парцел. Исках учен да стана, ама ходехме с овци. Не ни пращаха да учим, защото кой ке пасе овците. Те тръча да ора некъде, да се прехранваме, немаше пари тогава. Ние с овците и ако има берекет, като овършея жито, пшеница, натовара в раницата и при магазинере, премери и изтури. „Кажи сега що искаш – басма, брашно, захар“. Така се поминуваше. Пари немаше. Такова преживяване беше, че като немаше пари, та криехме овците, да си платиме пашата. Не можем да си платим пашата. Като си дойдем… за водата трасаа толко пари, за токо-толко. Колко овци имаш, толкова да платиш… криехме овците.

… Аз съм по морала… да бъдеш честен, да бъдеш добър, да бъдеш скромен, със секой да имаш хубав моабет, хубаво посрещане и хубаво така прекарване на времето и искам човека да е винаги с мене приятен и да си правим моабет. Мечтая да срещна човек, да си разговаряме с него по хубави отношения и по морал, и по работа, и по сичко. С таквия, както има сега, абсолютно не се спираме и младежите нищо не знаят.

Ние другиш, ако отидеме на моми, та момите чекат да влеземе. Ти си към тая мома, оня към тая, зависи кой как си има гаджалък. Там си направехме моабет… а сега никакво момче нема към мома, всичките са в хоремаците – пият, а тия търчат по баровете да трасаа ергене. Дали ке найдаа? А сега в момента така… А ние трачехме по момите и ги карахме да ни пеяа… то е джомбуш, то е веселби, тогава момите пееха и се наслаждавехме. Така беше на времето, не е като сега – все пиянство, все комар… Много е голем провала сега. Тога беше по морала много. Момата е седнала там, ти тука и ще приказваш моабет, ако момата значи я видиш че тя е способна, за да я вземеш, значи моабето ти става друг. Да я превратиш (убедиш), да се съберете. Ако си е клапатарка (приказливка) отбегвахме от нея или па другояче така и пак я отбегвахме. Морала беше друг тога… щом я усети ергенино каква е, към нея, винаги към нея.

Винаги един баща, не само аз, бащите са длъжни сина да бъде учен, културен, към това се стараем, но в днешното време – абсолютно. Ти даваш съвет, но като види болшинството там, зареже теб, не те слуша, той както иска, почва друго да прави и става провален. Ми я ме интересува всички младежи да се добре. Тогава ще имаме напредък, ние с добрините, които бащите полагаме за синовете и синовете и бащите да слушате майките, тогава има нафака по старому, както казваме. Щом един човек видиш, че прави лоши работи, много лоши работи и Аллах го не ще и той е далече от него.

Нема кой на Съдния ден да се спаси, оти ки умреме и пак ки станем. И там да видиш ка че е… Там има съд. Ако ти не си отнесъл (добрини), не дават ни светлина, не дават ни другар да имаш. Ти ако си отнесъл и другар и светлина. Оттука, ако си учил и си разбран – знаеш какво да думаш, да искаш, да мечтаеш, да бъдеш, както викат българите в рая, ние в дженето. Добрите работи да дадеш садака, да облечеш особено сега за Байрам, да облечеш едно сираченце, да го зарадуваш – от това по-добро нема. Тога ти си имаш веки първенство на Съдния ден, че ти си бил таков добър, че си уважавал сираци и хора…

И там значи, в гроба, когато ни сложаа, там ки бъде темница, в гроба, ако си си отнесъл светлина ти, иначе никой ти не дава светлина там. Тук си имаме и другари, имаме си и светлини – ето ток, слънце, имаме сичко, ама там не даваа… Там, който е в дженета… той ще е вечно в дженета, който е в дженема (ада), както викаме, в катране, вечно в дженема ще бъде. Па, ако има в него може някои грешки – я ке те гори дженема Аллах, я нема да те гори. И да те гори, па ке те извади от дженема и ке те тури в дженето, само че ке има печат той.

… Християните и те кат нас, има вярващи в них. Тия, които заумираа… там има меляйкета (ангели), и като даваа живот на душите му, викаа… Ешхеду ля илялах – Ако кажа това, направо в дженето ке ида. Ако чини инат, отива в дженема. Може дженемо Аллах да го помилюва и да го сложи в дженето. Че тоя е християнин, а тоя пиян, ние си немаме работа. Ние си уважаваме всекой един човек, всекоя една религия си уважавам. Народността винаги не трябва да мразим, но циганите са прокълнати. Те са правили злина брат и сестра и за това са прокълнати. Аллах ги мрази, даже ги и кълне. Ние не ги кълнем…, но ще им помогнем … Ние сме длъжни да помагаме. Като дойде некой просяк на вратата, ти откъде знаеш циганин ли е, българин ли е, какъв е. Ще му дадеш, защото… садаката, която я даваш ти, ние му викаме садака, която дадеш от ръцете, 24 това увеличава и живота на човека… и за оня свят имаш добрина, па ако направиш лошо, Аллах го кълне, ако живее 80 години – да живее 40.

Всички уважавам… Ученият човек е за пример… Ученият човек се е учен, независимо в каква насока е учен, простия човек ки те нагруби, ки те наскърби, а учения човек – с него ки се разбереш. Имах желание да учат децата, но като ме взеха в Белене, те скъсаха с училището. На малкия му вървеше училището…, но той се хвана с таквия деца в Банско Я му не давах да учи, оти видех, че не е добре. Той бега да се вреди там, я по него отидох…. И исках да го вреда в жичкавото училище, там има по занаят – ке оправа радиа, па ке взема пари. Като отидох, вика: „Не, препълнило се е.“ Я оттук – оттам, премолих се некъде ме съжалиха, приеха го.

Оставих го там да учи. И като се научих, бегал оттам отишъл в селското училище. Харесало го там, хулиганчетата, децата, които са там. Там учи, не можа да изкара… Даже прах (бих) го пред учителката. Тя се толкова засрами и вика: „Недей – недей!“ Кога как ида, той има двойки и я като му обръша един шамар, той падна на земята.

Когато е изкарал средно… той вече не се пере (бие), той е акъллия. Там със съвет да може той да възприеме, че ти го възпитаваш. И той приема, понеже, той е учен вече. Ами, като не ме слушат, не съм ги възпитал правилно… Култура и учене. Да бъде учено, възпитано и културно дете, да бъде учено, независимо в каква наука да бъдеш учен.

Слаб ученик бех по история, но четех, пишех, не ми вървеше училището. След това заучих на ходжа. Поучих две зими по един месец. Научихме само да четем Корана и исторически да сме с морала добри, да сме примерни, да знаем как да посрещнем човек, да говорим добре, да сме добри… Там много хубав съвет ни дадоха през това време – да не си хулиганин, да не пиеш, да не пушиш, да не говориш глупости, да се пазиш от лошите работи, да си примерен – в това сме ние възпитани.

През детското време, защо така бехме изостанали, та не можехме да се учим. Ние не се хранехме, както децата сега как се хранят. Сега яде шоколаде, готвенко да му е, да му дадеш пари да си купи, каквото то поиска. Тогава немаше. Тога ки закуси попарица, ако иде с овците, със стока, ки му се сложи в едно папарче млеко или мътеница, ке си върже извара. И като се съберем чобанчетата, запладнаа овците и ручеме и тоя извади извара, и оня извади извара, това ядеме… Не е като сега – кашкавал, овче сирене, та ки си зел и домата, буркан месо. Сега се яде много силно ядене, децата са силни и знаят. Ние ядехме слабо ядене, па иначе здрави бехме, немаше болести, имаше само малария. Ако ние сме яли така като сега, щели сме да сме силни. Готвеше се на меджия (празник) и Байрам. Захар ки се земе само за Байрам. Същия хлеб, ако е тога, само хлебец ке ям. Ама тогава ядехме гърчелив хлеб. Нашите караха на воденица, та смелеха, а то си има и грашина и не е чисто житото. Изпечехме си пшеничен хлеб, по-благ беше. И така живеехме през това време…

… Смъртта какво нещо е… Това е много тежка работа и много страхотна. Всекой нема да издръжи, когато умира, аз съм издръжовал… Много тежка работа е човек да умира… Некой ки си умре като пиленце, ама некой не може. Страх ме е, разбира се… Там, ако видиме тия, които работат там, ние нема да издръжиме. Там, ако видиме шо се работи, ние немаме тая сила да издръжим и затова се страхувам. Че какво нещо е, ние се посечеме, та у-у-у, там се душа дава. Това горчило секой ки го изпита, който е жив. Еми, Аллах знае, ние знаем, че оня, който работи на земята добре, на тая глава пръст нема да пада, на Съдния ден, той ще бъде защитен, колкото и да има грехове… Да си убиец… да правиш злини, по чужди жени да ходиш, или жена с чужд мъж… от това по-голем грях нема. В ада ще гори. Най-важното е да изпълняваш това, което е редно… Аллах даде чифт – мъж и жена, да се слушат – не да се ядат, каквото рече мъжът, жената е длъжна да слуша. И най- много, жената ще печели, ако си угажда на мъжа, да не го тормози, каквото поиска той, тя трябва да му угоди…

Да сме здрави, живи, само да нема война, да сме си мирнички…

Сали, род. 1918 г., земеделец, Гоцеделчевско

… Да видиме ние как сме със здравето, какво да правим, да поприказваме… На работа бех там на нивата, сам, отидохме, брахме царевица там от нивата… Когато се случи… младите дойдат, помогнат, измъзат ми кравата…Не синовете и снахите, а щерките, помагат с кравата нещо…нещо ми помогнат така, да я изкарат… нещо да ми почистят…

И на синовете, и на щерките си дадох земята по барабар.И на щерките поравно. А па на ей това момче, дето е при мене, това момче, нему му дадох повече… той тука редовно си е при нас, и деня, и нощта си е редовно при нас. На него да дадеме, сине, повече за да ни гледа, да е доволно. Къщата му съм писал на него… а сестрите, те си имат па от мъжето кащи, а па таа каща ще я пишем на това, на най-малкото момче…

С жената, имаме си ние един декар, дори и половин декар, долу ливади, береме си ябълки… съм насел, та си берем от тях. Ми, царевичка нещо си… и пиперки, домати си посееме там. С жена ми си го гледам тоа декар. Синовете си гледат техните ниви… и дъщерите. Само това, малкия си работи мойто. Отделно си има и на него, а па на нас… кога измреме ний, ше го оставим, на това съм го писал, на детето и мойто… Редовно е тука, гледа ме, дръвца да ми докара, нещо да иде… вода да ми донесе, а па с нея (снахата) си имат и те семейство, и те си имат дечица, и те си имат работа… Кравичка си имам…Крава и една-две козици имаме. Това ни е стоката. С кравата некога той (синът) иде, ние не можеме с бабата веке, ами той иде… и на пастир я даваме.

Ей, разправят старите хора, на оня свят така и така: „Немойте крадете, немойте да лъжете нещо, немой… нейде да има некой… той се е трудил там, не барайте там“. И не е хубаво така да идеш да крадеш, да идеш да лъжеш, та си е най-хубаво правия път. Какво си е твойо, да си го гледаш твойто, а не да идеш там… да му прайш такива мизерии. Казват старите, па и ние послушваме, така, да нема лошо… и да е хубаво всичко. Най-лошия грех – на татко и майка… да си продумал лошо… да не отговаряш на баща, на майка. Той те е изгледал… требва да го уважаваш, га дойде татко ти, да не гледаш с лошо къде него, требва така с уважение… да го посрещнеш. На татко да не отговориш, на майка да не отговориш…

Яз в магии не верувам… Кой го знае тоя човек че магия некой нещо му са направили, не ми се мене верува на такива… на бабини деветини. Има хора верваа, верваа си… има хора. Прават… чисто-просто, прават. Има хора праваа. И сега си праваа. Жени, ама го не знаш кой… Има ходжи развалят. Има ходжи, оти думаш? Едни, един в нашто село беа го направили да гръмне. Направо е така, чисто-просто да се пукне. Надуе се, така се въздуе. И може така да пукне. В нашто село, ако не го бея оправили таквиа ходжи… има си ходжи, които си разбираа по тиа работи и него го оправиа…

Като малък живеа… имам си майка, татко си имам, живея тогава много млад, имам двама братя, сестри две и си живея, с тех си живеехме. Имаха друга каща, там, по-онам ни беше кащата, сетне дойдоха натука… дадоа парцели там, ама късно, а тука по-напред още не бея давали парцели там. Я дойдох тука, чудех се, чудех… там… онаа маала по-студено беше… Дойдох тука некаде, зех да града, заградих къде кащата, дечицата ми бея малки. Яз градих – кащи тука немаше – само яз. А и теа тука стотина дръва, има триста дръвета в нея. И ги съм влекал от онаа бръчина отсред, я го викам на високата бръчина… оттам и сам влекал на рамо, со синджири… скоби за дравото и со синджиро като завлекли оттам.. Та тука остава, па се връна. Имах едно магаре, добиче и на него товаря по едно дръво оттука и оттам, докара тука – децата малки, нема кой да помага. Хвати двамина майсторе тука, па каменье от онаа тумба там, не като из-циментирана зидария, ами каменна зидария. От онаа тумба пера сос една вария, метам тука, та сетне со жената носим… на носилка дръва, пренасяме оттам, та тука, нема кой да помага на майсторето. Аз тука и да нося и кал, и каменье да доставам… некак да изградииме и тука…

И се прибраха децата веке тука, онаа ми беше по-стара каща, прибрахме децата тука. Се тука ги изгледаха. Имаа две снаи, с таа – третата снаае сега тука. Двете снаи, тука, зеа да викат: „ Татко, ай да си се разделиме, ний да се отделиме – казва – че сме много тайфа“. Те станаха с по три-метра деца. „Добре, ами па къщи немате“. Та па тогава зея да даваа парцелето. Се даваа парцелето в онаа маала, па отидох там, та па 26 зехме два парцела там. Тогава беа евтине парцелето, тогава стотинки метрото беше. Да, я ако не бех заградил тука и я щех да съм там при тех. Добре, ама я бех веке заградил тука, та там децата взеха, едни до други са и двамината сина, по-големките, па тука – по-малкия син е тука с таа снаха.

И те помагаа, и яз помагам, та им сградихме на онея двамата там къщи, та отидоа те двамата, па ние останахме с по-малкия тука. Та и така да се преживее… Я сам и болен, нали, що ида за очите при тоя доктор, в София, Чулев. Чулев, има един лекар, той е възрастен, той има вече може от деведесе години нагоре, що ида на него. Той е много възрастен, много, там знам го него, той беше в Гоце Делчев, тука беше лекар, та сетне като специалист го избраа, та го откараа в София, в София го откараа и там е са той лекар, още си е жив, много е възрастен човек. Ше ида при него, ама не можех веке да ида, да ойда там и отидох на Благоевград, при Тумбев… Та тая е така – преживеваш, преживеваш… Много, като малък съм – хубаво, доде имаш баща, майка, та доде си къде тринаесе-четиринаесе години – хубав е живото. После като заминеш там нанагоре вече – по-труден е живота…

Ходил съм запас, ходил съм войник. В Дупница служих две години войник. Това беше триесе и осма и триесе и девета година служих там. После като вече да се уволни-ме, хайде па запас. Зеа ме запас четиресе и втора година, и трета година ме зеха па запас. В Дупница, от Дупница ни взеа и отидохме в Трън. Та от Трън, там, кварталите, хайде ойдохме в Сърбия… оттатък Трънска клисура, та Гламановци там, Пресека, там има едно село Пресека, на границата, та татъка та Пирот… Ние бехме така войници, та там… кат ни побараа там, та що изтрепаа наши момчета там. Еднаж отидооме там, на Власишки езера… взееме позиция там, на Власина, та пушката така сложи, та раницата съм сложил е така, па е снег до ей тука. Та, разрий, разрий, измръзнал съм, а па тука един войник, там един махам, офицерите… Не беха германците, беха сръбски си, така, сръбски чети. А ние като охрана бехме така, в Трън. Та, там останаа наши, имаше от Гоце Делчев един – Любчо Икономов, там остана. Имаше един Иван Бесов и той остана делибат, там имаше от Осиково две-три момчета там избиха. Еднаж ма хватиа, плениа от нас къде осемнаесе души, нали, войници. Найдохме в едно дере, една воденица имаше, та ги видела воденичарката, кога ги изтрепали. Ама… те й дадохме зор наште войници, та ни каза, осемнаесе души на едно место в дерето, покрили ги с букова шума, покриени, изтепани там момчета.

… Наши. Зехме на утрото от сръбските села волски коли, та ги товариа оттам с волските коли, товариа, та ги карахме в Трън, там им направиме една голема поляна, там ги закопаваме, там ги оставеме. Да не са отвънка. Та сетне па ни взеа, та ходихме по Беломорието. А имаше един подполковник, Анджиев ли беше, как. Беше пак подполковник Саневски. А там сос нас беше па един подполковник… от Благоевград -Текелиев. В Беломорието па бехме с германците кога беа все още нанадолу, къде остров Крит… Та оттам па дойдохме… па яка душа.

Бехме добре с германците, кога бехме нанадолу. Сетне, кат се врънахме, дойдохме тука на Кулата, та там на моста. Нещо едни наши офицери и те, германски офицери, нещо ше става, та… къде, къде моста бомбадираа. И ние викаме: „Е, бомбадираа ле моста, свърши“. Наши хора останаа – имаше едни в Гърция наши… Та ние сме направили, па тураме нещо като лодки, та да прекараме наште нанасам. Прекарахме ги тука насам-натам, прекарааме, прейдохме веке оттам нанагоре. Кат се почнахме па с германците, па тогава… караа едни сос линейки, едни. Па айде па ние на техното место, те разбили там едни тайфа, айде па ние на техното место.

… А, срещу германците па тогава веке почнахме. Та айде… те… зеа да бегат… германци да се изтеглюват нагоре, и ние по тех, та дойдоме тука в Гоце Делчев, па сетне па айде в Гръция па адна малария, та па теглихме там от малария. Та се разболяхме, та като дойдохме тука в Гоце Делчев, та четиресе-петдесе души останаме охрана там. Добре, ама, поседехме некое време, па грабнаа ни там на гръцката граница, тука на нашта граница, там, едни междинни постове, па там, да чуваме вечер, деня, чуваме там. Наште войници се изтеглиа вече сичко тука, в казармите. Останааме там, веке на границата, като дойде заповед, айде, които сте тук, айде, ше заминавате па за Унгария.

Дойдох си дотука, пратихме първо едни удостоверения, едни молби от съвета, що си хубаво беше съвета горе, направиа едни молби… Имам трима братя пред мене служили войници, мене требва да съм като освободен яз, остануват дома майка, баща, деца и жените… И я отидох там, имаше един Григор Марков тука в градо, та той беше заместник там на, като полковник там в частта. Добре, ама той отказа. Адин поручик вика: „Ше пратиш писмото препоръчно“. Дружината отиде в Карлово, върви за Унгария. „И ша пратиш писмото, та да видеме какво ше стане, дали ше те затворят, али ше те освободят? Каквото ти изберат… това“. И отиде писмото в Карлово и там прегледа полковника и вика: „А, четирма братя ли сте служили?“ Викам: „Трима“. – „Добре, ами жена имаш ли?“ Викам: „Имам, жената ми беше с едно детенце, ма викам, имам три-четри деца дома“. – „Е, деца имаш… па и нема кой да ги гледа. Айде, ослободяваме те!“ Айде дрехите, дадох пушката, айде сега, „Иди си дома, та ше предадеш дреите в Гоце Делчев, военните дрехи“. Я дойдох, предадох там, та дойдох, та се освободих… документи. Хайде ониа сичинките заминаа за Унгария, а па я ме врънаа в Карлово. Спасих се. Мен ме научи тоа, Григор Марков, имаше един в Гоце Делчев, дето беше на местото на полковника там. Та я се познавахме с татко му, имаше един… Григората беше по тутюнето експерт, беше тука у дедо ми, та го познавах, като му беше син… С дедо ми беа приятели, дойдеше той тука като тръговец, тука титюне собираа, махла голема… Григор тука в Гоце Делчев, та вика: „Яше ти напраа молбата… или ше те затворат, или ше те ослободаа“, казва.

На училище четири години съм учил. Тук си имаше училище, имаше един учител от Кюстендил, учеше ни… Като дойде учитело решиа така – адин час на ходжата, три часа на учитела. Та сетне махнаа, та и нашиа ходжа махнаа, та се на учитело, та изкарах до четвърто отделение, изкарах тука училището… Та благодарим така, че научих се да си писувам писма, та да си познавам и парите, да си е всичко така… Дойдоа още учителе тука, тогава учеше един учител четири отделения – пръви клас, втори, трети, четвръти клас – само един. Карааме един час пръво отделение, та тогава учехме на плочи. Тогай пишееме на плочи. Една плоча като… като каменна, та пишееме на плочата, та на едно працалче на плочата заличиме тва, дето не струва, па па пишеме – все така… Всички заедно – първи, втори, трети, четвърти клас… Се, се е така, скочи, иди си къде дома, си земеш домашната, земеш си плочката под мишката, идеш дома си напишеш домашно и идеш па там. Имааме черна дъска, излявааме там да ни подпитваа там на черната дъска, та è така прекарвааме.

А през детското време беше, помня така, всичко. Имаше, имааме си кози, имааме, ние имааме около осемдесе-сто кози имааме. Сто кози имааме и имааме около шейесе овци. Имааме егреци по нивите много, по нивите егреци имааме. Имаше си от наште братя, имаше си чобани… Само на наште си брави. Имааме егреци по колибите нанагор натам, идехме по егреците. Идвахме, пролетно време отлъчвахме козите, туриме им млечице… да заранат дечицата. Дойдеше Гергьовден, па ние два деня-три пред Гергьовден отлъчвахме козите и овците, та намъзвахме млеко, докарвахме млеко, та се съберем. Който дал кози при нас и него и той донесе – пити, баници, донесе, па подквасим млеко. Ядеме, пиеме на Гергьовден, веселиме са, излеваме по селището натака – пей, старците, жени наседали под крушите, под ябълките, наседали, ние играем там, младежта се веселим на Гергьовден. Хора, хора играееме, там, на Гергьовден. Заколихме ягнета, изпечеме ягнета там и се, наседат така стари хора, стари… така и приказваме си приказки там, пеят, веселят се и много, големи веселби праехме на Гергьовден.

… Я се ожених четиресе и втора година, като изкарах войниклъка, после кат си дойдох и тогава се оженихме. Там немаа те мъжки деца, та тя (момата) ходеше на баща й ореше натука-натам, оре с воловете му помага, оти той възрастен, стар човек, та му помагаше така. Та после, тя дойдоа една вечер… дойде тука… викам ше доеш ли с мене и тя вика – ше дойда, согласи се и тя, па се земахме. И по седенки ходехме. Оттам си се харесааме по седенките… Ние бехме отделно момчетата и момичетата на седенката… белиме царевица или нещо, а те си предат, па ние и те пеят, па се слушаме там – така се веселиме… Оттам я харесах, на седенката. Я й кажах: „Ами, я съм съгласен за тебе, ти съгласна ли си?“ Тая се съгласи: „Съгласна съм, казва, съгласна съм“ . И айде… За тая ожених веке и караме добре… имаме пет деца и си живееме хубаво…

… Момчетата те – се знаят. Едното момче е тука, там има фургон… там нещо продава такива работи, нещо сладки… там на работниците, дето работат в завода. Големия е тука, а па по-средния син, той е па шофьор, шофьор в ДАП-а… Първото е кръстено на баба, на прабаба. Я си нося на моя стар баща (дядо) името. На мойта майка са нещо умирали деца, та… не е имало такова име в селото… Ние се казваме Арнаутски. Дедо ми дето е бил, е на мойта майка нейния баща, той е идвал от Албания, оттам казваме се Арнаутски, от Албания, може да е имало оттам некой, като род може да имаме, ама там много отдадавна, и не може да помниме, ние младите, не може да помним. Наш дедо Арнаутин е водил три жени, три жени… Взема една – немал си деца, немал си деца, взел друга, та от третата родили, родили се едно мажко и едно женско… При него и трите си живели, той си ги обличал, той си ги стегал, взимал – ниви са имали, работели, такова… и си е живел… три, с три жени е живел. Щото не е имал деца. Само веке най-последната, от нея, от третата жена се родило едно мъжко, едно женско дете – майка ни дето е била и вуйчо ни. Та вуйчо ни, той паднал… та… му се пукнала жлъчката. Та си го донеа, закопали го… Останала майка ни саминка… взели един преоданец… Такива истории големи…

Като малък много работех – всичко тука, на тутюн, горско, работех там Мойта баба е ходила два пъти в Съветския съюз, а в Москва е била мойта жена. Там отиде като с нея изкарвахме тютюн по хиляда и двеста – хиляда и петстотин кила тютюн. Та ги пращаа там, та ойде, един път с кола изтука, горе, в Москва отидоа, после па през морето,… та там в град Сочи. Награда, ходи дотам два пъти… Ми повече са изкарвали килограми и са ги карали в Москва на екскурзия, за награда отиде и на панаира…

Па сега на панаира без пари, братче, взима ли се нещо? Едни обувчици да му вземеш – триста-четиристотин лева – то веке да се лишаваш от всичко от живота си… Идаа едни хора, поседнаха там на една масичка да обядваа, като каза там сервитьорката, че едно пиле е осемстотин, ама само пилето осемстотин лева и хората си станаа от масата и си тръгнаа. Осемстотин лева само пилето – без хляб, без сок, без нищо, без гарнитура.

Работиме, ние си имааме волове, та имаме ниви, жънееме, жито си посевааме, царевица, и жито посевааме нагоре по колибите, дети ги… стоката, та ставаше жито, хубаво жито, яко, та жънееме жито, та царевица сееме, та царевица си изкарвааме. Сетне вече като влезе ТКЗС-то, зеа нивите, зеа тва, колибите, разтури се… Малко отпърво ни беше мъчно, па сетна се научихме – взехме да работиме тютюн, това, зеле, докарвааме пченица, даваа ни… за тютюня, даваа ни пченицата… така си зимааме леп, та си живееме… И тогава момчетата до неколко години накупиа си леки коли, накупиа, напра-виа си нови къщи, подредиа си, така. Доволни бехма от ТКЗС-то, в началото… викам: „Ей – я имах волове, зеа ми воловето. Ей, малки децата, що ше ги праеме бе, като зеха воловето“. – „Не бой са, не бой са, ние ше ви докараме и леп, ние ше ви докараме и всичко, ние взехме, воловете, ше туриме хора ше орат нивите… едни оттука ше сеят, едни ше ви орат нивите и ше ви даваме леп“. Сетне зеха ТКЗС-то тука, нивите взеа, задаваа ни жито, задаваа ни тва-онова, бехме па доволни, хубаво, даваа ни тука лебец, нали, не ни оставаа до нож, имахме, и по пазара като идеш, и месо имаше бол, и секакво и сирене имаше, и кашкавал имаше, беше пълно всичко, колко искаш – вземи си и яж. Сетне се научииме, прекарааме го хубаво, и ся си е пак хубаво… нали сме здрави, живи, само да нема война, да си сме мирнички, да иде. По-старите – ходи си редовно (на джамия)… младеж иде некога, па некога не, само в петъците некой иде, в другите па денье, който желае…

Благоевград, 1998

Събирането на автобиографиите и изследванията бяха подкрепени от

Research Support Scheme of the OSI/ HESP, грант N 722/1996.

Петър Воденичаров е доцент по социолингвистика в Югозападния университет „Неофит Рилски“, Благоевград. Специализирал е социална диалектология в Бергенския университет (Норвегия, 1991), масови комуникации и общества в Копенхагенския университет (Дания, 1994-95), език и национализъм в Института за Югоизточна Европа (Грац, Австрия, 2004).

Методът Гърдев

Автор: Майя Праматарова

Творческите появи на българина Явор Гърдев в Москва са плодотворно-неочаквани. Херметичният му Човекът-възглавница на Мартин Макдона, докаран в един стъклен куб през 2004, откри за Русия ирландския хумор на настоящето. Мартенската премиера от 2010 на Методът Гренхолм в Театъра на нациите показва на Москва бъдещето, към което този град е безогледно устремен.

Явор Гърдев. © 2010 Елена Лапина / Театр Наций

Майя Праматарова: Как бихте формулирали собствения си метод?

Явор Гърдев: С една Сократова дума – майевтика, т.е. акушерство. Акуширам да се изявят – и после конфигурирам – налични съдържания. Упорито, настойчиво, търпеливо и безболезнено проучвам какво има в душата на хората, с които работя. Междувременно добросъвестно им разкривам какво има в моята. Накрая просто показваме пред трети лица какво сме намерили в това търсене. Разбира се, използвам и стария добър действен анализ. Винаги помага. Дори в изявено постдраматичен контекст.

Вие работите с постоянни екипи (сценограф, композитор, много често и актьори). Означава ли това, че вашият метод се разграничава от модела на режисьорската доминация?

Да. Това се дължи на факта, че съм се учил на театър пряко или косвено все от режисьори, принадлежащи към авангарда на 80-те години. А, между другото, тогава много ги и харесвах. Авангардът на 80-те беше със силно изявена режисьорска доминанта и следователно беше всичко, което аз не исках да правя. Не че в него имаше нещо лошо. Просто това беше методът на бащите, а пък аз бях във фаза на Едипов гняв, т.е. бях готов да бъда каквото и да било друго, само не това. Собствената ми идентичност все още се оформяше предимно чрез отрицание. Режисьорите на 80-те (в по-голямата им част!) се дразнеха от формализма. Супер! Значи спокойно можех да му се отдам. Освен това по онова време той си ми беше и вътрешно тежнение. После, разбира се, това стихна. Уверих се, че ме има на този свят. Идентичностните ми терзания се успокоиха, разбрах, че правенето на разлика между форма и съдържание е признак на ретроградно мислене, и се развих в нещо като психоаналитик. Сега се занимавам предимно с емоционални композиции и различни видове „разсекретяване“ на вътрешни съдържания.

Сценографската доминанта във всички ваши спектакли е много силна. Може ли да се нарече определящо за вашия режисьорски метод постоянното сътрудничество с Никола Тороманов?

Ще бъде напълно несправедливо в ретроспективен план, ако тук пропусна името и на Даниела Ляхова. Всъщност всичко тръгна от едно много весело и изпълнено с усещане за перспективи наше общо студентство в най-мрачния период на посткомунистическия преход – първата половина на 90-те години на миналия век. През деветдесетте години работех почти винаги заедно с тези двама сценографи – чак до 2001-ва година. Тогава бяхме просто номадска компания, пътуващ купон. Това продължи цели девет години (от втората година на моето студентство в Академията, когато с Даниела и Фичо започнахме да работим по откъси). Всъщност Бастард (2001) беше последният спектакъл, чието визуално решение беше изградено заедно с този сценографски тандем. Оттогава насам този художествен лукс е бюджетно невъзможен и работя с един от двамата по отделно. Много по-често с Никола Тороманов, по-рядко с Даниела Ляхова (Живот по три, Във Въздуха), а и с двамата заедно – във филмовите проекти (Дзифт,Цинкограф (подготовка)). Междувременно Даниела пое много важна функция в „Сфумато“ (театърът на моите учители), където вече отдавна е основен сценограф. Що се отнася до метода и доминантата, тогава те възникваха от една страна въпреки обстоятелствата, които предлагаше животът, а от друга – според вътрешното тежнение на всички ни да емигрираме естетически. Инстинктът да отскочиш от „наличната“ реалност, много характерен за началото на прехода, се отразяваше пряко на тези ни работи. Аз самият имах стократно по-голям интерес към театралната форма, отколкото към човешките измерения в драматургията. Трябваше ми повече визуален адреналин, страстно исках да „монтирам атракциони“. Фичо и Даниела пък бяха точните хора, с които това можеше да се случи по удовлетворителен начин.

С какво повлия работата ви в киното театралния ви метод и, обратно, по какъв начин се отразява работата ви като театрален режисьор върху киното, което правите?

Това е много комплексен въпрос. Със сигурност влиянието е и в двете посоки и със сигурност е голямо. В какво точно се изразява обаче, още ми е трудно да кажа. Това знание ми предстои.

Новите технологии проникват и в театъра, срещайки се със съпротива или със силно възхищение. Каква е вашата позиция в този спор?

Никога не водя спорове и не взимам становища по отношение на средства. Тези спорове и становища по необходимост са посредствени.

По принцип, нужно ли е да се използват в спектакъла голямо или малко количество средства, или има едно оптимално количество средства за всеки конкретен спектакъл? Как в този смисъл може да се охарактеризира вашият московски спектакъл „Методът Гренхолм“?

Определено смятам, че има оптимално количество средства. Точно такива и употребени точно в такава степен, в каквато е нужно на конкретното представление. Вярвам в бръснача на Окам. Което е можело да отпадне, не е било необходимо да го има.

Защо избрахте за руската публика пиесата на Жорди Галсеран[380]?

За да й покажа близкото й бъдеще. Капка близкосрочен футуризъм.

Чувствате ли себе си (своите произведения), до някаква степен като жертви на терористичния акт в театъра на нациите? Вашата първа премиера там беше малко преди, а втората – веднага след него?

Не. Просто втората вечер публиката, както и аз самият, дойдохме в театъра с тежест в сърцата. Ако тази тежест я нямаше, тогава наистина щеше да има проблем, над който да си струва да се замислим.

Какво ви донесе съвместната работа с Едуард Олби („Козата или коя е Силвия?“, Национален театър, България), който е известен като доминиращ в работата с режисьорите драматург?

Научих се да се придвижвам по възможно най-тесния път на интерпретацията, за да достигна максимален резултат в наситеността.

Изпълнихте ли мечтата си, когато станахте режисьор? А след това, на шега, отбелязвате, че живеете без мечти. Какво тогава е за вас двигател в изкуството?

Копнежът, скуката и непреодолимата тъга за това, че един ден ще умрем.

Източник

Майя Праматарова е българска режисьорка, театроведка и театрална критичка.

Коментари (5)

- 25-11-2010|Кръстина – Благодаря

за насладата. И на двамата. А „Силвия“ стана най-разтърсващото ми преживяване след „Колекцията“. Двата спектакъла ме върнаха в театъра. И за това благодаря.

- 25-11-2010|traychev – gardev

явор си е титан. не че неговата е лесна, но ние средняците имаме проблем с критичната маса.

- 28-11-2010|Гост

„Аз самият имах стократно по-голям интерес към театралната форма, отколкото към човешките измерения в драматургията“. E, най-сетне за всички е ясно къде е проблемът. Впрочем, той и без това признание беше очевиден. Много жалко, защото става дума за наистина мислещ и талантлив човек!

- 29-11-2010|чичиков – без заглавие

Като няма диамант и Гърдев може да мине за титан.

- 14-12-2010|фен – новите титани

Гледайте ХаХаХа импро театър....те са титаните....те ме върнаха в театъра...уникални...www.hahahaimpro.com

Моралът и сервилният разум

Автор: Кенет Миног

За отслабващия морален живот на нашето демократично време

Аз се двоумя, когато става дума за демокрацията, а същото правят и всички останали. Ние изглежда сме съгласни, че тя е единственото ефективно лечение против неща като корупция, тирания, война и бедност в Третия свят. Със сигурност не бихме толерирали никоя друга система в собствените си държави. И все пак повечето хора са разочаровани от начина, по който тя функционира. Една от причините за това е, че нашите управници днес управляват такава голяма част от животите ни, че просто няма как да не го правят зле. Те са се заели с непосилна задача. Един фал следва другия и ние постепенно започваме да гледаме на тях със същото презрение като онези, които ги интервюират по радиото и телевизията. Ние харесваме това, че – до известна степен – те са наши представители. Те трябва да отговарят пред нас за нещата, които вършат. И със сигурност не живеем в страх, защото демокрацията включва върховенството на закона. Като членове на международната общност, демокрациите обикновено са мирна група. Те не обичат войната и се опитват да се държат като „глобални граждани“. Има много неща, на които човек може да се възхищава.

И все пак е трудно да се разбере какво точно се случва в нашия обществен живот под повърхността на публичната дискусия. Един безкраен поток от статистики, политики, клюки и PR ни претоварва с информация. Как човек да разграничи важното от тривиалното? Самото изобилие от политики – федерални, държавни и локални – прикрива точно толкова, колкото и осветлява. Първата изясняваща крачка трябва да се състои в осъзнаването, че „демокрацията“ като абстракция ни води в погрешна посока. Да се живее в демокрация – а именно живият опит трябва да бъде нашата тема тук – се превръща в нещо различно за всяко следващо поколение. Нещо, което е от полза за едно поколение може да не бъде такова за следващото. Опитът с демокрацията от 21 век е радикално различен от онова, което нашите предци са ценели в 1901. Повишаващите се нива на благоденствие, например, променят много от отговорите. Защото, както отбелязва Платон, конституциите се правят от човешки същества: променят ли се поколенията, същото ще се отнася и до системата.

Моята загриженост относно демокрацията е специфична в огромна степен. Тя започва с регистрирането на забележителния факт, че, докато демокрацията означава правителство, отговарящо пред избирателите, нашите управници днес правят нас отговорни пред тях. Повечето западни правителства не обичат това, че аз пуша или ям неправилни видове храна, че ходя на лов за лисици или пия прекалено много – и това са само повърхностните неодобрения, онези, които водят до законодателни промени или до обществени кампании. Но ние също така заемаме прекалено много пари за личните си удоволствия, а мнозина от нас са и лоши родители. Държавните министри са ни инструктирали по всевъзможни елементарни въпроси, като например важността на това да четем приказки на децата си. И отново, мнозина от нас имат ненадеждни възгледи относно хората от други раси, култури или религии, а разпределението на приятелите ни не винаги отговаря – както правителствата смятат, че би трябвало – на културното разнообразие в обществото ни. Ние трябва да се изправим лице в лице със суровия факт, че управниците, които избираме, започват да губят търпение с нас.

Никой философ не може да съзерцава тази интересна ситуация, без да започне да размишлява върху това какво ли означава тя. Пропастта между политическите реалности и тяхното публично лице е толкова гигантска, че понятието „парадокс“ тежнее към все нови и нови появи във всяко следващо изречение. Теоретично, нашите управници са „наши“ представители, но те са заети от превръщането ни в инструменти за проектите, за които те си мечтаят. Работата на правителствата, може да си помисли човек, е да предоставят законовата рамка, вътре в която ние можем да търсим щастие на собствена глава. Вместо това, ние постоянно биваме призоваване да реформираме самите себе си. Дълговете, невъздържаността и некомпетентността при отглеждането на децата без съмнение са неща, достойни за съжаление, но те са пороци, и, оставени сами на себе си, те скоро ще доведат до болката, която коригира. Животът е по-добър учител по добродетел от политиците, и най-разумните правителства от миналото са оставяли въпроса за моралното падение на църквите. Но демократичното гражданство от 21-ви век означава да се приема един поток от „подобряващи“ послания от политиците. Някои може би прощават тези натрапничества, защото те се правят с такива добри намерения. Пък и кой ли би защищавал предразсъдъците, дълговете или прекомерното пиене? Работата обаче е в това, че нашите управници нямат никаква работа да ни поучават как да живеем. Те са достатъчно досадни при начина, по който упражняват властта си – но стават истински непоносими, когато се изкачат на амвона. Нито пък би трябвало да изпитваме някакви съмнения при мисълта, че национализацията на моралния живот е първата стъпка към тоталитаризъм.

Може би бихме били по-толерантни към управниците, превръщащи се в проповедници, ако те биха били някакви морални гиганти. Но кой ли гражданин гледа днес към правителството с мисълта колко мъдро и добродетелно е то? Публичният респект към политиците намалява отдавна, макар че като цяло населението вече е било изкушено да изисква политически решения за социални проблеми. Изискването на помощ от страна на официозите, които ние доста презираме, подсказва солидна липса на логика у демоса. Държавниците на отминалите времена днес са заменени от един набор от едва компетентни социални работници, жадни да изземат от нас рисковете на всекидневието ни. Избирателите от по-ранни времена биха отговорили с присмех на политиците, опитващи се да ни подкупят с такива обещания. Днес, демосът гласува за тях.

Нашите управници, значи, все повече мислят вместо нас, и решават вместо нас кое е правилното за вършене нещо. Философът Сократ е твърдял, че най-важната дейност за човешкото същество е да размисля върху това как трябва да се живее. Повечето хора не са философи, но те не могат да избегнат срещата с морални въпроси. Очевидният проблем при днешната демокрация е, че държавата си присвоява – или „затиска“ (crowding out), както казват икономистите – нашите морални съждения. При това не само по принцип. Тя ни поучава по отношение на много специфични дейности, вариращи от здравното обезпечаване до сексуалните практики. Но решенията относно начина, по който живеем, са нещото, което имаме пред вид, когато говорим за „свобода“, а свободата е несъвместима с една морализираща държава. Ето защо аз се чувствам провокиран да задам въпроса: а може ли моралният живот да оцелее при демокрацията?

Под „морален живот“ аз разбирам просто онова измерение на нашия вътрешен опит, при което ние размишляваме над задълженията си към родители, деца, служители, непознати, благотворителност, спортни асоциации и всички други елементи на нашия свят. Може би не винаги посвещаваме чак толкова много мисъл на тези въпроси, но мисленето за тях съставлява субстанцията на нашите животи. То съставлява също и предусловията на нашето щастие. Разсъждавайки и действайки в съответствие с решенията си, ние откриваме кои сме всъщност и същевременно се разкриваме пред света. Този вид самоуправление се появява откъм вътрешния живот и е онзи поток от мисли и решения, който ни прави човеци. До степента, в която този елемент на нашата човечност е бил присвоен от властите, ние сме умалени, а цивилизацията ни губи специфичния характер, който е направил от нея динамичния вдъхновител на толкова много надежда и щастие в модерните времена.

Именно този елемент на дехуманизация е създал нещото, което аз наричам „сервилният разум“. Обвинението в сервилност или раболепие е много сериозно. То произхожда от Класическото гледище, че робите не притежават способността за самостоятелна мотивация и трябва да бъдат подбуждани (към действие) от висшата класа на господарите. Те са същества на импулсивността и страстта, а не на разума. Аристотел смята, че някои хора са „естествени роби“. В нашия демократичен свят, напротив, ние разпознаваме поне един елемент на „господаря“ (което, разбира се, означава една самоуправляваща се автономия) у всекиго. И наистина, в напълно оправданата ни омраза към робството, понякога ние смятаме, че страстта към свободата е основополагаща мотивация за всички човешки същества, Но едно такова съждение едва ли може да оцелее дори и след най-повърхностния преглед на историята. Опитът както на традиционните, така и на тоталитарните общества от двадесети век ни подсказва, че много хора са, при по-голямата част от обстоятелствата, напълно щастливи при потапянето в някакво колективно начинание, което управлява животите им и гарантира сигурност. Всъщност появата на свободата, а не степента на сервилност е нещото, което се нуждае от обяснение.

Сервилността не е идея, с която е лесно да се работи – и трябва да ни е ясно, че светът, в който живеем, бидейки хора, не може да бъде разбран изцяло чрез идеални структури. Но при разбирането на Западния живот не е лесно да се избегне противопоставянето на смелостта и свободата от една страна, срещу сервилността и покорността, от друга. Ние мислим за свободата като за способност да вършим онова, което просто бихме искали да вършим, но това е състояние, съкровено за роба не по-малко, отколкото и за господаря. Когато котката я няма, мишките танцуват! Ето тук илюзията, че свободата означава просто множество от налични избори. Онова, което свободата означава всъщност, е способността не само да се избира, но и да се посрещат последствията от собствения избор. Да се приеме работа, да се сключи брак, да се присъедини човек към някаква кауза, да се поддържа семейство, и т. н. – всичко това са неща, които включват отговорности – и именно чрез способността да се посрещат самостоятелно избраните отговорности, чрез устойчивостта да се погледнат в лицето рисковете и неизбежната ennui[381],неразделно съпътстваща уседналия живот, ние проявяваме свободата си. А нейната същност е в това, че всеки индивидуален живот се определя от този набор от избрани обвързвания и добродетели (каквито и да са те), а не в някакъв набор от външни определящи фактори или регулатори. Независимостта на мисълта изисква мислене на собствени мисли: голяма част от тях може и да са беднички, но те са си наши, и ние сме намерили някакви причини, за да ги мислим.

Проблемът с идентифицирането на сервилността в нашите модерни Западни общества произлиза от приемането, че свободата и независимостта са неща, достойни за възхищение, а техните противоположности – не. Оттук и силната човешка склонност да се придава облика на добродетел на онова, което всъщност е търгуване на свободата в замяна на някакво друго състояние на нещата – пари, сигурност, одобрение. Един друг проблем със сервилността е в това, че нейната противоположност може и да изглежда като наперена демонстрация на нечия независимост, но това също може да се окаже просто прикритие за един сервилен дух. И докато същността на сервилността е зависимостта на разума, то независимостта е съвместима със ситуационната предпазливост, както в случая с асистента на Лорд Копър отПопадение на Ивлин Уо, който винаги отговаря на всяка идиотска забележка на своя медиен барон с думите „До известна степен, Лорд Копър“. Предпазливостта, тактът и лицемерието са неизбежни елементи на комичните условия на съвременния буржоазен живот, а тяхната важност никога не е очевидна, дори и за хората, които живеят в съответствие с тях.

Реалната противоположност на сервилността е индивидуализмът, както той отдавна е бил разбиран в европейската мисъл. Но самата дума „индивидуалност“ често бива обърквана с егоистичния собствен интерес и следването на един прост импулс. Човек трябва да действа с деликатност при подбора на която и да е от общоприетите думи в тази област. В наше време, структурните скованости, произтичащи от базисните идеи за социалната справедливост и уязвимостта на съвременното общество, конституират един нов свят на сервилност, но основните положения на това състояние са били разпознати още преди близо век от Илер Белок[382]. Неговата леко ексцентрична диагноза на състоянието си остава актуална дори и в наше време. Въпросът е в това как ние оценяваме характера на обществото. Както пише той: „Обществото бива припознато като състоящо се вече не от свободни хора, пазарящи се свободно за цената на труда си или която и да е друга стока, намираща се в тяхно притежание, а от два противоположни статуса: собственици и не-собственици.“ Това е свят, в който сервилните търсят сигурност в избягването рисковете на живота, дори и с цената на свободата си. И това не е нещо, което може да бъде лесно разпознато в действие.

Социалните признаци на сервилния разум са много по-неуловими от личните такива. Това, че те се състоят в зависимост от социални помощи е общопризнато – дори и самите правителства намират свързаните с подобни програми разходи, престъпност и апатия, нетърпими. Но сервилността е очевидна също и в стремежа на държавата да предпази която и да е група от хора от предразсъдъци, оскърбления или опасност от загубата на самоуважение. Имигрантите от по-ранни времена не са се нуждаели от настоящия апарат, предназначен да защищава хора, на които се гледа като на уязвими (а мнозина биха го разглеждали дори като унизителен). Куражът и гъвкавостта са вършили за тези хора онова, което държавата днес върши за техните приемници. Такова законодателство, в защитата на хората от състояние на жертвеност, по парадоксален начин същевременно ги учи как да бъдат жертви.

Една от непредвидените корупции, свързани с това състояние, е че контролът често трябва да се упражнява не в противовес на ония, които извършват някоя от споменатите простъпки, а против ония, които – по усмотрение на адвокатите и държавата – могат да бъдат държани отговорни. Един работодател, например, може да бъде държан отговорен за сексуалното натрапничество, извършено от някой негов служител, защото не е осигурил онова, което се нарича „сигурна среда“ за жени. Работодателите са много по-удачни цели за законодателно и съдебно преследване – една версия на идеята за „дълбоките джобове“. Казано по-общо, задължението да не се оскърбяват в речта уязвимите класи е било кодирано в аморфното нещо, наречено „политическа коректност“. Разполагаща с властта не само да смъмря, но и да налага наказания, една такава кодификация прави от кодификаторите наши господари. Ние трябва да им се подчиняваме не толкова поради респект към закона, колкото поради изискването да се разглежда „коректността“ като морална добродетел. Да се узакони мнението вече означава да се създаде едно отношение на сервилност. Една кодификация от този вид разрушава свободата да си отговаряме едни на други (вътре в границите на закона) по начина, който си изберем.

И ако посочването на сервилността като характеристика на някои аспекти от поведението на съвременните западняци може да ви изглежда прекалено драматично, то позволете ми да отбележа, че всъщност ние притежаваме изразни средства, които разпознават раболепието в ежедневието на нашите общества. Това се случва, когато например ние наричаме някой гнида, влечуго, бъзливец, кариерист – или използваме някое друго подобно охулване. Всъщност речникът ни показва различните начини, по които ние разпознаваме тенденциите, които са именно сервилни. Например, всеки отказ да се изпълни някакво обществено задължение, освен ако това води до лично облагодетелстване, е упражнение по корупция – а такава корупция е присъща на моралния живот, характерен за роба. И отново, нашето общоприето отрицание на „алчността“ характеризира ония, които стигат отвъд капиталистическия мотив за най-добрата сделка, за да спечелят нещо, което не им се полага по право. Такива съждения някак неизбежно водят до обвинението, че се позволява на разума да бъде повлиян от импулси. Но, разбира се, сервилността притежава и много по-очевидни характеристики. Нека ги представим тук чрез противoпоставяне.

Европейските общества, които са станали демокрации в хода на последните два века, са разбирали самите себе си като асоциации на самостоятелно действащи индивиди. Бедни и богати са уреждали делата си в рамките на едно гражданско общество, съдържащо голям и постоянно увеличаващ се брой асоциации: социални, благотворителни, религиозни, за взаимна поддръжка, профсъюзни. Тези асоциации са демонстрирали онази способност за спонтанна институционална изобретателност, която толкова силно е впечатлявала посетителите в Европа, особено в англоезичните страни. Решаващият признак на независимостта е била способността за осигуряване на ресурсите, необходими за живот, без да се разчита на правителствени субсидии – именно това е създавало основата на „респектабелността“. Без съмнение, понякога е било по-лесно за богатите да поддържат една такава независимост, но моралният характер винаги е бил решаващият пункт. Уважаваните бедни хора в деветнадесети век са възприемали себе си – и са били възприемани по този начин от останалите – като хора, притежаващи гордо чувство за собствената си независимост.

Основната промяна, идеща от късния деветнадесети и ранния двадесети век, следователно е онази, свързана с нашето разбиране за самото общество. В Европа, и до някаква степен дори в самите Съединени щати, то се е превърнало по-малко в асоциация на самостоятелно действащи индивиди, а по-скоро в асоциация от уязвими хора, чиито потребности трябва да бъдат посрещнати, а страданията им – смекчени, чрез силата на държавата. Идеята за „уязвимостта“ се е превърнала в такъв канибал на смисъла, че вече е придобила един забележителен обхват. Жертвите на престъпността очевидно са уязвими; в модерната си употреба, обаче, извършителите на престъпления също са станали уязвими. Обяснението, намиращо се под това забележително семантическо развитие е, че „самото общество“ се е провалило в задължението си да вселява почтеност и интегритет у ония, които са се обърнали към насилие и престъпление. Тук ние се срещаме с възможно най-директното предизвикателство към основополагащата идея за моралния фактор.

Именно съображения от този род ме карат да уподобявам до известна степен моралния порядък в Западните общества с този на робите в античния свят. Като граждани днес ние трябва да привикваме с все по-нарастваща регулация и зависимост от властта, чак до степента да се съгласяваме с коректните мнения. Моралният свят на класическия индивидуалист се появява като резултат от устойчивостта на самостоятелно избраните обвързаности. Неговото основно задължение е към собственото му разбиране за самия себе си. Съвременният морален живот, в противоположност на това, се състои от една все по-нарастваща замесеност във външни обстоятелства. Не само, че държавите регулират все по-широки сфери от живота, така че дори семейният живот се превръща в обект на изисквания за съгласност. Освен това ние сме се научили да подхващаме сигнали за това що е почтено мнение от реакциите на другите – една черта на модерния живот, която социологът Дейвид Рийзман (в Самотната тълпа) нарича „определян от другите“.

„Демокрацията“ е нещо централно за тази промяна в нашето състояние не защото тя „причинява“ промяната, а защото повечето промени в нашите морални и политически усещания рано или късно ще бъдат препоръчани и оправдани като някаква форма на демокрация. Кое причинява какво в социалния живот е въпрос толкова сложен, че ние едва ли можем да бъдем напълно сигурни при която и да е връзка; ние сме способни да разбираме само части от него. Технологиите и икономическите начинания, секуларизацията на живота, променящите се мнения, новите морални вкусове – всички тези неща са вече включени в тези промени. Но стремежът да се изравнят условията на едно население, да се установи нещо, наречено „социална справедливост“, да се направи от обществото модел за „присъединяване“ – всички тези неща евентуално ще бъдат някой ден предложени като елемент на някаква „демокрация“. Домашната демокрация означава мъже и жени, в еднаква степен споделящи бремето при поддържането на домакинството. Тя може да означава и даване на децата право на глас по семейните въпроси. Образователната демокрация се състои в пренасочването на ресурси към учениците, които в момента са по-малко способни да достигат добри резултати. Никакви остатъци от наследени конституции не са в безопасност от този хомогенизиращ валяк: демократизацията е най-драматичната от всички корупции на конституционалността, при която разделението и балансът трябва да бъдат заменени от един-единствен идеал, за който се вярва, че може да реши всички проблеми. Моралният живот може да бъде изолиран от този напор също толкова малко, колкото и всичко останало. Той също трябва да бъде демократизиран. А резултатът от това е да се разруши факторът на личността.

Нашето унаследено морално разбиране бива по този начин поставено под съмнение от едно друго, при което индивидите откриват собствената си идентификационна същност в подкрепата за обществени политики, които са както морално задължителни, така и политически безапелационни. Такива политики би трябвало да се наричат „политико-морални“. Една подобна умонагласа драматично морализира политиката, и политизира моралния живот. Тя се подхранва от нашата инстинктивна поддръжка за добрите каузи. Но заедно с това тя подсказва, че най-важният признак на морална цялостност, на почтеност и доброта, се открива не в приемането на собствените отговорности, а в поддържането на правилните мнения, най-често що се отнася до такива гигантски абстракции като бедност и война. Тази илюзия трябва да бъде ясно посочена като форма на окончателна сервилност.

Някои може би си мислят, че моралът е от не чак толкова голяма важност, защото той просто е (съвкупността от) субективните ценности, които хората възприемат. Без съмнение сексуалните нрави на нашето време са в състояние на масивна обърканост, но никой не вярва, че докторите имат свобода на избора когато става дума за поставянето интересите на пациента на първо място, или че счетоводителите могат законно да манипулират цифрите, или пък приятелите да ни мамят. Настоящата неразбория между субективността относно морала и догматизма относно правата, например, просто прикрива семантичните промени, чрез които моралът бива трансформиран в нещо манипулируемо, водещо до лековерно съгласие с проектите на правителствата. Тази семантика не може да не привлича философския интерес. А философът ще направи най-добре, ако започне с наблюдението, че онова, което разпознаваме като нашата „култура“ е всъщност просто повърхността на нашите животи, отломките, останали от моралните реакции на отминали времена. Тя е демодирана още в момента, в който бива разпозната. Ние никога не можем да пристъпим два пъти в една и съща култура.

В края на един период от граждански междуособици, както ни казва Тацит, Август Цезар е установил мир и сигурност в Рим в продължение на дългия период, в който е управлявал, завършил в 14 г. от н. е. Август внимателно е запазил конституционните структури, наследени от републиканския период. Рим все още е бил, в някакъв смисъл, на върха на своята мощ. Когато обаче Август умира, римляните откриват, че тихичко е била установена една нова система: те са придобили господар. А другото, което откриват е, че почти недоловимо, през дългото управление на Август, те са научили моралните практики, необходими за подмазваческото подчинение пред една такава фигура.

Съдбата на римляните при Тиберий, който наследява Август, е обезпокоителна отвъд всичко, което дори можем да си представим в наше време, но ние не трябва да забравяме по-основния урок: че в продължение на дълги периоди от време, моралните промени, които са се случили, стават видими едва в светлината на някоя неочаквана криза. Това е урок, който трябва да ни накара да се чувстваме по-подозрителни по отношение на нашите небрежни, свободни нрави. Нашият свят е безкрайно доброкачествен и ние не се намираме в непосредствена опасност от изпадане в объркванията и измамите, засегнали ранните дни на Рим по времето на Принципàта. Но ние не трябва да забравяме нито за миг, че моралните промени никога не престават, и че те се случват отдолу – много често дълбоко под – повърхността на една култура.

Тази статия е откъс от „Сервилният разум„

от Кенет Миног (Encounter Books, August 2010).

Източник

Кенет Миног е заслужил професор по политология в Лондонската школа по икономика (London School of Economics).

Коментари (2)

- 26-11-2010|Златко

Понякога човек може да научи много повече от един умен консерватор, отколкото от някой не дотам умен либерал. Всъщност, винаги.

И все пак…

Както в повечето случаи на социална мисъл, така и тук камъните започват да изскачат над повърхността когато авторът напусне сферата на критиката – в случая просто великолепна! – и достигне момента на открита или не чак толкова предписателност. Ех, ако само можехме по-често да се въздържаме от предписанията…

Какво имам пред вид?

Всеки консерватизъм, независимо от външното настояване върху неща като стабилност и приемственост, се базира в същността си на една утопия – утопията, че „някога“ е било по-добре от „сега“. Ако това не звучи самоочевидно в момента на произнасянето си, то моля прочетете отново някои от изказванията на професор Миног и се опитайте да ги разгледате в светлината на казаното.

Цитат:

Избирателите от по-ранни времена биха отговорили с присмех на политиците, опитващи се да ни подкупят с такива обещания.

Цитат:

Имигрантите от по-ранни времена не са се нуждаели от настоящия апарат, предназначен да защищава хора, на които се гледа като на уязвими (а мнозина биха го разглеждали дори като унизителен).

Цитат:

А философът ще направи най-добре, ако започне с наблюдението, че онова, което разпознаваме като нашата „култура“ е всъщност просто повърхността на нашите животи, отломките, останали от моралните реакции на отминали времена.

You sure, professor? Разбира се, в ОЩЕ по-ранни времена са живели и ОЩЕ по-митични и по-достойни за възхищение човешки същества. Герои. Полубогове. Очовечени богове. Но дали, за да се почувстваме по-добре, наистина ни е необходимо да се завръщаме все пó и по-назад?

И още…

Индивидуализмът не е противоположност на никое социално поведение („социално“, разбирано като осъзнат избор в една система на човешки връзки и взаимозависимости), тъй като той не е въпрос на избор. Онова, което професор Миног вероятно не осъзнава е, че няма истински индивидуалист на тоя свят, който да се чувства щастлив от индивидуализма си. Индивидуализмът е бреме, наложено на човека от прищявката на гени, съдба, или и двете неща едновременно – но той не може, просто няма как да бъде, нещо приятно и желано, тъй като исконният копнеж на всяко човешко същество все пак си остава онзи по общността, по единението със себеподобните, по завръщането обратно в рая или в майчиното лоно – все неща, които просто не са дадени на този тип човек (които всъщност не са дадени никому, но при него придобиват един особено болезнен, особено непоносим облик – онзи на обичайната неспособност за комуникация, на непоносимия аутизъм, който го принуждава да избере самотата, независимо от това, че този „избор“ го осъжда на вечно заточеничество). Ето защо индивидуализмът – но не във вида, в който го препоръчва професор Миног, като самостоятелност на действието и мисълта, които все пак си остават по-скоро в сферата на независимостта – не може да бъде алтернатива на нищо. Той е нещо, с което някои хора са осъдени да живеят, а след смъртта си – понякога! – да бъдат представяни като образци за – всъщност невъзможно за следване – поведение. И той няма нищо общо с „индивидуализма“, проповядван от някои модерни апостоли на новото време („няма друг Бог освен Айн Ранд и Милтън Фридмън е нейният пророк“); заменете двете споменати имена с „Маркс“ и „Ленин“ – и вие тозчас ще се докоснете до базисната еднотипност на двете умонагласи, независимо от това колко различни те могат да се струват на последователите си.

Така че, аз запазвам възхищението си за критическите части от текста на професор Миног – и се опитвам да не бъда чак толкова критичен към предразсъдъците, които не споделям. В края на краищата доверието към човешката независимост би трябвало да се изявява на първо място, преди всичко останало, в увереността в това, че останалите човешки същества са в състояние да направят свои собствени изводи от нещата, които ние им казваме. И то не непременно ония, които самите ние виждаме като желателни. В това, и най-вече в това, е най-важният пробен камък за истинския формат на един мислител. Така поне ми се струва на мен...

- 30-11-2010|Майя Маркова – интересен материал

Благодаря ти, че сегиз-тогиз превеждаш такива интересни материали за своите читатели-консерви като моя милост! А критиката ти, струва ми се, е оправдана.

Правилата

Автор: Елиът Спитзър

Представите за правителствената намеса по отношение на пазара се променят бързо. Айн Ранд беше отчетлив и мощен глас в подкрепа на либертарианството – идеята, че всеки от нас като индивид заслужава да притежава онова, което той или тя създава, и че ролята на правителството трябва да бъде сведена до минимум. В продължение на 30 години една либертарианска идеология доминираше водещите кръгове на САЩ, започвайки политически с президента Рейгън, който проведе една фундаментална трансформация на нашия политически дискурс относно ролята на правителството във всякакво отношение, започвайки с данъчното облагане и стигайки до регулацията. Много хора смятат, че Рейгън е бил брилянтен и че неговите политики са били необходими. Независимо от това дали ще се съгласите с едно подобно твърдение, вие трябва да признаете, че идеите на Рейгън доминираха нашия дискурс чак до есента на 2008, когато целият икономически ред изглежда изпадна в колапс.

Една година по-късно ние имаме Кен Файнбърг, назначен от президента да определя колко високи могат да бъдат заплатите на водещите мениджъри. От позицията, при която считахме правителствената намеса за анатема, сега сме стигнали дотам да приемаме, че един бюрократ може да определя колко може да получава някой от акции. Но сърдитият популизъм – намиращ се на 180 градуса от либертарианството – е не по-добро ръководство за действие от Ранд. Ние разбираме гнева на обществеността, ние му симпатизираме, ние всички чувстваме нещата по някакъв подобен начин. Когато самите хора, които са отговорни за катастрофата, биват награждавани за това, то ние знаем, че нещо отива накриво. Но сърдитият популизъм не ни помага да разберем какво би трябвало да върши правителството.

Така че ние трябва да говорим за това кога правителството трябва да се намесва: къде, защо и до какви граници. Тук аз ще формулирам три правила (и една забележка под линия).

Правило 1. Само правителството може да осигури интегралност, прозрачност и честност при сделките.

Когато бях Главен прокурор на Ню Йорк, ние разследвахме една група случаи, които тук ще наричам „случаите на анализаторите“. Това бяха случаи, отнасящи се до инвестиционното банкерство. Всичко, което е нужно да знаете за инвестиционното банкерство, за да разберете тези случаи е, че този бизнес има две страни: от една страна вие имате така наречените анализатори, които препоръчват на инвеститорите акции за купуване, а от друга страна – поръчители, които продават Първични публични предлагания[383], вторични предложения[384] и други неща, които предоставят капитал на компаниите. Ние твърдяхме, че е налице един неизбежен конфликт на интереси, когато имате хора от един и същи бизнес, които едновременно предлагат дадена акция на инвеститорите – казвайки „това е страхотна акция, купете я“ – а в същото време те са и нейни попечители. Колкото по-успешно е попечителството, толкова по-големи са комисионните, които то създава, и толкова по-благосклонен към акцията ще бъде анализът, толкова по-големи и шансовете една такава продажба да бъде успешна.

Това е очевиден конфликт на интереси. Всъщност, Джак Грубман, анализаторът, който бе изгонен от борсовия бизнес през 2002, характеризира цялата тази ера по един брилянтен начин: онова, което преди било конфликт на интереси, каза той, днес вече е „синергетика„. Помислете си за това. Нещото, което е било разглеждано като опасно за хората, сега се е превърнало в източник на ценност. Това беше начинът, по който ние маскирахме проблема.

Ние започнахме с Мерил Линч, но всъщност преследвахме всички големи инвестиционни банки, онова, което се нарича „големите скоби„. Открихме е-мейли с откровено съдържание. Анализаторите казваха помежду си „тази акция е л….“, а в същото време казваха на хората да я купуват, купуват, купуват. Но нещата започнаха да стават истински интересни, когато събрахме в едно целия случай.

Когато бяхме готови да подадем случая в съда, получих телефонно обаждане от един от адвокатите на Мерил. Той каза: „Елиът, внимавай, ние имаме могъщи приятели.“ Аз му казах: „Добре, но не съм сигурен дали това е законен аргумент.“ Всъщност, не мога да повторя дословно тук онова, което му казах. Едва ли е нужно да се казва, че ние продължихме със случая.

За да защити пазара, правителството трябваше да дойде и да каже нещо много просто: кажете истината на клиентите си.

Адвокатите на Мерил дойдоха в офиса ми. Дойдоха и казаха: „Елиът, по принцип ти си прав. Напълно прав си за конфликтите, напреженията, проблемите. Но ние не сме толкова лоши, колкото е нашата конкуренция.“ Това беше тяхната защита срещу обвинението, че мамят клиентите си и пазара. Когато ги помолих да ми кажат нещо повече за това, те отговориха: „Добре, дай да ти разкажем сега това-онова за Голдман и Сити.“

Във всичко това има един много важен момент: хората от Мерил Линч разбираха, че техният бизнес-модел е проблематичен. Разбираха, че има нещо грешно в предлагането на акции, които самите те не харесват. Но те трябваше да избират между етиката и печалбите – и те правеха избора, който накърняваше интересите на клиентите и интегралността на пазара. А след това казаха, че не е тяхна работа да налагат правила за прозрачност. Някой друг трябва да направи това.

Но кой? Единствено правителството може да го направи. Пазарът тласкаше инвестиционните банкери към неприемливи, неефективни, пазарно-разрушителни стандарти на поведение. За да защити пазара, правителството трябваше да дойде и да каже нещо много просто: кажете истината на клиентите си. Кажете истината за тези акции. Всеки разбира, че инвеститорите поемат рискове, че анализаторите и инвеститорите понякога грешат. Проблемът е в преднамерената измама. Това е нещото, което различава грешката от лъжата, самозаблуждението от измамата.

Случи се и още нещо интересно. Когато Мерил каза: „ние не сме толкова лоши, колкото е нашата конкуренция“, те всъщност казаха, че се нуждаят от решение, валидно за цялата индустрия; че ако те са единствените, които се опитват да живеят според някакви нови стандарти, то ще изпаднат в конкурентно-неизгодно положение и ще изгубят пазарно участие. А това не би било честно. Не беше ужасно симпатично, но онова, което казваха те – че стандартите трябва да се отнасят до всички – беше вярно. Така че аз им предложих да накараме всички да се съгласят с едни и същи норми на поведение, преди да стигнем до агонията да дадем под съд и останалите банки.

Не успяхме да го направим. Останалите банки просто не искаха да се съгласят, докато не им казахме, че разполагаме със свидетелства и против тях. Минахме отново през същото упражнение. Това беше през декември 2002. Бих твърдял, че споразумението проработи, но това е друг разговор. Онова, което е от значение за сегашния разговор е, че само правителството е в състояние да накара тези компании да кажат истината.

Прозрачността е проблем не само при финансовия бизнес. Тя е важна за всеки сектор от икономиката. Ето ви още една история. Дадохме под съд GlaxoSmithKline, която по онова време предлагаше на пазара Paxil – един антидепресант – като ефективен за тийнейджъри. Лекарството беше одобрено за други цели, но техният вид маркетинг беше очевидно извън сферата на това одобрение. Открихме, че значителна част от клиничните тестове, направени от тях, показват нещо директно противоположно на твърденията им. Не беше моя работа като главен прокурор да решавам дали това лекарство е добро или лошо за тийнейджърите, а да настоявам за пълно откриване на информация от критично значение, така че лекарите и журналистите да могат сами да стигнат до това решение.

Когато дадохме под съд Glaxo, те мислеха, че искаме пари. Но ние искахме от тях само да променят начина, по който действат. Помолихме го да създадат уебсайт за резултатите от клиничните тестове, така че лекарите и журналистите да могат да вземат информирани решения. Те се съгласиха. Това съглашение стана част от един по-дълъг процес към значително по-сериозно придвижване към повече откритост, когато става дума за лекарства и данни от клинични тестове.

От гледната точка на GLaxo, колкото повече данни прикриваха, толкова по-добре за тях. Това им помагаше да убедят повече хора да купуват Paxil. И така, отново: единствено правителството е в състояние да осигури интегралност, прозрачност и честни сделки.

И тук иде момента да добавя моята забележка под линия: макар че частните компании се намират в конкуренция едни с други, само правителството е в състояние да осигури, че конкуренция наистина съществува. Всеки в бизнеса иска да бъде монополист. Няма нищо лошо в това човек да иска по-голям дял от пазара. Така се правят пари. Но в продължение на последните 30 години ние сме изгубили способността да налагаме ефективно управление на пазара. Съдията Роберт Борк твърдеше, че антимонополисткото законодателство е ненужно, тъй като пазарът се управлява сам. Днес ние вече сме в състояние да кажем, че това гледище е фундаментално погрешно. Ако правителството не налага закони, насърчаващи конкуренцията, то тогава се губи цялата жизненост и изобретателност, които конкуренцията създава. Преди AT&T да бъде разтурена през 1974, например, вие можехте да избирате между черен и „принцеса“ телефон. Това беше всичко. След това на телекомуникационния пазар обаче се появиха други хора и казаха „хайде да направим нещо по-различно, по-творческо, по-добро“. Разтурването на AT&T не беше причината за целия растеж в този сектор, но все пак е удивително колко далеч сме стигнали в сферата на телекомуникациите, защото в нея се породи дух на конкуренция.

Съществува един набор от основни ценности – ценности, които ние като общество приветстваме – с които пазарът сам по себе си не се занимава.

Но правило 1 не отива достатъчно далеч – дори и със забележката под линия. Правителството трябва да върши повече. Всеки, който е полагал курсове по увод в икономиката разбира идеята за външните фактори (externalities) – положителни или отрицателни ефекти върху трети лица, които не са включени в цената, определена от две страни. Ако тези външни фактори не са включени в цената, то някой трябва да коригира това. И това е работа на правителството, чрез данъците и субсидиите.

Правило 2. Пред лицето на външните фактори, правителството трябва да се намеси, за да промени начина, по който пазарът действа.

Когато бях Главен прокурор, ние започнахме няколко случая против компании от Средния запад, свързани с проблеми на околната среда. Те горяха голямо количество въглища и създаваха голямо замърсяване, което се спускаше директно върху Ню Йорк. Така че, веднъж отидох във Вашингтон да свидетелствам по един от случаите. Сенатор Джордж Войнович, който седеше сред публиката, ме изгледа с недоволство. Той каза: „Прокурор Спитзър, аз бях губернатор на Охайо преди да стана сенатор – и когато бях губернатор, ние прочистихме въздуха в Охайо, така че, защо вършите това?“

Поздравих го за това, което е направил, но му напомних, че един от начините, по които въздухът над Охайо е бил прочистен, е бил чрез изграждането на свръхвисоки комини, около 300 метра. Комини, които не са нито евтини, нито красиви, но те изпращат всичкия въглероден и серен двуокис в горните части на атмосферата. Тогава тия не падат обратно в Охайо, нито дори в Пенислвания или Ню Джърси. Те падат право върху Ню Йорк. И ако замърсяването идва в Ню Йорк, припомних му аз, то тогава вие създавате негативен външен фактор в Ню Йорк, и според Акта за чист въздух аз имам право да ви дам под съд. И по този начин цената на това почистване се връща обратно при фирмите-производителки – там, където й е мястото.

А ето и още един пример за външни фактори, които повечето хора не осъзнават: прекалено много дългове. Дълговете като индивидуална транзакция може и да бъдат разглеждани като нещо, което е наред. Но когато се съберат всички дългове, целият ненужен натиск върху нашата икономика през последното десетилетие, вие имате онова, което се нарича „системен риск“. Цялата система може да се разпадне и срути, защото не сте в състояние да обслужвате този дълг. Не се поражда достатъчно богатство, за да може той да се обслужва. Индивидуалните транзакции може и да изглеждат наред, но общият ефект метастазира по начин, който поставя под опасност цялата икономика. Причината, поради която правителството значи трябва да се намеси в пазарите на дългове, е защото прекалено големите дългове са негативен външен ефект, подобен на глобалното затопляне. И в двата случая правителството трябва да се намеси.

Третата сфера, в която правителството трябва да се намеси, е най-еластичната и, до известна степен, най-важната. Тя е свързана с онова, което аз наричам основни ценности. Съществуват някои основни ценности – ценности, които ние като общество приветстваме – с които пазарът сам по себе си не се занимава. Ще ви дам тук два примера: борбата срещу дискриминацията и поддържането на минимална работна заплата.

Когато бях студент, аз участвах в един политологически семинар по въпросите на дискриминацията в принстънската Школа Удро Уилсън. Една от популярните тези, които дискутирахме беше, че дискриминацията е нещо неефективно и че следователно пазарът ще се избави от нея: една компания, която не взема на работа мъже над 1,80, губи определени таланти и съответно става по-малко конкурентоспособна. При последващото от това намаляване на печалбите и трудности с намирането на капитал, тя евентуално ще фалира. Това е много хубава теория. Мъжете, по-високи от 1,80, обикновено не са най-типичната група, подложена на дискриминация, но това не променя принципа на аргумента, независимо от това дали става дума за пол, раса или религия.

Проблемът е в това, че тази теория е погрешна. След 200 години на свободно пазарно поведение, дискриминацията все още продължава да съществува. Тази ситуация се подобрява или влошава в различни области, но социалните нрави, на които се основава дискриминацията, продължават да надвиват рационалните действия на икономическите играчи. Тези нрави са по-силна мотивация от натиска да се наемат на работа най-добрите лица или да се продава на по-голямо количество клиенти. Ние започнахме да се освобождаваме от дискриминацията в тази страна едва когато правителството прокара закони, които създадоха основа за действие, начин, по който човек да може да се противопостави.

В случая с минималните заплати, хората питат какъв е смисълът на аргументите в тяхна полза? Не е ли по-добре да оставим самия пазар да определи цената на труда? Не. Ние сме стигнали до обществено важното заключение, че хората, работещи 40-часова седмица, трябва да печелят достатъчно пари, за да могат да купят храна на децата си. Това е ценностна преценка, която пазарът не може да направи. Правителството трябва да се намеси.

Това са просто два примера за основни ценности. Налице е огромен дебат относно това какво всъщност са основните ценности – дали те се определят от политиката или от културата. Понятието е еластично, но основните ценности съществуват действително и те са нещо, което ни определя като общност. И докато сме в състояние да разбираме тези ценности, правителствената намеса с цел тяхното поддържане и налагане и необходима. И така тук стигаме до:

Правило 3. Правителството трябва да се намесва, за да поддържа основните ценности.

Тези три правила не предлагат някаква универсална теория, с чиято помощ да се решава всеки проблем, но те ни предоставят една рационална рамка, според която правителството трябва да бъде активно в определени сфери и по определени причини.

Тази статия е съкратен вариант на речта, държана от Елиът Спитзър

в харвардския Център по етика Едмунд Дж. Сафра, 12 ноември, 2009.

Източник

Елиът Спитзър е американски политик, бивш Главен прокурор и губернатор на Ню Йорк.

Коментари (5)

- 28-11-2010|без значение

Популярността на Ранд в България е напълно оправдана: хората нямат доверие в правителството и правителството, ако е корумпирано, няма право да събира данъци и имитира създаване на правила. Все едно Спитцър да чете лекция по целомъдрие. В България бях и ще съм либертарианец дотогава, докато не видя правителство, което се грижи за правилата и интереса на обществото; в Канада, не съм либертарианец, плащам високи данъци, но знам, че моите пари помагат на хората останали без работа, на болните, и на образованието на младите. Да се мери всичко с един аршин е болест на младостта, липса на опит. Правило 1 на Спитцър: „Само правителството може да осигури интегралност, прозрачност и честност при сделките“ за България, каквато познавам, преди да я напусна, е пълна противоположност на реалностите. Дъглас Норт има една много добра теория за която получи Нобелова награда: транзакционните разходи. Правителсвото трябва да помага те да бъдат снижени до минимум, за да се получи максимално добре функционираща пазарна система. Накратко, трябва да има функционираща съдебна система и fine tuned правила на играта, плюс спасителни мрежи като социално осигуряване, безплатно здравеопазване и образование. Как ще стане това „трябва“ в България аз нямам идея, но разбирам напълно хората, които споделят идеологията на Ранд, не ги смятам за първобитни глупаци, а за хора, опитващи се да намерят обяснение на реални проблеми: корупция, административен непукизъм, кражба, приятелски кръгове...

- 29-11-2010|Майя Маркова – а храна откъде?

„Ние сме стигнали до обществено важното заключение, че хората, работещи 40-часова седмица, трябва да печелят достатъчно пари, за да могат да купят храна на децата си. Това е ценностна преценка, която пазарът не може да направи. Правителството трябва да се намеси.“

Като тури авторът някое твърдение от този тип, човек забравя и писаното по-горе, което е разумно.

Защото храна за децата и изобщо материални блага не се създават с ценностни преценки и правителствена намеса, а с труд и капитал.

През по-голямата част от човешката история, както и в повечето страни днес, човек не може да изхрани децата си нормално с 40 часа работа на седмица. Просто пазарът не е достатъчно развит, за да може с 40 часа труд да се произведат достатъчно блага за нормална издръжка на семейството. В моето семейство, за да си изхраним децата, работим повече от 40 часа седмично. Но не се оплаквам, защото пазарът оценява нашия труд на значително повече от минималната заплата.

Отсреща, в циганското гето, е пълно с родители, чийто (неквалифициран) труд пазарът би оценил на по-малко от минималната заплата. И понеже правителството се е намесило с минимална заплата, тези хора са практически неназначаеми, вегетират на социални помощи и децата им ходят с джапанки през декември.

- 29-11-2010|Златко

Майя, тия 40 часа се споменават като минимум, тоест, че за да имат претенции към държавата, хората трябва да работят минимум 40 часа. А в Америка те работят доста повече от теб и мен, това ми се струва сигурно.

- 30-11-2010|Майя – пак за минималната заплата

Е, за теб не знам – отдавна се чудя спиш ли изобщо :-). Аз всъщност не искам отмяна на самата институция „минимална заплата“. Тя е параметър, с който са вързани други заплати и милион други стойности (например колко да плащаме за посещение при личния лекар). Не бих се наела да предсказвам каква бъркотия би настъпила, ако просто я отменим. По-разумно ми се струва да се даде право на работодателя да плаща заплати под минималната при условие, че осигурява работниците на минималната.

Но това всъщност е странична тема; това, което ме притеснява в логиката на автора, е разпрягането на заплатите от производителността на труда, отричането на азбучната истина, че не може да се плаща повече, отколкото е изработено. Мисля си как милиони гърци са убедени, че трябва да получат „достойно“ (според собствените им критерии) заплащане, дори ако то трябва да се измъкне от чужди джобове.

- 30-11-2010|Златко

Разбирам – и дори съм съгласен. :)

Както всички обаче виждаме, да се надхитри природата не може, включително и в сферата на икономиката. Хитреците рано или късно изчезват от сцената – дори и ако този процес е прекалено продължителен и бавен, за да бъде възприет като достоверен от някой жител на съвременна България. Без бачкане в края на краищата не става нищо – колкото и да се опитваме да повярваме в противното, гледайки „реалността“, която ни представят, хм, преди всичко медиите.

Декември 2010

Възхвала на четенето и фикцията

Автор: Марио Варгас Льоса

Нобелова лекция

7 декември 2010

Научих се да чета на пет години, в класа на брат Юстиниано в академията Де ла Сале в Кочабамба, Боливия. Това е най-важното нещо, което ми се е случвало някога в живота. Сега, почти седемдесет години по-късно, аз ясно си спомням по какъв начин тази магия, превръщането на думите от книгите в образи, обогати живота ми: да пречупвам бариерите на времето и пространството, да пътувам двадесет хиляди мили под моретата с Капитан Немо, да се бия заедно с Д’артанян, Атос, Портос и Арамис против интригите, заплашващи кралицата във времето на коварния Ришельо, или да се влача из подземните канали на Париж, превърнат в Жан Валжан, носещ на гърба си тялото на изпадналия в безсъзнание Мариус.

Четенето превърна мечтите в живот и живота в мечти, правейки вселената на литературата достъпна за малкото момче, което някога бях. Майка ми разказваше, че първите неща, които съм писал, били продължения на историите, които съм четял, защото съм се натъжавал когато те свършвали или защото съм искал да променя завършеците им. И може би именно това е, което съм вършил цял живот, без да го осъзнавам: да продължавам с времето историите, които изпълваха детството ми с екзалтация и приключения, докато израствах и ставах по-зрял и по-възрастен.

Бих искал да беше тук майка ми, която ми четеше стиховете на Амадо Нерво и Пабло Неруда, покъртена до сълзи, а също и дядо ми Педро, с големия нос и блестящата плешивина, който хвалеше първите ми стихове, както и чичо ми Лучо, който ме насърчаваше толкова много да се хвърля със сърце и душа в писането, ако и литературата – по онова време и на онова място – да се отплащаше доста мизерно на своите поборници. През целия си живот имах до себе си хора като тях, които ме обичаха, поддържаха и заразяваха с доверието си, когато ме нападнеха съмненията. Благодарение на тях и, без съмнение, на моето дебелоглавие, а също и на малко късмет, аз бях в състояние да посветя по-голямата част от времето си на страстта, на порока, на насладата от писането; да създам един паралелен живот, предлагащ подслон срещу всякакви несполуки, в който изключителното е обичайно и обичайното – изключително, в който хаосът се разпръсква, грозното се разхубавява, моментът бива увековечен, а смъртта се превръща в преходен спектакъл.

Не беше лесно да се пишат истории. Превърнати в думи, намеренията се съсухряха върху хартията, а идеите и образите изветряваха. Но как да бъдат съживени отново? За щастие съществуваха майсторите, от които човек да се учи, чийто пример да следва. Флобер ме научи, че талантът се състои от безкомпромисна дисциплина и дълго търпение. Фокнър, че формата – стилът и структурата – са нещата, които правят една тема значителна или незначителна. Марторел[385], Сервантес, Дикенс, Балзак, Толстой, Конрад, Томас Ман – че обхватът и амбицията са също толкова важни за един роман, колкото и стилистичната ловкост или разказната стратегия. Сартр – че думите са действия; че един роман, пиеса, или есе, ангажирани с настоящето и с по-добри изгледи за бъдещето, могат да променят хода на историята. Камю и Оруел – че литературата, лишена от морал е нехуманна, а Малро – че героизмът и епичността са също толкова възможни в настоящето, колкото и във времето на аргонавтите, на Одисеята и Илиадата.

Ако в тази реч би трябвало да изредя всички писатели, на които дължа малко или много, то сенките им биха ни потопили в тъмнина. Те са безброй. Освен, че ми разкриха тайните на разказваческия занаят, те ме задължиха да изследвам дълбините на човешкото, да се възхищавам на героичните му дела, да изпитвам ужас пред неговата диващина. Те бяха най-услужливите ми приятели, онези, които ме поддържаха в призванието ми и в чиито книги аз откривах, че надежда има дори и при най-тежките обстоятелства, че животът си струва усилията, дори и само защото без живот ние не бихме могли да четем или да си измисляме истории.

Понякога се питах дали писането не е просто солипсистки[386] разкош в страни като моята, където почти няма читатели, а толкова много хора са бедни или неграмотни; където има толкова много несправедливост, а културата е привилегия за малцина. Тези съмнения обаче никога не задушиха призванието ми – и аз продължавах да пиша, дори и през онези периоди, в които печеленето на хляба отнемаше по-голямата част от времето ми. Вярвам, че съм вършил правилното, тъй като ако, за да може литературата да процъфтява, би било необходимо първо обществото да достигне висока култура, свобода, благоденствие и справедливост, то тя никога не би съществувала. Но благодарение на литературата, на съзнанието, което тя оформя, на желанията и копнежите, които вдъхновява, и на нашето разочарование от действителността, когато се завърнем от пътешествие до някоя красива фантазия, цивилизацията днес е по-малко жестока, отколкото по времето, когато разказвачите на истории са започвали да очовечават живота с техните измислици. Без помощта на добрите книги, които сме чели, ние бихме били по-зле, отколкото сме сега. По-конформистки настроени, не толкова неспокойни, по-покорни. А критическият дух – моторът на прогреса, дори не би съществувал. Подобно на писането, четенето е протест срещу недостатъците на живота. Когато търсим във фикцията онова, което ни липсва в живота, ние казваме – без да се нуждаем от това да го произнасяме или дори да го знаем – че животът, такъв, какъвто е, не задоволява жаждата ни за абсолютното, и би трябвало да бъде по-добър. Ние си измисляме истории, за да можем някак да изживеем многото животи, които бихме желали да водим, имайки на разположение само един.

Подобно на писането, четенето е протест срещу недостатъците на живота.

Без фикции не бихме осъзнавали толкова добре важността на свободата за един живот, който си струва живеенето; ада, в който той се превръща, когато тя бъде потъпкана от някой тиранин, идеология или религия. Онзи, който се съмнява, че литературата не само ни кара да мечтаем за красота и щастие, но и насочва вниманието ни към всеки вид потисничество, би трябвало да се запита защо всички режими, желаещи да контролират поведението на гражданите си от люлката до гроба, така много се страхуват от литературата, че налагат системи на цензура, за да я контролират – и наблюдават независимите писатели с толкова недоверчиви очи. Те правят това, защото познават риска, свързан с позволяването на фантазията да се рее свободно в книгите; знаят колко изкусителни стават фикциите, когато читателят сравнява свободата, правеща ги възможни, и която властва в тях, с мракобесието и страха, дебнещи в реалния свят. Независимо от това дали го желаят или не, дали го знаят или не, когато си измислят истории, разказвачите на приказки разпространяват недоволство, показвайки, че светът е зле устроен и че животът на фантазията е по-богат от онзи в ежедневието. Този факт, ако пусне корени в техните чувствителност и съзнание, прави гражданите по-трудни за манипулиране, по-малко готови да приемат лъжите на следователите и надзирателите, които биха искали да ги убедят, че зад решетките те водят един по-сигурен и по-добър живот.

Добрата литература издига мостове между различните народи и, карайки ни да изпитваме радост, страдание или изненада, ни обединява отвъд езиците, вярванията, навиците, нравите и предразсъдъците, които ни разделят. Когато големият бял кит повлича със себе си капитан Ахав в океана, сърцата на читателите се свиват точно по същия начин в Токио, Лима, или Тимбукту. Когато Ема Бовари поглъща арсеник, Ана Каренина се хвърля под влака, а Жулиен Сорел се изкачва на ешафода, когато, в El sur[387], градският доктор Хуан Далман излиза от онази таверна в пампата, за да се изправи пред ножа на бандита, или пък ние изведнъж разбираме, че всички жители на Комала, селото на Педро Парамо[388], са мъртви, ужасът е един и същ при читателя, който вярва в Буда, Конфуций, Христос, Аллах, или е агностик, носи сако и вратовръзка, джалаба[389], кимоно, или бомбачас[390]. Литературата създава братство вътре в човешкото разнообразие и прави да се смаляват границите, издигнати между мъжете и жените от невежеството, идеологиите, религиите, езиците и глупостта.

Всяко време си има своите ужаси, а нашето е време на фанатици, на самоубийствени терористи, време на един стар вид, убеден, че чрез убийството печели небесата, че кръвта на невинните измива колективния позор, коригира несправедливостите и налага истинската вяра. Всеки ден, навсякъде по света, безбройни жертви биват покосени от ония, които вярват, че притежават абсолютни истини. Със срива на тоталитарните империи ние повярвахме, че съвместният живот, мирът, плурализмът и човешките права ще бъдат във възход и че светът ще остави зад гърба си Холкостите, геноцидите, нашествията и унищожителните войни. Нищо такова не се случи. Нови форми на варварството процъфтяват, подхранвани от фанатизъм, и с разпространението на оръжията за масово унищожение ние не можем повече да игнорираме факта, че която и да е фракция от луди освободители е в състояние някой ден да предизвика атомен катаклизъм. Ние трябва да им попречим, да им се противопоставим и да ги победим. Те не са толкова много, макар че шумотевицата от техните престъпления се издига над цялата планета и че кошмарите, които те причиняват, ни изпълват с ужас. Не трябва да позволяваме да бъдем сплашени от ония, които желаят да ни отнемат свободата, която сме придобили в течение на дългия ход на цивилизацията. Нека да защищаваме либералната демокрация, която, с всичките й ограничения, продължава да означава политически плурализъм, съвместно съществуване, толерантност, човешки права, зачитане на критиката, законността, свободните избори, редуването на властта; на всичко, което ни е измъквало от дивашкия живот и ни е довеждало малко по-близо – макар че никога няма да го достигнем – до онзи красив, перфектен живот, изобретен от литературата; животът, който можем да заслужим единствено измисляйки, пишейки и четейки го. С противопоставянето срещу човекоубийствените фанатици ние защищаваме правото си да мечтаем и превръщаме мечтите си в реалност.

В младостта си, подобно на много други писатели от моето поколение, аз бях марксист и вярвах, че социализмът ще бъде лекарството за експлоатацията и социалните несправедливости, които ставаха все по-сурови в моята страна, в Латинска Америка и в целия останал Трети свят. Разочарованието ми от етатизма и колективизма, превръщането ми в този демократ и либерал, който съм – който се опитвам да бъда – беше дълго и трудно; то се получи бавно и вследствие от събития като превръщането на кубинската революция, в която аз отначало вярвах, в авторитарния, вертикален модел на Съветския съюз; като свидетелствата на дисиденти, които бяха успели да се прокраднат през оградите от бодлива тел на Гулаг; като инвазията в Чехословакия на държавите от Варшавския договор; но също и заради мислители като Реймон Арон, Жан-Франсоа Ревел, Исайа Бърлин и Карл Попър, комуто дължа собствената си преоценка на демократичната култура и отворените общества. Тези учители бяха блестящи примери за яснота и галантен кураж по едно време, в което интелигенцията на Запада, в резултат на лекомислие или опортюнизъм, изглежда беше се предала на магията на съветския социализъм или, още по-зле, на онова кръвожадно нощно сборище на вещици, Китайската културна революция.

Като дете си мечтаех някой ден да отида в Париж, защото, запленен от френската литература, вярвах, че едва когато заживея там и задишам същия въздух като Балзак, Стендал, Бодлер и Пруст, аз ще се превърна в истински писател, а ако не напусна Перу, бих си останал само някакъв дребен писател за неделята. И наистина аз дължа на Франция и на френската култура незабравими уроци – например това, че литературата е също толкова призвание, колкото и дисциплина, работа, твърдоглавие. Живеех там по времето, когато Сартр и Камю бяха живи и пишеха, в годините на Йонеско, Бекет, Батай и Чоран, на откриването на Брехтовия театър и филмите на Ингмар Бергман, на Theatre National Populaire на Жан Вилар и Odéon на Жан-Луи Баро, на Новата вълна и Новия роман, както и на речите, и красивите литературни произведения, на Андре Малро; и на онова, което може би беше най-театралният спектакъл в Европа по онова време – пресконференциите и олимпийските гръмотевици на генерал дьо Гол. Но може би съм най-благодарен на Франция за откриването на Латинска Америка. Там научих, че Перу е част от огромна общност, обединена от история, география, социални и политически проблеми, от един определен начин на съществуване, както и от красивия език, който се говори и пише там. И която в същите онези години извеждаше на бял свят една нова, силна литература. Там четох Борхес, Октавио Пас, Кортасар, Гарсия Маркес, Фуентес, Кабрера Инфанте[391], Рулфо, Онети, Карпентиер, Едуардс, Доносо, и много други, чиито произведения революционизираха изкуството на разказването в испанския език, и благодарение на които Европа и голяма част от света откриваше, че Латинска Америка е континент не само на военни преврати, оперетни деспоти, брадати партизани и ритми на мамбо и ча-ча-ча, но също и на идеи, артистични форми и литературни фантазии, които задминаваха всеки фолклор и говореха на универсален език.

Оттогава досега, не без препъвания и груби грешки, Латинска Америка напредна много, макар че, както беше казал Сезар Валехо в едно стихотворение, Hay, hermanos, muchísimo que hacer [хей, приятели, има още много за вършене]. Ние страдаме от по-малко диктатури, отколкото преди – само Куба и нейният кандидат-наследник, Венецуела, както и някои популистки, клоунски демокрации като онези в Боливия и Никарагуа. Но в останалата част от континента демокрацията функционира, поддържана от широк популярен консенсус, и за пръв път в нашата история – в Бразилия, Чили, Уругвай, Перу, Колумбия, Доминиканската република, Мексико – ние имаме левица и десница, които зачитат законността, свободата на критиката, изборите и редуването на властта. Това е правилният път и – ако остане на него и продължи да се бори с корупцията, да се интегрира в света – Латинска Америка най-после ще престане да бъде континент на бъдещето и ще стане континент на настоящето.

Никога не съм се чувствал чужденец в Европа или, всъщност, където и да било. На всички места, по които съм живял – в Париж, Лондон, Барселона, Мадрид, Берлин, Вашингтон, Ню Йорк, Бразилия или Доминиканската република, аз съм се чувствал у дома. Винаги съм намирал скривалище, в което да мога да живея в мир, да работя, да уча нови неща, да храня мечти, да намирам приятели, добри книги за четене и теми, за които да пиша. Във всеки случай не вярвам, че моето непреднамерено превръщане в гражданин на света е отслабило онова, което се нарича „моите корени“, връзките ми със собствената страна – което, впрочем, не би било чак толкова важно – защото, ако беше така, моите перуански преживявания не биха продължавали да ме подхранват като писател и не биха се появявали непрекъснато из моите истории, дори и когато изглежда, че те се случват много далеч от Перу. Напротив, аз вярвам, че това, че съм живял толкова дълго извън страната, в която съм роден, е засилило онези връзки, добавяйки към тях една по-ясна перспектива, както и една носталгия, която е в състояние да разграничава второстепенното от същественото, да поддържа спомените живи. Любовта към страната, където човек е роден, не може да бъде задължителна, но като всяка друга любов тя трябва да бъде спонтанен акт на сърцето, също като онзи, който обединява влюбените, родителите и децата, и приятелите.

Нося Перу дълбоко в себе си, защото това е мястото, където съм роден, където израснах, бях формиран и изживях онези спомени от детството и младостта, които оформиха личността ми и изковаха призванието ми; където обичах, мразех, наслаждавах се, страдах и мечтаех. Онова, което се случва там, ме засяга повече, трогва и вбесява повече, отколкото нещата, случващи се другаде. Не съм си го желал, нито пък самоналагал; то просто е така. Някои сънародници ме обвиниха в предателство и бях на косъм от загуба на гражданството си, когато, по време на последната диктатура, помолих демократичните правителства по света да накажат режима с дипломатически и икономически санкции, както винаги съм постъпвал с всички диктатури от какъвто и да е вид – независимо дали на Пиночет, на Фидел Кастро, на талибаните в Афганистан, на имамите в Иран, апартейда в Южна Африка или униформените сатрапи от Бирма (днес наричана Мианмар). И бих го направил отново утре, ако – дано съдбата не го пожелае, а перуанците не го допуснат – Перу отново би станало жертва на военен преврат, който би унищожил нашата крехка демокрация. В онзи момент действах, подбуждан не от прибързана, обидена отмъстителност, както побързаха да ми го припишат някои драскачи, свикнали да оценяват другите според мащаба на собствената си нищожност. Това беше действие, намиращо се в хармония с убеждението ми, че диктатурата представлява абсолютно зло за една страна; че тя е източник на жестокост и корупция, както и на дълбоки рани, които се нуждаят от дълго време, за да се затворят; че тя е отрова за бъдещето на нацията и че създава гибелни навици и практики, продължаващи в течение на поколения и забавящи демократическото възстановяване. Ето защо ние трябва да се борим срещу диктатурите без колебание, с всички намиращи се на разположение средства, включително и икономически санкции. Жалко, че демократичните правителства, вместо да дават пример, подпомагайки ония като Damas de Blanco[392] в Куба, венецуелската опозиция или Онг Сан Су Кюи и Ли Ксяобао, които смело се противопоставят на диктатурите, при които живеят, често показват себе си като по-доброжелателни не към тях, а към техните мъчители. Тези доблестни хора, борещи се за свободата си, се борят същевременно и за нашата.

Един мой сънародник, Хозе-Мария Аргуедас, нарече Перу страна на „всякаква кръв“. По мое мнение няма по-добра формулировка от тази: това е, което сме и това е, което всички перуанци носим в себе си, независимо дали ни харесва или не: едно смешение от традиции, раси, вярвания и култури, идещи от четирите края на света. Горд съм да се чувствам като наследник на пред-испанските култури, създали великолепните платове и наметала от пера от Наска и Паракас, както и керамиките от Моче или онези на инките, излагани в най-добрите музеи по света, на строителите отМачу Пикчу, Гран Шиму, Чан Чан, Куелап, Сипáн, на погребалните пирамиди от Ла Бруха, Ел Сол и Ла Луна, на испанците, които, с техните дисаги, мечове и коне, донесоха в Перу Гърция, Рим, юдео-християнската традиция, Ренесанса, Сервантес, Кеведо, Гóнгора и твърдия кастилски език, смекчен от Андите. А с испанците дойде и Африка, с нейната сила, с нейната музика и искрящата й фантазия, за да обогати още повече перуанската разнородност. Ако изследваме само малко, ние откриваме, че Перу, също като Алефът на Борхес, е умален формат на целия свят. Каква изключителна привилегия за една страна – да няма идентичност, тъй като ги притежава всичките!

Завладяването на Америка е било жестоко и насилствено, като всички завладявания, разбира се, и ние трябва да го критикуваме, но без да забравяме, че онези, които са извършили грабежите и престъпленията, са били, в по-голямата си част, нашите собствени пра- и прапрадядовци, испанците, които са дошли в Америка и са се смесили с местните хора, а не онези, останали в собствената си страна. Една такава критика, ако искаме да бъдем честни, трябва да бъде самокритика. Защото, когато извоювахме независимостта си от Испания преди 200 години, онези, които взеха властта в бившите колонии, вместо да освободят индианците и да поправят старите злодеяния чрез справедливост, продължиха да ги експлоатират със същата алчност и жестокост като завоевателите, а в някои страни ги преследваха и унищожаваха. Нека го кажем с абсолютна яснота: в продължение на два века, еманципацията на местното население е била изключително наша задача, и ние не сме я изпълнили. Това продължава да бъде неразрешен въпрос в цяла Латинска Америка. Няма нито едно-единствено изключение от този позор и срам.

Обичам Испания също колкото Перу, и дългът ми към нея е също толкова голям, колкото и благодарността. Ако не беше Испания, аз никога не бих достигнал този подиум, нито пък бих станал известен като писател. А може би, подобно на толкова много по-малко щастливи колеги, бих попаднал в склада на онези хора без късмет – писатели, издатели, награди или читатели, чийто талант (слабо утешение), идните поколения някой ден може би ще открият. Всички мои книги бяха публикувани в Испания, където получих огромно признание, а приятели като Карлос Барал, Кармен Барселс и много други, усилено търсеха читатели за моите истории. Испания ми гарантира второ гражданство, когато изглеждаше, че мога да изгубя собственото. Никога не съм изпитвал дори и най-слаба несъвместимост между това да бъда перуанец и да нося испански паспорт, защото винаги съм изживявал Испания и Перу като двете страни на една и съща монета, не само при моята дребна личност, но и при съществени реалности като история, език и култура.

От всичките години, които съм преживял на испанска земя, най-ярко си спомням петте, които прекарах в любимата Барселона през ранните 1970 години. Диктатурата на Франко все още беше на власт и извършваше разстрели, но по това време тя вече беше изкопаемо в пантофи и, особено в полето на културата, неспособна да поддържа предишния контрол. Навсякъде се отваряха пролуки и цепнатини, които цензорите не успяваха да запушат, а през тях испанското общество абсорбираше нови идеи, книги, мисловни течения и артистични ценности и форми, забранени дотогава като подривни. Никой град не се възползва повече или по-добре от това начеващо отваряне от Барселона, нито пък някъде другаде се преживя подобен разцвет във всички области на идеите и творчеството. Тя се превърна в културна столица на Испания, в място, където човек можеше да почувства във въздуха наближаващата свобода. И, в определен смисъл, тя беше също и културна столица на Латинска Америка, поради огромния брой художници, писатели, издатели и артисти от латиноамериканските страни, които или се бяха установили, или пътуваха до Барселона и обратно: това беше мястото, където човек трябваше да бъде, ако би искал да е поет, романист, художник или композитор в наше време. За мен това бяха незабравими години на другарство, приятелство, планове и плодотворна интелектуална работа. Както преди нея Париж, Барселона също беше една Вавилонска кула, един космополитен, универсален град, подбуждащ към живот и работа, и където за пръв път от дните на Гражданската война насам, испански и латиноамерикански писатели се смесваха и сдружаваха, признавайки се едни други като наследници на една и съща традиция, обединени от общо дело и обща сигурност: че краят на диктатурата наближава, и че в демократична Испания културата ще бъде главното действащо лице.

Макар и да не се случи точно по този начин, испанският преход от диктатура към демокрация е една от най-добрите истории на модерното време, пример за това, че чудесните събития от романите на магическия реализъм могат да се случват и в реалността, когато разумът и здравомислието надвият и политическите противници оставят настрана сектантството в полза на общото добро. Преходът от авторитаризъм към свобода, от слабо развитие към благоденствие, от контрасти и неравенства, подхождащи на Третия свят, към една страна на средната класа, нейната интеграция в Европа и усвояването само в течение на няколко години на една демократична култура, удиви целия свят и ускори испанската модернизация. Вълнуващо и поучително беше за мен да преживея една страна от толкова близо, понякога и отвътре. Горещо се надявам, че национализмът, неизлечимото зло на модерния свят, а също и на Испания, няма да помрачи тази щастлива приказка.

Презирам всяка форма на национализъм, една провинциална идеология – или по-скоро религия – която е късогледа и изключваща, която съкращава интелектуалния хоризонт и крие в пазвата си етнически и расистки предразсъдъци, защото тя превръща във висша ценност, в морална и онтологическа привилегия, случайното обстоятелство на нечие родно място. Заедно с религията, национализмът е бил причина за най-жестоките кланета в историята, като онези от двете световни войни и настоящото кръвопролитие в Близкия изток. Нищо не е допринесло толкова много колкото национализмът за балканизацията на Южна Америка, за нейното оплескване с кръв в безсмислени битки и диспути, за разпиляването на астрономически ресурси за купуване на оръжия, вместо за строежи на училища, библиотеки и болници.

Но не трябва да объркваме заслепения национализъм и неговото отхвърляне на „другия“ – постоянен сеяч на раздори – с патриотизма, едно здравословно, щедро чувство на любов към страната, в която сме били родени, където са живели предците ни, където са се породили първите ни мечти; един познат ландшафт от географии, хора, които обичаме и събития, които са се превърнали в крайпътни знаци на паметта и защита против самотата. Родината е не знамена, химни или аподиктични[393] речи за емблематични герои; тя е една шепа места и хора, които населяват спомените ни и им придават меланхолична нотка; тя е топлото усещане, че където и да сме, винаги ще има дом, в който можем да се завърнем.

За мен Перу е Арекипа, където съм роден, но никога не съм живял – един град, който опознах чрез спомените и копнежите на моята майка, баба и дядо, лели и чичовци, защото цялото ми семейство, както обикновено го правят арекипанците, винаги носеше Белия град заедно със себе си из своето пътешественическо съществуване. Перу е Пиура в пустинята, мескитовите дръвчета и търпеливите магаренца, които пиуранците от моето детство наричаха „чужди крака“ – едно елегантно, тъжно име – където открих, че не щъркелите носят бебетата в света, а те се правят от двойки, вършещи безбожни неща, които са смъртен грях. То е академията Сан Мигел и театъра Вариедадес, където за пръв път видях поставена на сцената една кратка пиеса, която бях написал сам. То е ъгъла на Диего Ферé и Колóн, в онзи, както го наричахме, „мирен квартал“ на Лима, Мирафлорес, където замених късите панталони с дълги, изпуших първата си цигара, научих се да танцувам, влюбих се и отворих сърцето си за момичетата. То е прашната, занемарена редакция на вестника La Crónica, където на шестнадесет години започнах кариерата си като журналист. На тази професия, заедно с литературата, е посветен почти целият ми живот и, заедно с книгите, тя ми позволи да изживея повече неща, да опозная по-добре света, и да бъда заедно с мъже и жени от всякъде и от всякакви класи – чудесни, добри, лоши и отвратителни хора. Перу е за мен военната академия Леонсио Прадо, където научих, че страната е не само онази крепост на средната класа, в която бях живял дотогава, ограничена и защитена, а една голяма, древна, злопаметна, изпълнена с неравенство страна, разтърсвана от всякакви видове социални бури. То е нелегалните групи на съпротивителното движение Кахуид, където ние, шепа студенти от университета Сан Маркос, подготвяхме световната революция. Перу са приятелите ми от Movimiento Libertad, заедно с които работих в продължение на три години, сред бомби, спирания на тока и терористични нападения, в служба на културата на свободата.

Перу е Патриция, братовчедката с навирен нос и неукротим характер, за която бях достатъчно късметлия да се оженя преди 45 години, и която все още издържа маниите, неврозите и малките нервни изблици, които ми помагат да пиша. Без нея животът ми много отдавна би се превърнал в хаотична вихрушка, а Алваро, Гонзало, Моргана и шестте внуци, които продължават и развеселяват живота ни, не биха били родени. Тя върши всичко, и го върши добре. Тя решава проблеми, управлява икономиката, налага ред сред хаоса, държи журналисти и нахалници настрана, защищава времето ми, определя срещи и пътувания, стяга и разопакова куфари, и е толкова щедра, че дори когато смята, че ми се кара, тя ми прави най-големия комплимент: „Марио, единственото, за което ставаш, е да пишеш“.

Но нека се върнем към литературата. Раят на детството за мен е не литературен мит, а реалност, която изживявах необуздано в голямата семейна къща с трите двора в Кочабамба, където, заедно с братовчедите и приятелите от училище, играехме историите на Тарзан и Салгари, както и префектурата Пиура, където под покривните греди висяха прилепи – тихи сенки, изпълващи със загадъчност звездните нощи на тази гореща страна. През онези години писането беше игра, която семейството ми приветстваше, нещо очарователно, което носеше аплодисменти за мен – внукът, племенникът, синът без баща, защото баща ми беше починал и отишъл на небето. Той беше висок, добре изглеждащ човек в морска униформа, чиято фотография украсяваше нощната ми масичка – една фотография, пред която се молех и която целувах, преди да си легна. В едно пиуранско утро – не мисля, че и досега съм успял да се възстановя от това – майка ми разкри, че господинът всъщност бил жив. И в същия този ден ние отидохме да живеем заедно с него в Лима. Бях на единадесет години, и от този момент нататък всичко се промени. Изгубих невинността си и открих самотата, властта, живота на възрастните, страха. Спасението ми беше в четенето – четенето на добри книги, търсенето на убежище в светове, където животът беше възхитителен, интензивен, където едно приключение следваше друго, където можех да се чувствам отново свободен и щастлив. А също и в писането, на което се отдавах тайно, като човек, отдаващ се на неописуем порок, на забранена страст. Литературата престана да бъде игра. Тя се превърна в начин на съпротива срещу бедите, начин на протестиране, бунтуване, бягство от нетърпимото, моето основание за живот. От тогава до сега, във всички случаи, при които се чувствах обезкуражен, победен или на границата на отчаянието, отдаването с тяло и душа на работата ми като разказвач на истории винаги е било светлината в края на тунела, отломката, която донася корабокрушенеца до спасителния бряг.

Макар и да е много трудно и да ми струва много пот; макар че, като всеки друг автор и аз понякога се чувствам застрашен от парализа, от пресъхване на въображението, нищо в живота не ми е доставяло такова удоволствие като прекарването на месеци и години в конструирането на някаква история, от несигурното й начало, от образа на нещо преживяно, който паметта е съхранила, и който се превръща в неспокойствие, в ентусиазъм, в мечта, и в края на краищата става проект и решение да се направи някаква история от тази мъгла, населена от призраци. „Писането е начин на живот“, казва Флобер. Да, абсолютно: начин на живот с илюзията и радостта, както и огън, мятащ искри в главата ти, борещ се с неподатливи думи, докато бъдат укротени, изследващ широкия свят като ловец, преследващ желана плячка, за да нахрани пробуждащата се фикция и да засити ненаситния апетит на всяка история, която, растейки, би желала да погълне всяка друга. Да чувстваш шемета, до който води един новопоявяващ се роман, когато той се оформя и започва да придобива собствен живот, с герои, които се движат, действат, мислят, чувстват и изискват респект и зачитане, на които вече е невъзможно да се наложи произволно поведение, или да бъдат лишени от свободна воля без да бъдат убити, без историята да изгуби убедителната си сила – това е опит, който продължава да ме омагьосва по същия начин както и първия път, също толкова пълно и зашеметяващо, колкото и любенето на жената, която обичате, в продължение на дни, седмици, месеци, без прекъсване.

Говорейки за литературата, винаги говорех много за романа и малко – за театъра, друга от нейните върховни форми. Което, разбира се, е голяма несправедливост. Театърът беше първата ми любов, още от времето, в което, още младеж, аз видях Смъртта на търговския пътник на Артър Милър в театъра Сегура в Лима – едно представление, което остави у мен толкова силно впечатление, че веднага след това написах пиеса за инките. Ако в Лима от 1950-те би имало някакво театрално движение, аз сигурно бих станал драматург, а не романист. Но такова нямаше, и сигурно това ме е накарало да се обърна все повече и повече към разказа. Но любовта ми към театъра никога не свърши; тя дремеше, свита на кълбо някъде в сянката на моите романи, като изкушение и носталгия, и най-вече когато отново гледах някоя очарователна пиеса. В късните 1970 години, упоритият спомен за една стогодишна леля, Мамé, която в последните години от живота си беше забягнала от заобикалящата я реалност, за да потърси убежище в спомени и фантазия, ми подсказа една история. И аз чувствах, с някакво пророческо усещане, че това ще бъде история за театъра, че само на сцената тя ще придобие живота и блясъка на удачната фикция. Написах я с възбудения трепет на начинаещия и я гледах на сцената с такова удоволствие, с Норма Алеандро в главната роля, че оттогава насам, между романи и есета, вече на няколко пъти се завръщах към изкушението. Трябва да добавя, че никога не съм си представял, че на седемдесетгодишна възраст бих могъл да се изкача (бих казал, да се препъна) на сцената, за да играя роля. Това безразсъдно приключение ме накара за пръв път да изпитам върху собствената си кожа чудото – каквото то е за човек, прекарал живота си в писане на фикции – да се превъплъти за няколко часа един измислен характер, да се изживее фикцията пред една публика. Никога няма да мога да се отблагодаря достатъчно на моите приятели, режисьора Хуан Олé и актрисата Айтана Санчес Гихон, за окуражаването да споделя с тях това фантастично преживяване (въпреки паниката, която го съпровождаше).

Литературата е фалшиво представяне на живота, което въпреки това ни помага да го разберем по-добре, да се ориентираме в лабиринта, в който сме родени, през който преминаваме и в който умираме. Тя ни компенсира за обратите и фрустрациите, които ни причинява истинският живот, и с нейна помощ, поне отчасти, ние можем да разчетем йероглифите, които съществуването представлява за голяма част от човечеството – и преди всичко за онези, които притежават повече съмнения, отколкото сигурност, и които са склонни да признаят нашето объркване пред лицето на теми като трансцендентност, индивидуална и колективна съдба, душата, усещането за безсмислие в историята, лъкатушенето назад-напред на рационалното познание.

Винаги ме е очаровал опитът да си представям несигурните обстоятелства, при които нашите предшественици – все още едва различаващи се от животни, с едва породил се език, който да им позволява да комуникират едни с други – в пещери, около огньове, в нощи, заплашващи ги със светкавици, гръмотевици и ръмжащи зверове, са започнали да си измислят и разказват истории. Това е ключовият момент в нашето развитие, защото в онези кръгове от примитивни същества, запленени от гласа и фантазията на разказвача, е започнала цивилизацията – онзи дълъг преход, който постепенно щеше да ни очовечи и да ни доведе до степен, при която да се появят независими индивиди, способни да се отделят от групата, да изобретяват наука, изкуства, закони, свобода, да изследват най-потайните загадки на природата, човешкото тяло и вселената, да летят до звездите. Тези истории, фабули, митове и легенди, прозвучали за пръв път като музика пред слушатели, наплашени от загадките и опасностите на един свят, в който всичко е било непознато и заплашително, сигурно са били като хладна баня в спокойно езеро за онези винаги намиращи се в готовност за тревога духове, за които съществуването е означавало просто ядене, търсене на защита от природните сили, убиване и съешаване. От момента, в който са започнали да мечтаят колективно, да споделят мечтите си, насърчавани от разказвачи на истории, те са се освободили от игото на оцеляването – една бъркотия от огрубяващи дейности – и животът им е станал мечта, удоволствие, фантазия, плюс един революционен план: да се изтръгнат от ограниченията, да променят и подобряват; борба за задоволяване на желанията и амбициите, които този измислен живот е пораждал у тях, както и любопитство да разгадаят загадките, от които са били заобиколени.

Този непрестанен процес е бил обогатен когато се е появила писмеността и историите, освен да бъдат слушани, вече са постигнали и постоянството, с което ги удостоява литературата. Ето защо това трябва да се повтаря непрекъснато, докато и новите поколения се убедят в неговата истинност: фикцията е нещо повече от развлечение, повече от интелектуално упражнение, изострящо чувствителността и пробуждащо критическия дух. Тя е абсолютна необходимост за продължаващото съществуване на цивилизацията, за обновяването и запазването вътре в нас на най-доброто у човека. За да не се завърнем обратно към диващината на изолацията, за да не бъде животът сведен до прагматизма на специалистите, които виждат нещата в дълбочина, но не знаят какво заобикаля, предшества и следва след тези неща. За да не стигнем до положение, при което самите ние се превръщаме в слуги и роби на машините, които сме изобретили, вместо те да служат на нас. И защото един свят без литература би бил свят без желания, без идеали и бунт – един свят на автомати, лишени от онова, което прави човешките същества истинно човешки: способността да се пренесем извън самите себе си в някой друг, в множество други, моделирани от глината на нашите мечти.

Фикцията е нещо повече от развлечение, повече от интелектуално упражнение, изострящо чувствителността и пробуждащо критическия дух. Тя е абсолютна необходимост за продължаващото съществуване на цивилизацията, за обновяването и запазването вътре в нас на най-доброто у човека.

От пещерата до небостъргача, от тоягата до оръжията за масово унищожение, от монотонния живот на племето до ерата на глобализацията, фикциите на литературата са умножавали човешкия опит, предпазвали са ни от изпадане в летаргия, от съсредоточаване единствено върху самите себе си, от отчаяние. Нищо друго не е посяло толкова неспокойствие, не е безпокоило така нашето въображение и копнежи, както този живот от лъжи, който, благодарение на литературата, ние добавяме към собствения, така че можем да бъдем герои във великите приключения, във великите страсти, които реалният живот никога няма да ни подари. Лъжите на литературата се превръщат в истини чрез нас, читателите – променени, заразени с копнежи и, по вина на фикцията, постоянно поставящи под въпрос една посредствена реалност. Литературата е магия, която ни залъгва да вярваме, че имаме онова, което нямаме, че сме онова, което не сме, залъгва ни да водим едно невъзможно съществуване, при което, подобно на езически богове, ние се чувстваме едновременно смъртни и безсмъртни, и която едновременно с това кара да покълват в главите ни анти-конформизма и бунта, стоящи зад всички героични дела, допринесли някога за намаляването на насилието в човешките взаимоотношения. За намаляването, а не за премахването на насилието. Защото нашата история, за щастие, винаги ще си остава недовършена. Ето защо трябва да продължаваме да мечтаем, да четем и пишем – това е най-ефективният начин за облекчаване на нашето преходно съществуване, за победа над корозията на времето, за превръщане на невъзможното във възможно.

Източник

Марио Варгас Льоса (1936) е перуански писател, политик, журналист и есеист. Льоса е един от най-значителните романисти и есеисти на Латинска Америка.

Коментари (7)

- 11-12-2010|Златко

Невъзможно труден превод. немалко изречения се състоят от по пет-шест подчинени. За да осигуря някаква коректност, непрекъснато сравнявах немския и английски преводи. С това, надявам се, предлагам някаква компенсация за факта, че преводът не е правен от оригиналния испански език.

- 12-12-2010|Свобода – За превода

Със сигурност е било трудно да се преведе такава богата, непрекъснато разклоняваща се, наситена с всевъзможни детайли мисъл, опитваща се да синтезира опитности от над 70-годишен живот в търсене и творене на смисъл :)

Поздравления за превода! Защото е на жив, „правилен“ (а не преведен) български език. Благодаря за възможвостта да чета речта и на български!

- 12-12-2010|Snezhana

Впечатлена съм повече от приятно от прекрасния превод. С удоволствие ще я намеря и прочета и на английски, но богатството на изказа бе предадено чудесно на български от Златко!

- 13-12-2010|mira d. – удоволствие

удоволствие!

- 13-12-2010|olial – Поздравления

Поздравявам Ви и Ви благодаря от сърце. За човек, за който единственния свободно ползван език е руския, вашето списание е изключително важно в моя живот. Успех и кураж!

- 14-12-2010|Bisser Stoyanov – Great translation

Sounds profound and rich in Bulgarian too, Zlatko Enev Thank you !

- 09-12-2012|Кръстина

Беше огромно удоволствие да прочета този дълбок и богат текст, благодаря за възможността:)

Завети и предателства

Автор: Милан Кундера

ДЕНЯТ, В КОЙТО ПАНЮРЖ ВЕЧЕ НЯМА ДА РАЗСМИВА

Изобретяването на хумора

Бременната мадам Грангузие яла толкова много говежди чревца, че се наложило да й дадат затягащо средство, но то пък било толкова силно, че довело до прекомерно разширяване на плацентата, при което бебето Гаргантюа се изхлузило от нея, шмугнало се в една вена, изкачило се нагоре и излязло от ухото на мама. Книгата сваля картите си още от първите изречения – това, което ще се разказва тук, няма да е сериозно. Ще рече: тук не се занимаваме с истини (научни или митически); тук не се ангажираме да описваме фактите такива, каквито са в действителност.

В щастливи времена живее Рабле – пеперудата на романа излита, отнасяйки със себе си парчетата от пашкула. С вида си на гигант Пантагрюел все още принадлежи на миналото с фантастичните му приказки, докато Панюрж идва от още непознатото бъдеще на романа. Изключителният момент, в който се ражда едно ново изкуство, придава на книгата на Рабле невероятно богатство – всичко е вътре: правдоподобното и неправдоподобното, алегорията, сатирата, гигантите и нормалните човеци, анекдотите, размислите, истинските и въображаемите пътешествия, учените спорове, отклоненията с тяхната чисто словесна виртуозност. Днешният романист, наследник на XIX век, изпитва завистлива носталгия по този величествено разнороден свят на първите романисти и по радостната свобода, с която го обитават.

Както у Рабле още на първите страници на книгата Гаргантюа изпада от ухото на своята майка, за да се появи триумфално върху сцената на живота, така и в „Сатанински строфи“, след взрива в самолета двамата герои на Салман Рушди падат, като си бъбрят и пеят, изобщо, държат се по комичен и неправдоподобен начин. Докато „над, под и зад тях в нищото“ летят седалки с накланящи се облегалки, картонени чаши, кислородни маски и пътници, единият, Джебраил Фаришта, плува във въздуха, „удар бътерфлай, удар бруст, свивайки се на топка, разпервайки се като орел в почти безкрайността на почти зазоряването“, а другият, Саладин Чамча, пада „с главата надолу, в сив костюм със закопчани догоре копчета на сакото... с бомбе на главата“[394]. С тази сцена започва романът, защото също като Рабле Рушди знае, че договорът между романиста и читателя трябва да се сключи от самото начало. Трябва да е ясно – това, което се разказва тук, не е сериозно, дори ако става дума за най-ужасяващи неща.

Съчетанието на несериозното и ужасното. Ето една сцена от Четвърта книга: корабът на Пантагрюел среща в открито море кораб с търговци на овни. Един от търговците, като вижда Панюрж без копчелък и с очила, закачени на шапката му, решава да се пошегува и го нарича рогоносец. Панюрж веднага си отмъщава – купува един овен и го хвърля в морето. Свикнали да следват първия, останалите овни също започват да скачат подире му. Търговците панически хващат животните за руното и за рогата, но са повлечени от тях и падат в морето. Панюрж е взел едно гребло, но не за да ги спасява, а за да им попречи да се качат обратно на кораба. В същото време красноречиво им говори за мъките на този свят и за блаженствата на другия и ги уверява, че покойниците са по-честити от живите. Все пак пожелава на тези, на които не е омръзнало да живеят сред хората, да срещнат някой кит като Йона. След като всички се издавят, добрият брат Жан поздравява Панюрж и го упреква единствено в това, че е платил на търговеца и ненужно е прахосал голяма сума пари. На което Панюрж отговаря: „Кълна се в Бога, че си доставих удоволствие за повече от петдесет хиляди франка!“[395]

Сцената е нереална, невъзможна. И каква е поуката от нея? Дали Рабле изобличава лошотията на търговците, чието наказание трябва да ни радва? Дали иска да ни настрои срещу жестокостта на Панюрж? Дали с присъщия си антиклерикализъм осмива глупостта на религиозните клишета, използвани от Панюрж? Отгатнете! Всеки отговор е уловка.

Октавио Пас: „Нито Омир, нито Вергилий са познавали хумора. Ариосто сякаш го предусеща, но хуморът се появява едва със Сервантес.“ „Хуморът, продължава Пас, е великото изобретение на модерния дух“. Фундаментална идея: хуморът не се практикува от незапомнени времена, той е изобретение, свързано със зараждането на романа. Следователно, хуморът не е смехът, подигравката, сатирата, а особена форма на комичното, за която Пас казва (и това е ключът към разбирането на същността на хумора), че „придава двусмисленост на всичко, до което се докосва“. Тези, които не съумяват да се насладят на сцената, в която Панюрж оставя търговците на овни да се удавят, като им хвали другия живот, никога няма да разберат изкуството на романа.

Територията, на която моралните оценки са отменени

Ако някой ме попита коя е най-честата причина за недоразуменията между читателите ми и мен, няма да се поколебая да кажа: хуморът. Живеех сравнително отскоро във Франция и бях всичко друго, но не и циничен. Когато един известен професор медик поиска да се срещнем, защото бил харесал „Валс на сбогуване“, се почувствах много поласкан. Според него романът ми бил пророчески – с образа на доктор Скрета, който лекува безплодните жени, като им инжектира собствената си сперма със специална игла, съм се бил докоснал до един голям проблем на бъдещето. Професорът ме покани да присъствам на колоквиум, посветен на изкуственото осеменяване. Измъкна от джоба си лист хартия и ми прочете черновата на изказването си. Дарението на сперма трябвало да бъде анонимно, безплатно и (в този миг ме погледна в очите) мотивирано от тройна любов: любовта към непознатата яйцеклетка, която желае да изпълни мисията си; любовта на дарителя към собствената му индивидуалност, която ще бъде продължена чрез дарението; любовта към страдащата незадоволена двойка. После отново ме погледна в очите – въпреки цялото си уважение към мен, си позволявал да ме критикува. Не съм успял да изразя достатъчно ярко нравствената красота на даряването на сперма. Опитах се да се защитя – романът е комичен! Докторът ми е фантазьор! Не бива всичко да се взима толкова на сериозно! Значи, каза той подозрително, романите ви не трябва да се взимат на сериозно? Тук се обърках и внезапно разбрах – няма нищо по-трудно от това да обясниш хумора.

В Четвърта книга има една морска буря. Всички излизат на палубата и се опитват да спасят кораба. Единствено Панюрж, парализиран от страх, само стене – жалбите му изпълват цели страници. Но щом бурята утихва, смелостта му се връща и той започва да упреква всички наред за мързела им. И ето кое е много любопитно: този страхливец, този безделник, този лъжец и преструван не само не ни възмущава, но именно в този момент ни харесва най-много. Това са местата, на които книгата на Рабле се превръща напълно и радикално в роман, а именно, в територия, на която моралните оценки са отменени.

В отмяната на моралните оценки се съдържа не неморалността на романа, а неговият морал. Моралът, който се противопоставя на неизкоренимата практика на човека да осъжда веднага, непрекъснато, всичко наред, да осъжда преди и без да е разбрал. От гледна точна на мъдростта на романа усърдието, с което ставаме съдници, е най-ненавистната глупост, най-пагубното зло. Не че романистът поначало оспорва законността на моралната оценка. Не, той просто я отпраща извън романа. Там, щом искате, обвинявайте Панюрж за малодушието му, обвинявайте Ема Бовари, обвинявайте Растиняк, ваша воля. По този въпрос романистът нищо не може да направи.

Създаването на въображаемо пространство, в което моралните оценки са отменени, е подвиг с огромни последствия – само там могат да заживеят пълноценно романови герои, тоест индивиди, замислени не в зависимост от някаква вече съществуваща истина, като примери за доброто или злото, нито като олицетворения на сблъскващи се обективни закони, а като самостоятелни същества, подчинени на свой собствен морал, на свои собствени закони. Западното общество е свикнало да се представя като общество на правата на човека. Но преди да има права, човекът трябва да се е оформил като личност, да се смята за такава и да бъде смятан за такава. А това не би могло да стане без европейските изкуства и по-специално без романа, който учи читателя да се интересува от другия и да се опитва да разбира истини, различни от неговите. В този смисъл Чоран е прав, когато нарича европейското общество „общество на романа“ и говори за европейците като за „синове на романа.“

Профанацията

„Отбожествяването“ на света (Entgötterung) е едно от явленията, които характеризират Новото време[396]. Отбожествяване не значи атеизъм. Терминът сочи ситуация, в която индивидът, мислещото его, замества Бог в качеството му на основа на всичко. Човекът може да запази вярата си, да продължи да коленичи в църквата, да се моли в леглото, но неговото благочестие вече ще е част от субективната му вселена. Описвайки тази ситуация, Хайдегер заключава: „Така боговете си отидоха. Пустотата, която оставиха, се запълва от историческото и психологическото изследване на митовете.“

Да се изследват исторически и психологически митовете, свещените текстове, означава да се профанират. Думата идва от латинското profanum – мястото пред храма, вън от храма. Следователно профанацията е извеждането на свещеното от храма, навън, в нерелигиозната сфера. Доколкото смехът е невидимо разпръснат във въздуха на романа, романовата профанация е най-лошата от всички. Защото религията и хуморът са несъвместими.

Тетралогията на Томас Ман „Иосиф и неговите братя“, написана между 1926 и 1942, е във висша степен „историческо и психологическо изследване“ на свещените текстове, които, разказани с усмивката и с величествено скучния тон на Ман, тутакси престават да бъдат свещени – Бог, който в Библията съществува открай време, се превръща у Ман в човешко творение, създадено от Авраам, който го изтръгва от хаоса на многобожието отначало като по-висше, а след това като единствено божество. Бог е наясно кому дължи съществуването си и възкликва: „Просто невероятно е колко задълбочено ме е опознала тази буца пръст! Нима започвам да се сдобивам с име благодарение на нея? Наистина, ще взема да помажа аз този Авраам.“[397] Но главно: Ман подчертава, че романът му е хумористичен. Излиза, че Светото писание разсмива! Като историята на жената на Потифар и Иосиф. Тя, полудяла от любов, си наранява езика и произнася прелъстителните си думи, фъфлейки като дете, докато Иосиф, целомъдреният, в продължение на три години ден след ден обяснява на фъфлещата, че им е забранено да правят любов. Във фаталния ден двамата са сами в къщата. Тя отново настоява той да спи с нея, а той още веднъж, търпеливо, педагогично обяснява защо не трябва да правят любов, но по време на обяснението се възбужда, възбужда се, Боже, така страхотно се възбужда, че като го гледа, жената на Потифар е обзета от лудост, разкъсва му ризата и когато Иосиф побягва все така възбуден, тя – объркана, отчаяна, разгорещена – крещи и вика за помощ, обвинявайки Иосиф, че я е изнасилил.

Романът на Ман се радва на всеобщо уважение – доказателство, че профанацията вече не се възприема като оскърбление, а се вписва в нравите. През Новото време невярването престава да бъде подозрително и провокативно, а вярването от своя страна загубва мисионерското си самочувствие и някогашната си нетолерантност. Шокът на сталинизма изигра решаваща роля в тази еволюция – опитвайки се да заличи цялата християнска памет, той ни даде да разберем, че всички ние, вярващи и невярващи, богохулници или набожници, принадлежим на една и съща култура, вградена в християнското минало, без което бихме били сенки без съдържание, мислители без речник, духовни безродници.

Възпитан съм като атеист и това ми харесваше до деня, в който, през най-черните години на комунизма, видях унижението на християните. И веднага предизвикателният и безгрижен атеизъм на ранната ми младост бе забравен като лекомислена детинщина. Разбирах моите вярващи приятели и от чувство за солидарност понякога ги придружавах в църквата. Като правех това, аз не бях убеден, че Бог съществува и ръководи съдбите ни. Във всеки случай, какво можех да знам по въпроса? А те какво можеха да знаят? Дали бяха сигурни, че са сигурни? Седях в църквата със странното и щастливо усещане, че моето неверие и тяхната вяра са по особен начин близки.

Кладенецът на миналото

Какво е индивидът? В какво се състои неговата идентичност? Всички романи търсят отговора на тези въпроси. И наистина, по какво да определим Аза на героя? По това, което прави, по действията му? Но действието излиза от контрола на автора и почти винаги се обръща срещу него. Значи по вътрешния му живот, по мислите, по скритите чувства? Но способен ли е човекът сам себе си да разбере? Могат ли тайните му мисли да служат за ключ към идентичността му? Или човекът се определя от своя мироглед, от идеите си, от своя Weltanschauung? Това е естетиката на Достоевски. Неговите герои притежават много оригинална собствена идеология, в името на която действат с непоклатима логика. Затова пък у Толстой личната идеология далеч не е нещо стабилно, върху което би могла да се изгражда индивидуалната идентичност. „Степан Аркадич не избираше нито насоките, нито възгледите, а тия насоки и възгледи сами идваха при него, също както не избираше модела на шапката или сюртука, а вземаше ония, които се носят.“[398] Но ако личната мисъл не е основата на идентичността на индивида (ако не е по-важна от шапка), къде е тази основа?

Към това безкрайно търсене Томас Ман има много важен принос: ние мислим, че действаме, мислим, че мислим, докато всъщност други мислят и действат в нас – древни навици, архетипи, които, станали митове и преминаващи от поколение в поколение, притежават огромна сила на привличане и ни ръководят от разстояние, ръководят ни (както казва Ман) от „кладенеца на миналото“.

Ман: „Дали „Азът“ на човека е тясно ограничен и херметично затворен в плътски и ефимерни граници? Дали немалко от съставящите го елементи не принадлежат на външната и предшестваща го вселена? […] Някога разликата между духа изобщо и индивидуалния дух не се е налагала на душите със същата сила като днес...“ И още: „Ние сякаш се намираме пред явление, което бихме се изкушили да наречем подражание или продължение, схващане за живота, според което ролята на всеки се състои в това да върне към живот някои готови форми, някои митични схеми, изградени от дедите, и да им позволи да се превъплътят.“

Конфликтът между Иаков и брат му Исай е само повторение на древното съперничество между Авел и брат му Каин, между любимеца на Бог и другия, пренебрегвания, ревнивия. Този конфликт, тази митична схема, изградена от дедите отново възкръсва в съдбата на сина на Иаков, Иосиф, и той от расата на привилегированите. Именно защото е задвижван от древното чувство за вина на привилегированите Иаков го изпраща да се сдобри с ревнивите си братя (пагубна идея – те ще го хвърлят в един кладенец).

Дори страданието, на пръв поглед неуправляема реакция, е само подражание и продължение – когато романът ни разказва как се държи и какво казва Иаков, когато оплаква смъртта на Иосиф, Ман коментира: „Това не бяха негови собствени думи [...] Така или нещо от този род беше говорил и Ной при гледката на потопа и Иаков си присвояваше сега думите му. [...] Иаков не можеше да прояви към своето нещастие по-голямо зачитане от това – той го приравняваше с големия потоп, като използваше думи, употребявани още по времето на потопа и станали оттогава шаблон.“ Важна забележка: подражанието не означава липса на истинност, защото индивидът не може да не имитира това, което вече се е случвало; колкото и да е искрен, той е само превъплъщение; колкото и да е истински, той е само резултат от внушения и заповеди, дошли от кладенеца на миналото.

Съсъществуването на различни исторически времена

Мисля си за дните, в които започнах да пиша „Шегата“. От самото начало и съвсем спонтанно знаех, че чрез образа на Ярослав романът ще сведе поглед към дълбините на миналото (миналото на народното изкуство) и че Азът на моя герой ще се разкрие във и чрез този поглед. Впрочем четиримата герои са създадени точно така – четири лични комунистически вселени, вградени в четири типа европейско минало: Лудвик – комунизмът, който избуява, подхранван от разрушителния волтериански дух; Ярослав – комунизмът като желание да възстановиш времето на патриархалното минало, запазено във фолклора; Костка – комунистическата утопия, пришита към Евангелието; Хелена – комунизмът като източник на ентусиазъм на homo sentimentalis. Всички тези лични вселени са хванати в момента на разложението им – четири форми на разпадащия се комунизъм. Което означава също: рухване на четири стари европейски авантюри.

В „Шегата“ миналото се проявява само като отделна страна от психиката на героите или в есеистичните отклонения. По-късно пожелах да го изкарам на сцената. В „Животът е другаде“ поставих живота на един млад съвременен поет пред историческото платно на цялата европейска поезия, за да могат стъпките му да отекнат заедно с тези на Рембо, Кийтс, Лермонтов. В „Безсмъртие“ стигнах още по-далеч в съпоставянето на различни исторически времена.

Като млад писател в Прага ненавиждах думата „поколение“, която ме отблъскваше със стадния си привкус. За първи път изпитах чувството, че съм свързан с другите по-късно, във Франция, когато четях Terra nostra на Карлос Фуентес. Как бе възможно човек от друг континент, отдалечен от мен и по изминатия път, и по културата си, да бъде обсебен от естетическото стремление – съчетаването на различни исторически времена в романа, – което дотогава наивно смятах, че е присъщо само на мен?

Невъзможно е да схванеш каква е terra nostra, мексиканската terra nostra, без да се наведеш над кладенеца на миналото. Не като историк, за да прочетеш събитията в хронологическото им протичане, а за да се запиташ: какво представлява за човека същността на мексиканската terra? Фуентес е предал тази същност под формата на роман-сън, в който множество исторически епохи се наслагват в своего рода поетическа и онирическа метаистория. Така е създал нещо трудно за описване и във всеки случай невиждано в литературата.

Последния път, когато изпитах същото чувство за тайно естетическо родство, бе с романа на Солерс „Празник във Венеция“, странен роман, чийто съвременен сюжет е изцяло обърнат към Вато, Сезан, Моне, Тициан, Пикасо, Стендал, към спектакъла на тяхното слово и на тяхното изкуство.

И междувременно – „Сатанински строфи“: сложната идентичност на един европеизиран индиец; terra non nostra; terrae non nostrae; terrae perditae. За да обхване тази разкъсана идентичност, романът я изследва на различни места на планетата – в Лондон, Бомбай, в едно пакистанско село, както и в Азия на VII век.

Съсъществуването на различни епохи поставя пред романиста един технически проблем: как да ги свърже, без романът да изгуби единството си?

Фуентес и Рушди са намерили решението във фантастичното – при Фуентес героите преминават от една епоха в друга като собствените си превъплъщения; при Рушди надвремевата връзка е осъществена от Джебраил Фаришта, който се преобразява в архангел Джебраил, на свой ред станал медиум на Махунд (романов вариант на Мохамед).

При Солерс и при мен във връзката няма нищо фантастично. Солерс: картините и книгите, видени и прочетени от героите, са прозорци към миналото. При мен: миналото и настоящето се застъпват чрез едни и същи теми и мотиви.

Може ли това подмолно естетическо родство (незабелязано и незабележимо) да се обясни чрез взаимно влияние? Не. Чрез изпитани еднакви влияния? Не виждам какви. Или сме дишали един и същи исторически въздух? Да не би пък историята на романа чрез собствената си логика да ни е поставила една и съща задача?

Историята на романа като отмъщение на историята изобщо

Историята. Можем ли все още да се позоваваме на тази старомодна инстанция? Това, което ще кажа, е съвсем лично признание: като романист винаги съм се чувствал във историята, тоест на средата на път, където мога да разговарям с тези, които са живели преди мен, и дори с тези (макар и по-малко), които ще дойдат след мен. Говоря, разбира се, за историята на романа и за никаква друга, и говоря за нея такава, каквато я виждам – тя няма нищо общо с извънчовешката история на Хегел; нито е решена предварително, нито е тъждествена с идеята за прогреса; тя е напълно човешка, създадена от човеците, от някои човеци, и оттам, сравнима с развитието на отделния творец, който действа ту банално, ту непредвидимо, ту гениално, ту бездарно, и който често пропуска представилите му се възможности.

В момента заявявам принадлежността си към историята на романа, а всичките ми романи излъчват ужас от Историята, от тази враждебна, нечовешка сила, която, без да я каним, без да я желаем, нахлува в живота ни и го съсипва. Няма нищо нелогично в тази двойна нагласа, защото Историята на човечеството и историята на романа са две съвършено различни неща. Ако първата не принадлежи на човека, ако му е наложена като чужда сила, над която няма власт, то историята на романа (и на живописта, и на музиката) е родена от свободата на човека, от неговото напълно лично творчество, от избора му. Смисълът на историята на дадено изкуство е противоположен на смисъла на Историята изобщо. Чрез своя личен характер историята на дадено изкуство е начинът, по който човекът си отмъщава на безличностната История на човечеството.

Личен характер на историята на романа? За да представлява едно цяло, преминало през вековете, не би ли трябвало тази история да има някакъв общ, постоянен и оттам, задължително надличностен смисъл? Не. Смятам, че дори този общ смисъл винаги остава личен, човешки, защото в историята схващането за едно или друго изкуство (какво е романът?), както и посоката на развитието му (откъде идва и накъде отива?) са непрекъснато определяни и преопределяни от всеки творец, от всяка нова творба. Смисълът на историята на романа е в търсенето на този смисъл, във вечното му създаване и пре-създаване, което винаги се разпростира върху цялото минало на романа – Рабле със сигурност не е наричал „Гаргантюа и Пантагрюел“ роман. И това не е било роман, а е станало такъв, когато дошлите по-късно писатели (Стърн, Дидро, Балзак, Флобер, Ванчура, Гомбрович, Рушди, Кис, Шамоазо) са се вдъхновили от него, открито са се позовавали на него, включвайки го в историята на романа, нещо повече, признавайки го за първия камък в сградата на тази история.

След всичко това трябва да кажа, че думите „краят на Историята“ никога на се пораждали у мен страх или неудоволствие. „Колко сладко би било да забравим тази, която изсмуква силата на краткия ни живот, за да го подчини на ненужните си дела, колко прекрасно би било да забравим Историята!“ („Животът е другаде“) Ако ще свършва (макар да е трудно да си представим конкретно края, за който обичат да говорят философите), да побърза! Но сърцето ми се свива, когато чуя същата формула, приложена към изкуството. Прекалено добре си представям този край, защото по-голямата част от съвременната романова продукция е съставена от романи, които не се вписват в историята на романа: романизирани изповеди, романизирани репортажи, романизирани автобиографии, романизирани клюки, романизирани клевети, романизирани политически уроци, романизирани съпружески страдания, романизирани бащини страдания, романизирани майчини страдания, романизирани дефлорации, романизирани раждания, романи ad infinitum, до края на времето, които не казват нищо ново, нямат никаква естетическа амбиция, не внасят никаква промяна нито в разбирането ни за човека, нито в романовата форма, които си приличат, лесно се консумират сутрин и лесно се захвърлят вечер.

Според мен големите творби могат да се родят само вътре в историята на своето изкуство и участвайки в тази история. Само вътре в историята може да се долови кое е новост и кое е повторение, кое е откритие и кое подражание, с други думи, само вътре в историята дадена творба може да съществува като разпознаваема ценност. Така че нищо не ми се струва по-ужасно за изкуството от това да се окаже вън от своята история, защото тогава попада в хаос, в който естетическите ценности са неразличими.

Импровизация и композиция

Докато е писал „Дон Кихот“, Сервантес без притеснение е променял характера на своя герой. Свободата, с която ни очароват Рабле, Сервантес, Дидро, Стърн, е свързана с импровизацията. Изкуството на сложната и строга композиция се превръща в задължителна необходимост едва през първата половина на XIX век. Родената тогава форма на романа, в който действието е съсредоточено в крайно ограничен период от време и се развива на кръстопът, където се срещат множество истории на множество персонажи, изисква педантично изчислен план на действията и на сцените. Затова, преди да започне да пише, писателят съставя и досъставя план на романа, изчислява го и го преизчислява, рисува го и го прерисува така, както не е правено никога дотогава. Достатъчно е да прехвърлим бележките на Достоевски за „Бесове“ – в седемте тетрадки с бележки, които в изданието на „Плеяд“ са от 400 страници (самият роман е от 750), се търси връзката на мотивите с героите, на героите с мотивите, действащите лица дълго си оспорват мястото на главен герой, Ставрогин трябва да се ожени, но „за коя?“, пита се Достоевски и се опитва последователно да го ожени за три жени, и т.н. (Парадоксът е само привиден – колкото по-преднамерено е всичко, толкова по-верни и естествени са героите. Предразсъдъкът срещу този вид съграждане, смятан за „нетворчески“ акт, който осакатява „живия“ характер на образите, е само сантиментална наивност на хора, които никога не са разбирали от изкуство.)

Романистът на нашия век, който изпитва носталгия по изкуството на старите майстори на романа, не може да завърже нишката там, където се е скъсала; не може да прескочи огромния опит на XIX век; ако иска да си позволи непринудената свобода на Рабле или на Стърн, той трябва да се подчини на изискванията на композицията.

Спомням си първия ми прочит на „Жак Фаталистът“. Очарован от дързостта на това разнородно богатство, в което размисълът съжителства с анекдота, където един разказ служи за рамка на следващия, запленен от композиционната свобода, която не я е грижа за единството на действието, аз се запитах: този великолепен безпорядък дали се дължи на възхитително и интелигентно пресметнато съграждане или е плод на еуфорията от чистата импровизация? Без всякакво съмнение в случая преобладава импровизацията. Но въпросът, който си зададох спонтанно, ми подсказа, че в опиянението на тази импровизация се съдържа невероятна архитектурна възможност, възможност за сложен, богат градеж, който в същото време може да е съвършено изчислен, премерен и предварително планиран, както задължително е предварително планирана и най-пищната архитектурна фантазия, вложена в някоя катедрала. Подобно архитектурно намерение дали би отнело на романа чара, дължащ се на свободата му? Игровата му природа? Но какво всъщност е играта? Всяка игра е основана на правила и колкото по-строги са правилата, толкова повече играта е игра. За разлика от играча на шах творецът измисля правилата сам и за себе си. Като импровизира без правила, той е точно толкова свободен, колкото като си измисля собствена система от правила.

Съчетаването на свободата на Рабле или на Дидро с изискванията на композицията поставя пред съвременния романист и други проблеми, различни от онези, които са занимавали Балзак и Достоевски. Например: третата книга на „Лунатиците“ на Брох, която е „полифонична“ пиеса, съставена от пет „гласа“, пет напълно независими една от друга линии. Тези линии не са свързани нито с общност на действието, нито с еднакви герои и всяка притежава различен статус (А-роман, Б-репортаж, В-новела, Г-поезия, Д-есе). В осемдесет и осемте глави на книгата петте линии се редуват по следната странна схема: А-А-А-Б-А-Б-А-В-А-А-Г-Д-В-А-Б-Г-В-Г-А-Д-А-А-Б-Д-В-А-Г-Б-Б-А-Д-А-А-Д-А-Б-Г-В-Б-Б-Г-А-Б-Д-А-А-Б-А-Г-А-В-Б-Г-А-Д-Б-А-Г-А-Б-Г-Д-А-В-А-Г-Г-Б-А-А-В-Г-Д-Б-А-Б-Г-Б-А-Б-А-А-Г-А-А-Г-Г-Д.

Кое е накарало Брох да избере точно това подреждане? Кое го е накарало в четвъртата глава да поеме по линия Б, а не В или Г? Не логиката на характерите или на действието, защото в петте линии няма общо действие. Ръководил се е от други критерии: от очарованието, дължащо се на изненадващото съседство на различните форми (поезия, повествование, афоризми, философски размисли); от контраста между различните емоции, които изпълват различните глави; от разликата в дължината на главите; и най-сетне, от разгръщането на еднаквите екзистенциални въпроси, които се оглеждат в петте линии като в пет огледала. По липса на по-точен термин нека определим тези критерии като музикални и да обобщим: XIX век е създал изкуството на композицията, но нашият век е придал на това изкуство музикалност.

Романът „Сатанински строфи“ е изграден от три повече или по-малко независими линии: А – животът на Саладин Чамча и на Джебраил Фаришта, двама днешни индийци, които живеят между Бомбай и Лондон; Б – историята от Корана, която ни запознава с генезиса на исляма; В – походът на селяните към Мека през морето, което си мислят, че ще преминат пеш, и в което се удавят.

Трите линии са разпределени в деветте части в следния ред: А-Б-А-В-А-Б-А-В-А (апропо, в музиката този ред се нарича рондо – главната тема се повтаря, като се редува с някои второстепенни теми).

Ето какъв е ритъмът на творбата (в скоби давам закръгления брой страници от френското издание): А (100) Б (40) А (80) В (40) А (120) Б (40) А (70) В (40) А (40). Забелязва се, че частите Б и В са с еднаква дължина, което придава на цялото ритмичност.

Линия А заема пет седми, линия Б една седма и линия В една седма от пространството на романа. От това количествено съотношение следва доминантната позиция на линия А – центърът на тежестта на романа се намира в съвременната съдба на Фаришта и Чамча.

В същото време обаче, въпреки че линии Б и В са второстепенни, именно в тях се съдържа естетическият залог на романа, защото благодарение на тези части Рушди е представил основния за всички романи проблем (за идентичността на индивида, на персонажа) по нов начин, различен от този в психологическите романи – образите на Чамча и Фаришта не са изградени чрез подробно описание на душевните им състояния; тайната им се състои в съжителството на две цивилизации в една и съща психика – индийската и европейската, крие се в корените им, от които са се откъснали, но които остават живи в тях. Къде точно са се скъсали тези корени и докъде трябва да слезем, ако искаме до докоснем раната? Погледът в „кладенеца на миналото“ не е вън от сюжета, той е насочен към сърцевината на нещата – екзистенциалната мъка на двамата герои.

Както Яков е неразбираем без Авраам (който според Ман е живял векове преди него), така и Джебраил Фаришта е неразбираем без архангел Джебраил, без Махунд (Мохамед), дори без теократичния ислям на Хомейни или на фанатизираната девойка, която води селяните към Мека или по-скоро към смъртта. Всички те са собствените му възможности, които дремят в него и от които трябва да защити своята индивидуалност. В този роман няма нито един важен въпрос, който да може да се разгледа, без да надникнем в кладенеца на миналото. Кое е добро и кое лошо? Кой е дяволът за другия – Чамча за Харишта или Харишта за Чамча? Дяволът или ангелът е вдъхновил поклонението на селяните? Какво е удавянето им – жалко крушение или славно пътуване към Рая? Кой може да каже? Кой може да е сигурен? Ами ако тази неуловимост на доброто и злото е терзанието, изживяно от основателите на религиите? Ужасните думи на отчаяние, невижданото богохулство на Христос: „Господи, Господи, защо си ме изоставил?“, не отеква ли в душата на всеки християнин? В съмнението на Махунд, който се пита кой му е подсказал строфите, Бог или дяволът, не се ли крие несигурността, върху която е основано самото съществуване на човека?

Превод: Росица Ташева.

Откъсът от книгата (която ще се появи на българския книжен пазар през януари 2011) се публикува с приятелско разрешение на издателство „Колибри“

Милан Кундера е световноизвестен писател от чешки произход, който живее във Франция от 1975 г. насам.

Коментари (2)

- 05-12-2010|Златко Ангелов – Единомислие с Кундера

Дълбока благодарност на Златко за публикуването на този съвършен текст. Той увеличи чувството ми за близост до Кундера в мисленето ми за литературата. Забележително е, че откъсът завършщва с въпроси -- и дори да е част от по-голяма книга, сигурен съм, че Кундера не е дал окончателни отговори. Кундера е убедителен най-вече защото поставя въпроси, на които не дава (а и никой не може да даде) еднозначен отговор. Питам се обаче коя е книгата? Не е ли маст от трилогията му „Изкуството на романа“? Понеже съм я чел на английски, не мога да позная откъса в българския му превод. А и Кундера продължава да разсъждава върху романа, така че може би да е нова книга, която не ми е известна. Предлагам такива текстове да се дават заедно с източника, така като има източници в библиографската справка.

Понятни са ми страховете на издателя за неоткупено авторско право--но риска е вече поет, със или без информацията за това къде е отпечатан за първи път преведения текст.

- 05-12-2010|Златко – re: Единомислие с Кундера

Златко Ангелов писа:

Понятни са ми страховете на издателя за неоткупено авторско право--но риска е вече поет, със или без информацията за това къде е отпечатан за първи път преведения текст.

Адаш, простено ти е от Америка да пишеш подобни неща, но тук става дума за сериозно издателство (Колибри), пък и времето на тия номера комай е поотминало дори вече и в родината. Книгата се казва в оригинал Les Testaments trahis и е от 1993 г. Както пояснявам под текста, ще се появи на българския пазар следващия месец, а подробности не дадохме, защото обложката все още не е готова.

Затъпяване

Автор: Джон Гатоу

Това е реч по случай удостояването на автора със званието „Учител на годината на щата Ню Йорк“ за 1991 г.

I

Наричайте ме г-н Гатоу, моля. Преди трийсет години, поради липса на по-добро занимание, опитах да преподавам в училище. Имам диплома за преподавател по английски език и литература, но професията ми не е такава. Аз не преподавам английски; преподавам училищен манталитет и печеля награди за това.

Макар че на различните места под думата „преподаване“ се разбират различни неща, навсякъде – от Харлем до Холивуд – се изучават едни и същи седем урока. Те съставляват националната учебна програма, за която плащате по начини, които дори не можете да си представите. Ето защо по-добре да се запознаете с нея. Разбирайте ме както щете, но имайте предвид, че думите ми не съдържат никаква ирония. Именно това е материята, която преподавам; за нейното усвояване ми плащате. Постъпете с тази информация като решите за добре.

Джон Гатоу

„Затъпяване“

Изд. „Изток-Запад“, 2010

Превод: Гаяне Минасян

1. Объркване

Преди два дни получих писмо от една жена на име Кейти от Дюбоа, Индиана:

Кои големи идеи е важно да се предадат на малките деца? Според мен най-важно е те да разберат, че знанието не е идиосинкратично – че всичко е свързано помежду си; че знанието не е порой от факти, който ги залива и те са принудени да ги погълнат безпомощно. Истинската цел на ученето е да разбираш, да съгласуваш нещата.

Кейти греши. Първото, което преподавам на децата, е объркване. Всичко, което учат учениците ми, е извадено от контекст. Аз ги уча да разрушават всякакви връзки. Преподавам им прекалено много неща: движението на планетите, законът за големите числа, робството, прилагателни, архитектурно чертане, танци, гимназия, хорово пеене, събрания, неочаквани посещения, учения за противопожарна безопасност, езици за софтуерно програмиране, родителски срещи, дни за развитие на персонала, допълнителни занимания за надарени деца, готовност да приемат ръководство от страна на непознати, които вероятно няма да видят повече, стандартизирани тестове, възрастова сегрегация, каквато изобщо не съществува в света извън училището … Какво общо имат тези неща едно с друго?

Ако се вгледаме по-задълбочено в програмата и последователността на предметите, дори и в най-добрите училища ще открием липса на съгласуваност и куп вътрешни противоречия. За щастие децата не могат да предадат с думи паниката и гнева, предизвикани от постоянното нарушаване на естествения порядък и последователност, който им бива натрапван под предлог, че е качествено образование. Логиката на училищния манталитет е, че е по-добре да напуснеш училище, въоръжен с някакъв повърхностен жаргон, извлечен от икономиката, социологията, естествените науки и т.н., отколкото с чист, неподправен ентусиазъм. Освен всичко друго обаче, качеството в образованието означава и да опознаеш нещо в дълбочина. Объркването се настанява в съзнанието на децата поради това, че им преподават прекалено много непознати възрастни, които работят почти напълно изолирани един от друг и в повечето случаи претендират неоснователно, че притежават някакво експертно знание.

Нормалните човешки същества се стремят да осмислят нещата, не да колекционират разпокъсани факти. Образованието се състои именно в натрупването на умения за разкодиране на суровата информация така, че тя да придобие смисъл. Шаренията от редуващи се предмети в училище, както и маниакалната пристрастеност към фактите и теориите нямат нищо общо с търсенето на смисъл, присъщо на човешките същества от хилядолетия. Това се забелязва по-трудно в началните класове, където йерархията на училищния опит като че изглежда по-смислена. Там някак се приема, че добронамерената, проста връзка между „да направим това“ и „да направим онова“ трябва да има основание, а и клиентелата още не е прозряла колко малко съдържание се крие зад игрите и преструвките.

Да вземем за пример великата последователност в природните процеси – като например прохождането и проговарянето; цикъла на светлината от изгрев до залез; древните традиции на фермера, ковача или обущаря; приготовленията за Деня на благодарността. Всички елементи са в пълна хармония един с друг, всяко действие е оправдано, произтича от миналото и върви към бъдещето. Училищната последователност не е такава – нито по отношение на отделните часове, нито по отношение на редуването им в програмата. Тя е налудничава. За нея няма никакво достатъчно логично основание. Малцина учители биха дръзнали да преподават уменията, необходими за критичен поглед към преподавателските и училищни догми, тъй като в тази система всичко трябва да се приема безпрекословно. Предметите биват изучавани, ако това въобще е възможно, по същия начин, по който се зубри катехизисът или трийсет и деветте постулата от веруюто на англиканската църква.

Аз преподавам пълна липса на смисъл; внушавам безкрайна разпокъсаност и отчуждение. Работата ми следва по-скоро методите за напасване на телевизионна програма, отколкото някаква логична последователност. В свят, в който домът е призрак, тъй като и двамата родители работят, постоянно се местят, сменят професиите си и гонят големи амбиции, или пък по някаква друга причина са прекалено объркани, за да могат да поддържат близки семейни отношения, аз преподавам на учениците си как да се примирят с объркването като своя съдба. Това е първият ми урок.

2. Класова принадлежност

Второто, на което уча децата, е да си знаят гьола. Внушавам на децата, че трябва да си стоят в класа. Не съм наясно кой определя подходящия за децата ми клас, но това не ми влиза в работата. Децата са номерирани, така че ако някое се изплъзне, лесно бива връщано в класа си. През годините съм бил свидетел на огромно разнообразие от начини, по които училищата номерират децата. В един момент на човек му става трудно да прозре, че под купчините номера се крият човешки същества. Номерирането на деца е крупно и печелившо занятие, макар да не е съвсем ясно каква е неговата цел. Не мога да проумея защо родителите толкова лесно позволяват да постъпваме така с децата им.

Както и да е; това не е моя работа. Работата ми е да науча децата да обичат да са вързани с други деца, номерирани като тях. Или поне да търпят стоически. Ако си свърша добре работата, на тях няма дори да им хрумне да са другаде, тъй като съм ги научил да завиждат на по-добрите класове и да се страхуват от тях, а по-слабите – да презират. Този метод за дисциплиниране е много ефикасен – под негово въздействие класът самостоятелно се строява в редици, идеални за маршировка. Това е истинският урок на всяко нагласено съревнование, каквото е училищното. Човек си научава мястото.

Въпреки че училищният план се базира на предположението, че 99% от децата ще останат в класа, в който са записани, аз все пак демонстрирам усилия да ги подтикна към по-високи постижения на тестовете, загатвайки, че е възможно за награда да преминат в по-горен клас. Често им намеквам, че един ден някой ще ги наеме на работа заради добрите им оценки, въпреки че личният ми опит показва, че в повечето случаи работодателите изобщо не се интересуват от това. Аз не лъжа открито, но с времето съм разбрал, че истината и преподаването в училище са две на практика несъвместими неща, както още Сократ е казал преди хиляди години. Номерираните класове показват на децата, че всеки си има място в пирамидата и няма начин да го напусне, освен ако не владее трикове с числа. В противен случай трябва да остане там, където са го сложили.

3. Равнодушие

Третото, на което уча децата, е равнодушие. Уча ги да не се интересуват прекалено от каквото и да е, макар да дават вид за обратното. Начинът, по който постигам това, е много коварен. Аз изисквам от тях да са напълно въвлечени в урока ми, да подскачат на чина от вълнение и да се конкурират ожесточено помежду си, за да ми доставят удоволствие. Това е толкова трогателно; подобно поведение е способно да впечатли всеки, дори и мен. Когато съм във върхова форма внимателно планирам уроците си така, че да провокирам именно такава демонстрация на ентусиазъм. Щом звънецът бие обаче, аз държа децата да изоставят всичко, което правят в момента, и да преминат бързо към следващата работна станция. Трябва да умеят да се включват и изключват като с електрически ключ. Не знам нито един клас, включително моя, в който някога нещо важно да е било довършено. Преживяванията на учениците не са пълнокръвни; те опитват по малко от това, по малко от онова – на „вноски“, съгласно плана.

Урокът, който преподават звънците, е, че няма работа, която да си струва да бъде завършена докрай. Защо тогава да се вживяваме в каквото и да било? Годините, прекарани в компанията на училищния звънец, обработват всички, с изключение може би на най-издръжливите, да живеят в свят, в който няма нищо достатъчно важно. Звънците са тайната, неумолима училищна логика на времето. Те размиват границите между миналото и бъдещето, като уеднаквяват всички времеви интервали; подобно на карта, чиято абстракция уеднаквява всички планини и реки, въпреки че в живота те са съвсем различни. Училищният звънец инфектира всяко начинание с равнодушие.

4. Емоционална зависимост

Четвъртото, на което уча децата, е емоционална зависимост. Звездички, пчелички, корекции с червен химикал, усмивки и намръщени лица, награди, похвали и мъмрения – аз уча децата да подчинят волята си на предопределената от властта йерархия. Всеки висшестоящ може да дава и отнема права, защото в училище права не съществуват (отнето е дори правото на свобода на словото, постановено от Върховния съд) освен ако училищната администрация не реши другояче. Като учител се разпореждам с личните решения на учениците, давайки карт бланш на тези, които одобрявам, и наказвайки ги за други, които застрашават контрола ми над ситуацията. Учениците постоянно правят опити да проявяват индивидуалност, затова действам незабавно и съм непреклонен. Индивидуалността е опасна, защото противоречи на класовата теория и не се поддава на класифициране.

Индивидуалността обикновено се проявява по някой от следните начини: децата се измъкват, печелейки време за себе си, под предлог, че им се ходи до тоалетната; или пък открадват някой миг в коридора с оправданието, че им се пие вода. Макар че съм наясно, че се преструват, аз им позволявам да ме „заблудят“, защото така ги правя зависими от моето благоволение. Понякога свободната воля се пръква под носа ми под формата на деца, които са ядосани, потиснати или щастливи за неща извън моя контрол. В тези случаи учителите не признават права; те само отнемат привилегии – заложниците на доброто поведение.

5. Интелектуална зависимост

Петото, на което уча децата, е интелектуална зависимост. Добрите ученици чакат учителят да им каже какво да правят. Това е най-важният урок, който им преподавам: винаги трябва да чакаме някой, който знае повече от нас, да придаде значение на живота ни. Всички важни решения се взимат от експерт; единствено аз, учителят, мога да определям какво трябва да учат децата в класа ми. Всъщност тези решения взимат хората, които ми плащат, аз просто ги налагам. Ако ми се каже, че еволюцията е факт, а не теория, ще я преподавам така, както ми е спуснато и ще накажа метежниците, които се съпротивяват. Тъй като съм упълномощен да контролирам мисленето на децата, мога лесно да отделя добрите ученици от лошите.

Добрите ученици мислят така, както съм им казал, като не оказват съпротива и засвидетелстват задоволителен ентусиазъм. Аз избирам за кои от милионите неща, достойни да бъдат изучавани, имаме време в час. Макар че това всъщност правят безименните ми работодатели. Аз не решавам; има си хора за това – мен какво ме засяга? За моята професия не се изисква любопитство; изисква се конформизъм.

Лошите ученици, естествено, се съпротивяват, макар че им липсват понятия, с които да изразят това. Те упорстват да решават на своя глава какво и кога да учат. Как бихме могли ние, учителите, да оцелеем, ако допуснем това? За щастие съществуват изпитани с времето процедури за пречупване на тези деца, които дават отпор. Естествено, процесът се затруднява в случай, че те имат порядъчни родители, които им се притичват на помощ, но това се случва все по-рядко, въпреки лошата слава на училищата. Всички родители от средната класа смятат, че училището на тяхното дете не е от лошите. През цялата си практика като учител не съм срещнал нито един, който да мисли обратното. Това е удивително; то вероятно илюстрира най-добре съдбата на семействата, в които мама и татко са били добре школувани и са усвоили седемте урока.

Добрите хора чакат някой експерт да им каже какво да правят. Едва ли би било преувеличено да се твърди, че цялата ни икономика зависи от доброто усвояване на този урок. Помислете само какви последствия ще има, ако не научим децата да са зависими. Социалните служби едва ли ще оцелеят; те ще изчезнат в неотдавнашния исторически ад, от който са произлезли. Съветниците и терапевтите ще изпаднат в ужас, тъй като редовните доставки на психологически инвалиди ще секнат. Всички видове комерсиални забавления, включително телевизията, ще западнат, тъй като хората ще се научат отново да се забавляват сами. Ресторантите, производството на полуфабрикати и цялата плеяда от услуги в сферата на храненето ще се свият чувствително, тъй като хората ще се научат да си приготвят храна, вместо да зависят от непознати, които садят, берат, режат и готвят вместо тях. Голяма част от съвременното право, медицина и инженерство също ще отпаднат, както и производството на облекла и учителската професия. Всичко това може да ни сполети, ако училищата не продължават редовно да бълват безпомощни хора.

Не бързайте да гласувате за радикална реформа в училищата, ако искате още да си получавате заплатата. Създали сме начин на живот, който ще се срине, ако хората не правят каквото им е наредено, защото не знаят как да решават сами какво да правят. Това е един от най-важните уроци, които преподавам.

6. Условна самооценка

Шестото, на което уча децата, е условна самооценка. Някога опитвали ли сте се да излезете наглава с деца, чиито родители са ги убедили да вярват, че са обичани независимо от всичко? Значи сте наясно колко невъзможно е да накарате човек, който е уверен в себе си, да се подчини. Нашият свят не би устоял дълго, ако го залее поток от уверени хора. Ето защо уча децата, че тяхната самооценка трябва да зависи от нечие експертно мнение. Класът ми бива непрекъснато оценяван и критикуван.

Всеки месец на родителите на ученика се изпраща формуляр, който ги уведомява дали трябва да му демонстрират одобрението си или не. Надлежно и прецизно, в проценти, е отбелязано точно колко недоволен трябва да е родителят от детето. Екологията на „доброто“ училище зависи от постоянното поддържане на недоволство; комерсиалната икономика зависи от същия стимулант. Някои хора биха се изненадали колко малко мисъл и време се влага в попълването на тези формуляри. Техните привидно обективни констатации обаче се натрупват и съставят профил на учениците. Той ги принуждава да достигнат до определени изводи за себе си и бъдещето си въз основа на небрежната преценка на някой непознат. Самооценката, която е фундаментът на всяко важно течение във философията, никога не се взима предвид. Урокът на тези формуляри, оценки и тестове е, че децата не трябва да се осланят на себе си и родителите си, а на преценката на сертифицирани длъжностни лица. Винаги някой друг трябва да ни казва колко струваме.

7. Няма къде да се скриеш

Седмото, на което уча децата, е че човек няма къде да се скрие. Уча ги, че са под непрекъснат надзор, че са постоянно наблюдавани от мен и колегите ми. За децата няма нито лично пространство, нито лично време. Преминаването от една класна стая в друга трае точно триста секунди, с цел да се минимизира безразборното сприятеляване между учениците. Децата биват поощрявани да ковладят не само едно друго, а дори и родителите си. Естествено, аз приканвам родителите също да докладват, ако детето им кривне от правия път. Когато членовете на едно семейство са обучени да доносничат един срещу друг, няма опасност то да крие зловредни тайни.

Аз удължавам ръката на училището, като възлагам на учениците така нареченото „домашно“. По този начин ефектът на наблюдение се прехвърля и у дома, където в противен случай учениците биха могли да използват свободното си време, за да научат нещо, което не им е било позволено – да изследват самостоятелно живота или разговарят с някой мъдър съсед. Липсата на вярност към училищния идеал е демон, винаги готов да намери работа за празните ръце.

Постоянното наблюдение и пълното отнемане на всякаква възможност за уединение внушават, че на никой не може да се има доверие, че не е допустимо да имаш личен живот. Наблюдението е древен императив, прегръщан от доста влиятелни мислители. Той е основното предписание, изложено в „Републиката“, „Божият град“, „Институтите на християнската религия“, „Новата Атлантида“, „Левиатан“ и още куп трудове. Всички тези автори, които никога не са станали родители, са стигнали до един и същи извод: децата трябва да се наблюдават отблизо, ако искаш обществото да се подчинява на централизираната власт. Ако не ги строиш в униформени редици и не ги ангажираш да бият крак, те биха последвали първия разколник.

II

Големият триумф на задължителното, държавно, монополизирано, масово образование е, че дори сред най-добрите ми колеги учители и дори сред най-добрите родители на учениците ми има съвсем малко, които успяват да си представят нещата по различен начин. „Децата трябва да се научат да четат и пишат, нали?“ „Трябва да знаят да събират и изваждат, нали?“ „Трябва да се научат да изпълняват заповеди, ако искат да се задържат на работа.“

Само преди няколко поколения нещата в САЩ са били съвсем различни. Оригиналността и разнообразието са се срещали навсякъде; фактът, че сме били свободни и необвързани от строги правила и структури, ни е превърнал в чудото на света. Социалните класови граници са се преминавали значително лесно; гражданите са били уверени в себе си, изобретателни и в голяма степен независими в делата и мисленето си. Американците са били специални – съвсем сами, без правителство, което да си пъха носа във всеки аспект от живота им и да го замерва статистически, без институции и социални агенции, които да ги просвещават какво да мислят и чувстват. Ние сме били специални – като личности, като американци.

След Гражданската война обаче сме започнали да живеем под централизиран контрол. За да се възпроизвежда, подобно общество налага съществуването на задължително образование – училище, подчинено на държавен монопол. Преди това училището не било много важно. Имало го е, но без да е твърде посещавано – било въпрос на лично желание. Хората така или иначе се научавали да четат, пишат и смятат; според някои изследвания грамотността по времето на Американската революция, (поне сред тези, които не са били роби по Източното крайбрежие), е била почти сто процентова. „Здравият разум“ на Томас Пейн се е продал в тираж от 600 000, при положение, че населението е наброявало три милиона, от които двайсет процента роби и петдесет процента закрепостени слуги[399].

Нима заселниците са били гении? Не, истината е, че за четенето, писането и смятането са достатъчни стотина часа, при положение, че учениците искат да ги усвоят. Номерът е да изчакаш човек да попита и да действаш бързо, докато е в настроение. Милиони хора се научават сами на тези неща – изобщо не е толкова трудно. Вземете един учебник по математика или реторика за пети клас от 1850 г. и ще видите, че нивото на изучавания там материал днес се счита за колежанско. Непрекъснатите призиви за упражняване на „основните умения“ са само спекулация, за да могат училищата да окупират времето на децата за дванайсет години. Те всъщност го присвоят с цел да им преподадат седемте урока, за които ви говорих.

Централизираният контрол, който откакто се е настанил в обществото ни малко преди Гражданската война, не престава да се увеличава, намира израз в живота ни, в дрехите, които носим, храната, която ядем и зелените указателни табели, покрай които караме от единия край на Щатите до другия. А също и в епидемията от наркотици, самоубийства, разводи, насилие и жестокост, както и новопридобития кастов характер на класовите различия в САЩ. Това са последици от лишения ни от човечност живот и омаловажаването на индивида, семейството и общността, причинени от централизирания контрол. Големите задължителни институции не престават да ламтят за все повече, докато не остане нищо за даване. Училищата лишават децата ни от всякакъв шанс за активно участие в живота на общността. Те на практика разрушават общностите, като поверяват обучението на децата на сертифицирани експерти. Нещо повече – така децата ни със сигурност няма да се развият като истински хора. Аристотел казва, че никой не може да се превърне в пълноценно човешко същество, без активна роля в живота на общността Той има пълно основание – просто се огледайте на минаване покрай някое училище или резерват за възрастни хора.

В настоящия си вид училището е важен стълб в един социален модел, който обрича повечето хора на живот като безгласни камъни във властова пирамида. Училището създава усещането за неизбежност на тази пирамидална социална структура, независимо че тя е в крещящо противоречие с принципите на Американската революция. Тук не е имало училища нито по времето на колониална Америка, нито по времето на Републиката – прочетете автобиографията на Бенджамин Франклин, и ще видите човек, който не е имал време за губене в училище. Въпреки това демокрацията е започнала да прохожда. Загърбили сме я, когато сме възкресили древната фараонска мечта на Египет: задължително всеобщо подчинение. Това е тайната, която Платон неохотно препредава в „Държавата“, когато Главкон и Адимант изтръгват от Сократ плана за пълен държавен контрол върху живота на хората. Целта му е да поддържа общество, в което някои разполагат с повече, отколкото им се полага. „Ще ви покажа“ казва Сократ „как да създадете такъв нездравословен град, но няма да ви хареса.“ Така за пръв път бил нахвърлен планът за седемте училищни урока.

Настоящият дебат за това, дали трябва да има национална образователна програма, е бутафорен. Ние отдавна имаме такава в лицето на седемте урока, които изброих. Тази програма води до физическа, морална и интелектуална парализа и никакво учебно съдържание не може да предотврати ужасното й въздействие. Текущата дискусия, породена от всеобщата истерия относно слабия успех в училище, пропуска най-важното. Училищата научават децата именно на това, за което са били предназначени, като при това го правят изключително добре. Те ги научават да станат добри египтяни и да не напускат мястото си в пирамидата.

III

Тези неща не са неизбежни. Всичко това може да бъде преодоляно. Ние имаме избор как да възпитаваме младите: правилният път не е само един. Той чака да прозрем отвъд илюзорната пирамида, за да ни се открие. Не съществува никаква международна конкуренция на живот и смърт, която да застрашава нацията ни, колкото и да ни е трудно да си го представим и повярваме под всекидневния обстрел на медиите, целящ да я митологизира. Нацията ни може да задоволява сама всичките си важни нужди, включително и по отношение на енергията. Наясно съм, че това противоречи на преобладаващия уклон в политикономията днес, но „коренната трансформация“ на икономиката ни, за която толкова се говори, не е нито неизбежна, нито необратима.

Глобалната икономика не предлага решение, което да задоволи нуждата на хората от значима работа, жилища на достъпни цени, смислено образование, адекватни медицински грижи, чиста околна среда, честно и отговорно управление, социално и културно обновление или дори просто справедливост. Дефиницията за производителност и благоденствие, на която са основани всички глобалистки амбиции, е толкова чужда на живота на обикновения човек, че не може да е правилна. Повечето хора биха се съгласили с мен, ако можеха да си представят някаква алтернатива. Те ще успеят да си я представят, ако се върнем към философията, която открива смисъл там, където му е мястото – в семейството, приятелите, в смяната на сезоните, в природата, в простите церемонии и ритуали, в любопитството, щедростта, съчувствието и грижата за другите, в здравословната независимост и правото на личен живот, във всички безплатни и не толкова скъпи неща, от които се градят истински семейства, приятели и общности. Тогава ще сме толкова достатъчни сами за себе си, че няма да се нуждаем дори от материалната „осигуреност“ за която глобалните „експерти“ толкова настояват да се загрижим.

Как са се появили тези ужасни места, наречени „училища“? Училище винаги е имало под някаква форма като донякъде полезен принос към израстването. Познатото ни „съвременно училище“ обаче е продукт на двете „червени заплахи“ от 1848 г. и 1919 г., когато могъщи играчи се опасяват от революция сред бедните работници. Училището се въвежда повсеместно отчасти заради консервативните „американски“ семейства, които били възмутени от обичаите и разбиранията на имигрантите от келтски, славянски и латински произход след 1840 г. Те се отвращават не по-малко от внесения от тях католицизъм. Определено има и трети фактор за създаването на затвор за децата, наречен „училище“, и това е ужасът, с който същите тези „американци“ гледат на навлизането на афро-американците в обществото в резултат на Гражданската война.

Помислете отново за седемте урока на училището: объркване, класова позиция, равнодушие, емоционална и интелектуална зависимост, условна самооценка и непрестанно наблюдение. Всички тези уроци са отлична подготовка за перманентна принадлежност към низшите класи. Те завинаги лишават хората от способността да открият собствения си уникален гений. С времето това обучение е надраснало първоначалната си цел да контролира бедните. След второто десетилетие на ХХ в. разрастването на училищната бюрокрация и по-малко явното умножаване на цяла плеяда от индустрии, които черпят облаги от училището в този му вид, дават повод то да се разшири, включвайки в хватката си и децата на средната класа.

Чудно ли е, че Сократ изпаднал в дива ярост, когато го обвинили, че преподава срещу заплащане? Още тогава философите ясно виждали неизбежната посока, в която ще поеме превръщането на преподаването в професия. Тя би обсебила функцията преподаване, която в едно здравословно общество принадлежи на всеки негов член.

Като се има предвид, че уча децата на тези уроци ден след ден, не е чудно, че нацията ни е в криза. Естеството й обаче е много различно от обрисуваното в медиите. Младите хора са безразлични към света на възрастните и към бъдещето, както и към почти всичко останало, освен към разсейването с играчки и насилието. Бедни или богати, учениците, които ще навлязат в 21-ви век, не могат да се концентрират задълго върху нищо; те нямат адекватно чувство за изтеклото и предстоящо време. Те са недоверчиви по отношение на всякаква близост, подобно на деца на разведени родители, каквито всъщност са (защото сме ги развели с изключително важното за тях внимание на родителите); те мразят да остават сами и са жестоки, материалисти, зависими, пасивни, насилници, плахи пред непознатото, пристрастени към разсейване.

Образованието в училище подхранва и гротескно преувеличава всички мимолетни тенденции, типични за детството, като възпрепятства нормалното личностно развитие чрез неявната си програма. На практика нито нашите училища, нито аз като дипломиран учител, не бихме оцелели, ако не експлоатираме плахостта, егоизма и липсата на опит, присъщи на децата. Никое обикновено училище, което дръзне да преподава елементите на критическото мислене – диалектика, евристика и другите инструменти, с които си служи свободният ум – няма да просъществува дълго. В нашето светско общество училището се е превърнало в заместител на църквата и точно като нея изисква поученията му да се приемат на вяра.

Време е да признаем открито факта, че институционализираното образование има разрушително влияние върху децата. Никой не остава непокътнат след запознанството си със седемте урока – дори учителите. Този метод е антиобразователен по самата си същност. Никаква помада не може да го разкраси. Една от големите иронии в човешките дела е, че належащото дълбоко преосмисляне на училищната система изисква далеч по-малко средства, отколкото изразходваме днес. Големите финансови играчи не могат да си позволят това. Трябва да разберете, че бизнесът, в който съм ангажиран, е всъщност проект за създаване на работни места и агенция за отдаване под наем. Не може да си позволим да пестим пари, като пренасочим дейността си или разнообразим предлаганите продукти, дори от това да зависи правилното израстване на децата. Това е железният закон на институционалното образование – то е бизнес, който не се подчинява нито на обикновената счетоводна логика, нито на рационалния скалпел на конкуренцията.

Отговорът най-вероятно се крие в някаква форма на свободен пазар на държавните училища – свободен пазар, на който семейните, частните, религиозните, занаятчийските и фермерските училища се роят на воля и конкурират държавните. С други думи, свободен пазар на училищното образование, подобен на този от времето преди Гражданската война, когатоучениците сами са избирали вида образование, което е подходящо за тях, дори и това да означава да се образоват самостоятелно. Не виждам Бенджамин Франклин да е бил ощетен от това. Днес възможността за такъв избор се е запазила тук-таме на места, където е оцеляло славното ни и крепко минало. Той обаче е достъпен само за хора, които са изобретателни, смели, късметлии или богати. Разбитите семейства на бедните, градската средна класа и обърканите маси по нейната периферия, нямат почти никаква възможност за избор. Това означава, че училищата ще продължат да върлуват, сеейки опустошение със своите седем урока, освен ако не се противопоставим дръзко и решително на държавния монопол в образованието.

След като преподавах училищен манталитет през целия си съзнателен живот, стигнах до заключението, че единственото учебно съдържание на масовото образование се крие в неговия метод. Не се заблуждавайте, че най-важното за образованието на детето ви е да има добра учебна програма, оборудване или учители. Всички патологични състояния, които разгледахме, се дължат до голяма степен на факта, че училищните уроци пречат на децата да осъществят важните срещи със себе си и своето семейството, от които се учат уроците за лична мотивация, упоритост, самостоятелност, смелост, достойнство и любов. Тук спада и един от най-важните уроци на семейния и социалния живот – как да се грижиш за другите и да им бъдеш полезен.

Преди трийсет години децата все още можеха да научат тези уроци следучилище. Днес обаче телевизията им е отнела тази възможност. Почти цялото време, прекарвано със семейството, е погълнато от телевизията и напрежението, нервите и стреса, типични за семействата, в които и двамата родители работят или родителят е само един. Децата ни не само няма кога да израснат като пълноценни човешки същества, а и се налага да го правят на неблагодатен, пустинен терен.

Наближава моментът, в който нашата култура ще трябва да усвои мъдростта на нематериалния живот. За да оцелеем в бъдеще, ще трябва да възприемем правилата на естествения живот, който е икономичен откъм материални разходи. Тези уроци не могат да бъдат усвоени в днешните училища. Те представляват дванайсетгодишна осъдителна присъда на затвор, в който единственото учебно съдържание, което наистина се усвоява, са лошите навици. Аз преподавам училищен манталитет и печеля награди за това. Би трябвало да съм наясно по въпроса.

Превод: Гаяне Минасян

Откъсът от книгата се публикува с приятелското съгласие на издателство „Изток-Запад“.

Джон Гатоу е учителствал в държавните училища в град Ню Йорк повече от трийсет години. Той е известен като един от най-изявените критици на установените в момента начини на образование. Удостоен е с наградите „Учител на годината на град Ню Йорк” и „Учител на годината на щат Ню Йорк”.

Коментари (24)

- 29-11-2010|Майя Маркова – утопията на миналото

Златко, ти хубаво беше писал след есето за сервилния разум, че един от опасните капани на ума е вярата в утопията на миналото – че всичко е било наред в загубения Златен век.

Виж ти как едно време със стотина часа нерегламентирано обучение на четмо и писмо американците са ставали просветени и всестранно развити личности, които охотно са чели и разбирали „Здравия разум“ на Пейн, а вероятно биха прочели и разбрали и електрониката или имунологията, ако бе имало кой да им я предложи...

Ще ми се да пратя автора да види Аркадията на близкото гето, където повечето деца не са стъпвали в ужасната институция училище, нито пък са жертви на двама работещи и гонещи кариера родители (всъщност са късметлии, ако имат дори един работещ родител).

Може би съм просто лично засегната като работеща майка, но просто се чудя на автора – щом не вярва в това, което върши, защо просто не се пробва в друг занаят?

- 29-11-2010|Златко

Ами той май за частни училища пледира, доколкото мога да разбера. Има ги и тук при нас, но аз не съм опитвал. Не че немската система от държавни училища е панацея, но пък аз винаги съм възприемал училището единствено като необходимо зло, нищо повече. Не може без него, но ако човек чака някой друг да направи от децата му хора...

- 30-11-2010|Майя – навсякъде има частни училища

Така е, частни училища има и в Америка, и в Европа, и навсякъде, така че в това отношение авторът се блъска в отворена врата. В САЩ има и доста възможности за домашно обучение, което в страни като Германия и България е твърде строго ограничавано (на практика забранено). Така че в САЩ човек най-малко би следвало да се оплаква от „задължително държавно образование“. Там държавата просто задължава родителите да си образоват децата по избран от тях начин и предоставя безплатни училища за всички деца, чиито родители не желаят или не могат да си позволят частно или домашно обучение. Според мен точно така би трябвало да бъде.

Освен това Ели Иванова изтъква следното:

„Гато премълчава факта, че всъщност частните училища са също толкова „подтиснически“ и „затъпяващи“ – използват същата методология на обучението като и държавните, тоест при тях също има разделение на предмети, училищен звънец и подобни в същата степен. Дали и в частните училища е така защото отново държавата конспирира да направи гражданите си тъпи? Гато мълчи за това противоречие.“

Можеш да видиш целия й (изключително критичен) пост на адрес http://razmisli.wordpress.com/2010/11/28/john- gatto-bulgarian/

- 30-11-2010|Ellie –

За съжаление, не пледира за частни училища. Такива е имало винаги и сега продължава да има. Пледира за отмяна на задължителното училище изобщо и особено за премахване на държавно-спонсорираното образование; за намесата на държавата в образованието.

Това, че не му се разбира за какво пледира демонстрира пък онова, което казах в коментара под другия пост. А именно, че публикуването на книгата е направено безотговорно. Без значение, че хората в издателството са хубави хора. Джон Гато идва с много багаж (движенията на религиозни групи, етц), който би послужил за контекст ако беше предоставен като контекст за българските читатели.

- 01-12-2010|Мария Данчева

Статията на Гато е за МЕТОДА на обучение и той критикува точно този метод,а не пледира за премахване на държавните училища (напротив,казва,че те така или иначе ще съществуват; разрешението на проблема според него е в т.н. свободен пазар/избор на училища). Има много точни разсъждения в тази статия,които съвпадат с моите наблюдения (децата ми са преминали всички степени на обучение в САЩ, а съпругът ми преподава в университет ).Аз съм за това да има критика,да има разсъждения,да има свобода на избор – всеки сам решава какво да чете и как да го интерпретира,нали ?

- 02-12-2010|Ellie –

Мария, не знам къде точно живееш, но сигурно не знаеш, че в САЩ частни училища има много, както и многобройни ученици, които се учат вкъщи. Cвободен пазар и избор на училище в САЩ си съществуват.

Виж книгата на Гато „Оръжия за масово обучение“, американското издание от 2004 година. В първата глава, наречена „Против училищата“, задава въпроса „Наистина ли са ни необходими училища?“ (стр. xv).

В последващи глави дава кратки биографии на известни личности, които са отпаднали от училище или изобщо не са го посещавали и въпреки това са преуспели – от велики автори на американската конституция до Диабло Коди, която според него е напуснала училище, за да стане стриптизьорка, а после – успешна киносценаристка. Това последното не е вярно, Коди е завършила католическо училище и университет, но го давам като пример колко не може да се вярва на фактите на Гато.

Отвори обсъжданата тук книга на 92 страница (издание от 2002), където той се обявява не против какъвто и да е бил метод, а съществуването на училищата и 3A закриването им:

„It's time to stop. This system doesn't work, and it's one of the causes of our world coming apart. No amount of tinkering will make the school machine work to produce educated people; education and schooling are, as we all have experienced, mutually exclusive terms.“ (Курсивът на Гато)

- 02-12-2010|Златко

ОК, Гато звучи като стихиен либертарианец. Означава ли това обаче, че в критиката му няма никакви основания? Изобщо, нужно ли е да приемаме нещата толкова тясно? В книгата без съмнение има много приказки „директно от стремето“, както казват немците. Е, и? Не можем ли въпреки това да вземем от нея нещата, които вършат работа – дори и това да е само фрустрацията на учителя с 30-годишен опит – и да приемем останалото спокойно, без сектантски битки? Имам чувството, че още малко и ще се изкушим да започнем със забраните, от трибуната...

- 02-12-2010|Гост

Има един самотен глас в Американската академия, който обаче редовно публикува в Chronicle of Higher Education. Последната му статия е тук: http://chronicle.com/article/What-Are-You-Going- to-Do-With/124651/

Но си струва да се прочетат всичките му статии върху... как да го нарека по-точно... може би „духа“ на съвременното образование.

- 02-12-2010|Гост

впрочем, ако някой си направи труда да погледне линка от Chronicle of Higher Education, който постнах по-горе, нека обърне внимание на дебата под статията (четох я при публикуванието й и сего съм приятно изненадан от богатството под нея): първо, той показва как мислят обикновените образовани американци, и второ, показва способността и начина им на дебат.

- 02-12-2010|Серкан – за Гатоу, котките и опашките, които гоним

Прочетох вчера текста до точка III. От там до края го превъртях днес по диагонала. Мошенник, шмекер, шаман – това е, което си мисля за хора като Джон Гатоу. Толкова тривиални, но актуални и болезнени за всеки родител теми, ги е разтълкувал по начин, който четейки го, не мога да се свъртам спокойно на едно място. Манипулация, в търсене на широка читателска аудитория и продажби. РЕАЛНИ решения на проблеми – „в най-скоро време”. Колко лошо нещо е сътворила Гражданската война – преобразувала е обществото да има освен 30%, дето Гатоу му се нравели, останалите 20% роби и 50% закрепостени слуги в нещо, което сега за него е тумор – „ новопридобития кастов характер на класовите различия в САЩ”. Преди било супер; преди телевизията да се появи пак се е изтрайвало; американците били спешал, оригинални, разнообразни – почти като Моуриньо, ама да, то това било преди... ; можели да се самоиздържат, американците... затова са се впили навсякъде, и то не само на нашата планета; …

Човек може да има 30,40, 50 години практика в нещо, но когато дойде да ти пробутва такива неща не е за изтърпяване. Аз поне, немам нерви за тоя тип хора и номерцата им.

Хора, аз нямам време за това, нямам време да дочета нещо подобно, но пиша заради Ели, за да не си мисли, че е единственото извънземно, което се нервира, когато те мамят. Не съм и чел нейния материал, от нямане на време, но така я усетих от коментарите и.

И друго си мисля... Защо по някои теми е толкова тихо? Онези например за сънищата на Златко с мечти за нещо ново, общо и различно, за критика, за предложения с реален поглед към днешния ден, където трябва да пишат и други хора( различни от тези като мен, които си гледат само в собствения пъп). Да не би да се обсъждат някъде на друго място? Да не би за тях да не е необходима публична кореспонденция?

А точно този „велик” американски учител и неговото „реално и скорошно алтернативно решение”? Или пък Зейди Смит с мъдростите и за нещо, което има съвсем различно име от всичко, което тя е описала – инвестиционни фондове с висок риск, зад които стои ЦРУ; Зукърбърг пионка, подставено лице, изстреляно там където е (без да отричам талант, начало, история, но всичко останало е дело на други хора, същите, които са му позволили да продължи в университета след първата година и хакването на сървъра). Живеем и служим в един свят на една шепа от нагли мошенници, които съм сигурен, че не само принадлежат на ония 30%, за които с умиление си спомня Гатоу, но точно те първи ще заръфат някой ден моркови от „нашата” си градинка, когато дойде НОВИЯ РЕД, за който пише „родения да печели награди мастер”. За да поставят „НОВОТО НАЧАЛО”. Щото са от друга мая? Щото са със синя кръв? … На кого служат служби като ЦРУ? Те част ли са от финансовите битки и от кризата, която е обхванала света? Кой всъщност е консорциума от най-големи банки на оксидента, знаете ли? Консорциум, за него няма антимонополен контрол. Те са онова, което винаги излиза безнаказано от всико и за сметка на всички останали. Кой е над Обама, над Буш? Как се чувстват те според вас последното десетилетие, когато изгубиха от контрол BRICCCCCCCCCC? Много лош тоз юан ей, той е виновника за всичкото зло. И еврото доста злини направи, друго си беше едно време, когато имаше един крал на валутите.

... … …

Гатоу е омесил всичко – основателната критика, с реалностите в СВЕТА, че Aмерика не е сама, с бъдещето и колко близо е това, което ни залъгва, че може да дойде като някаква алтернатива. Този човек не знам дали въобще си има представа, какво представлява неговата собствена държава и колко струва останалия свят в нейните очи. А би трябвало да го знае това, наистина. Един учител от неговата категория би трябвало да е наясно по въпроса, че Aмерика не е един самотен остров.

Може би проблема на Америка не е всъщност в това, което ни обясняват, а? Може би е на една съвсем различна орбита от тази около която се върти котката, докато си гони опашката?

- 03-12-2010|Гост

За мен това е много приятен текст, благодарности за публикуването. Не знам за какво „пледира“ Гатоу, знам само, че в училище винаги съм се чувствал ужастно точно по изброените седем причини. В тоя текст не виждам амбиция от страна на автора да предложи по-добра система, по-скоро ударението е върху критиката на съществуващата, която впрочем не е американска, а унивелсална. Убедителна критика, по мое мнение. И евала на нацията, която награждава „непослушните“ си учители.

- 03-12-2010|Гост

разбира се, не „ужас(T)но“... поредния лапсус. поправям се, да се види, че не съм избягал от училището, преди да го видя в по-добрата му светлина... Всичко, което съм научил, е вън от него, там, както казва автора, ме научиха да чета, и толкоз... е имам и един счупен хрущял на дясното ухо... самият директор го скъса заради ритната на двора детска закуска... ей, какво мрачно, сополиво време беше!

- 03-12-2010|Гост

Прочетох критиката на Ели. Тя очевидно знае повече за автора и може би е права, че се е люшнал към идеологията на групите, към които принадлежи.

Обаче фактите са следните: масовото държавно образование е рожба на националната държава и нейния интерес, това не е „конспирация“, това е политика, политика на индоктринация, национална политика.

При такава политика, където целта не е човека (индивида), а системата, не може да очакваш успешно възпитание и пълноценни индивиди, по-скоро може да очакваш удобна унификация, т.е. убиване на креативността за сметка на уменията.

Държавата не иска „тъпи“ работници (както казва Ели), компаниите не искат „тъпи“ работници, не, те искат послушни „роботници“, кариеристи (хора с оформени отвън цели), без собствен живот и идеи, мълчаливи хора, неспособни на емпатия (за предпочитане, казваме им още „бюрократи“), хора, които са научили в училище и университета как да следват инструкциите...

Е, това разбира се е преувиличение, но наистина не виждам сериозна причина Гато да не бъде издаван у нас, България никога няма да има сериозна система от домашни училища, нито Америка, и в крайна сметка истината на Хобс е все още валидна – по-силно нещо от държавата няма, и тя е „чудовище“. Трябва да се гледа внимателно. Държавата не е панацея. Не случайно уважаваме Кафка.

Защото всяка форма на социална организация е както полезна, така и опасна, държавата е най-развитата форма на организация, и опасността идва оттам, че социалната структура, с нарастването си, неминуемо излиза от контрола на разума и влиза в сферата на самодостатъчността. Става автономна, незасима от човешка воля, подчинана на правила и регулации, правилници и декрети, консервативна, неспособна да отговори на целта си, която е... човека. Става цел сама по себе си. Ето за това говори Сладкиша („Гато“ на френски)

Такава структура съществува за себе си, частите, които я съставят трябва да се подчиняват, в социалната структура частите са хората, нещастните хора; така те започват – да кръшкат, да бъдат равнодушни, да нямат собствено мнение и „метод“, да бутат дните и седмиците си до пенсия, някой да я крадат, използвайки собствените и правила...

Цитираният тук Пейн, който между впрочем е бивш квакер (протестантска секта от 18 век), изключително критичен към организираната религия (към края на живота си) и затова недолюбван сега от консервативните християни (към които Ели причислява Сладкиша), доразвива много успешно тенденцията към деградация на социалната организация в първата част на „Здравия разум“ – книга, верно четена много по онова време, но не донесла и цент на автора. Впрочем, отново, Пейн, с целия си „здрав разум“ е млатил жените си безжалостно... Но това е друга тема, темата за видимото и невидимото...

За да не става спор, искам да кажа, че този мой пост е gibberish, не го взимайте много на сериозно

- 05-12-2010|Гост

Държавното обучение трябва задължително да учи хората на четене и смятане (аритметика). Всичко останало не би трябвало да е задължително (какво и колко дълго)...

- 06-12-2010|Майя – re:

Гост писа:

Държавното обучение трябва задължително да учи хората на четене и смятане (аритметика). Всичко останало не би трябвало да е задължително...

Това би значело да сведем образованието до това на древна Спарта, или до това, което се твърди, че Хитлер е планирал за славянските народи.

- 06-12-2010|Кирил

Спомнете си „Да убиеш присмехулник“,

„Дзен и изкуство да поддържаш мотоциклет“, „Кентавърът“. Х. Ли, Дж. Ъпдайк, Р. М. Пърсиг са се сблъскали с това за което пише Гато. Дискусията не е спирала. Гато е в проблема и му е малко страшно.

- 09-12-2010|Майя – допълнение към Кирил

За мен най-разтърсващата книга, насочена против училището като институция, е „Пропусната пролет“ от Ханс Шерфиг, но тя не е толкова известна.

- 17-12-2010|Gliese 571d – IF

Спомняте ли си филма „АКО“ с Майкъл Макдауъл?

Пуснете си довечера Pink Floid – The Wall.

И разберете моля, че Америка е велика и винаги ще бъде велика – и в падението си и във възхода си, защото ПЪРВОТО и съкровено право, което конституцията защитава е свободата на словото. В следствие на което хората говорят и обсъждат свободно и намират решения в крайна сметка. Не казвам, че няма за какво да се критикува Гато. И Господ има за какво да го критикуваме. Но хора като Гато са в основата на прогреса на Америка и от там ...... до Луната и Марс.

Същата тази затъпяла нация строи в момента първото в историята летище за граждански полети в Космоса. В КОСМОСА!

Първият пътник на първия полет догодина ще бъде Сър Ричард Брансън (знам че е британец), който е напуснал училище на 14. И е дислексик. И не знае да борави с комютър. И космическият кораб, с който ще лети, си е лично негов.

Teachers, leave us kids alone!

- 05-01-2011|leo – article

conspiracy.......

- 20-02-2011|татяна ковачева

Прочетох,харесах и купих книгата вече.Би трябвало да имаме свобода на избор.Аз лично не желая дъщеря ми да мине през сега съществуващата система.И търся изход.Ако друг я одобрява-негова воля.За какво училище мечтая.Ами такова-без оценки,без съревнование,без невербално насилие,без ненужни знания...... Училище,в което всички са Едно.

- 24-03-2011|еко – Момо

За несъгласните с Гато бих препоръчала да прочетат Момо на Микаел Енде.

Доста неща ще им се изяснят и може пък да им просветне ;)

- 25-03-2011|Relim

Бях учителка в художествено училище, гимназия 7 години. Ограмотените със 7- годишно образование деца идваха в различна степен неграмотни. Общо взето всички знаеха да четат и пишат, но за граматиката абсолютно нехаеха, а някои дори сричаха. И това въобще не ги безпокоеше.

Когато синът ми, след кандидатстване,започна да учи в реномирана гимназия, се оказа,че има много добър преподавател по БЕЛ, който го мотивираше да учи с удоволствие.Първите оценки от тестовете на всички ученици в класа бяха 2-ки и 3-ки. След време синът ми получи 6-ци и дори специални похвали пред останалите класове. В края на срока, изненадващо за мен научих,че по настояване на родителите учителят е сменен. Били недоволни,че пишел 2-ки и 3-ки на децата им.

Това не е ли родителски контрол върху учителите, при това неуместен и рефлектиращ отрицателно върху собствените им деца.

А българинът е индивидуалист, какъвто няма друг по света. Не обича да му се казва какво да прави, защото си знае по-добре, но обича да критикува и да е свободен от отговорности.

Вижда ми се трудно да се подобри нашето образование на този етап.

- 06-09-2011|Румен Петров

Гатоу показва как мисли и действа свободният и отговорен (поради това) интелектуалец.

- 06-02-2012|Марияна Георгиева – Прочетете моята рецензия за книгата в коментара

Затъпяването – скритата цел на държавното образование !?

Редактирам заглавието на нашумялата книга на Джон Гатоу като въпросително изречение – «Затъпяване – скрита цел на държавното образование!?» в навечерието на поредната си учебна година. Наистина ли е така? Задавам този въпрос на себе си, на колегите си, на цялата система, към която и аз принадлежа.... И също като учениците не знам как да започна.... Блоговете са пълни с противоречиви читателски мнения – от обвинения в «зловреден утопизъм» до възхвала на смелостта му, да каже истината за световното училище,част от което е и българското. А на мен ми е трудно да се присъединя към което и да е от тях....

И ето най – неочаквано началото на моя отзив, рецензия или каквото там се получи, си идва само.... Светва компютърът...Учениците ми ме питат дали пак ще съм с тях и тази учебна година... «Моля Ви, госпожо, нека и тази година....» «Не...няма да им предавам тази година.» «Не ги ли харесвам?!...» Те обещават – тази година ще учат много, няма да ме ядосват...само да съм аз...Как да обясня на децата абсурдната икономическа логика на българското образование....Не мога да направя норматив с техните часове.... Ако ги взема, някой колега ще остане без работа...Образованието е финансирана образователна услуга, ученикът -средство за финансиране, учителят – разход....и пр....В пазарното консуматорско общество неща като професионална и човешка ангажираност, привързаност на децата към учителя и на учителя към децата, заложени надежди за съвместни дейности и преживявания нямат никакво значение.... Всякакви сантименти са излишни....Важно е оцеляването....И ето Ви някои от «уроците» на БГ-територия, за който говори скандалната книга на американския учител Джон Гатоу- държавното масово училище «преподава» на децата равнодушие и обърканост...Не е необходимо никакво задълбочаване и никаква емоционална инвестиция... в нищо... И без това интересният разговор по литература е прекъсван от звънеца, след който следва я биология , я математика... И без това учебното съдържание е толкова огромно за малкия брой часове, а стандартите непостижими дори за петокурсници филолози...Зрелостниците трябва да се научат единствено да решават тестове и да пишат нещо елементарно по предложения проблем....Дори и да не напишат, ако са добре тренирани по теста, ще получат много добър...Време за личностно израстване чрез общуването с литературата наистина няма....Защото, не дай си Боже, учениците ми да покажат със стотни успех по – малък на удобно заблуждаващия всички зрелостен изпит...и ще бъда заклеймена като лош учител ...Да.... май е прав нюйоркският учител на годината... Има тук някаква скрита цел...Довчера се надявах,че тази цел не е на моята държава, защото според зададените ми стандарти аз трябва да уча учениците да се аргументират, да изразяват собствена позиция по творбата, да извличат идеи и сами да ги пораждат ... Но само довчера...днес вече се чудя как да вместя в задължителното разпределение, което точ в точ трябва после да спазвам, в една учебна година 3 литератури едновременно...+ огромен литературно-исторически и литературно-теоретичен материал+общуване в научната и естетическата сфера....Е,...вече се досещам – ами скритата цел е чрез всичкото това в БГ- училището да не се случи онова, горното, което уж ни задават стандартите – аргументирането(т.е.мисленето), идеите, себепознанието...А за най-важното, което литературното образование трябва да дава на съвременния човек – емоционалната интелигентност и компетентност изобщо не се говори, нито се мисли...

И с тревога и болка трябва да призная,че Джон е прав.Като истински Дон Кихот в глобалния свят, учителят пледира,че ядрото на методиката трябва да бъде човешкият разговор за ценностите, за изборите, за проблемите. Целта на образованието според него е да опознаеш себе си, да откриеш уникалната си мисия на човешко същество в този свят....И ако образованието не го прави, а точно обратното, потиска тази изконна потребност по всякакъв начин – да, той отрича това училище на духовното и психологическо потисничество – уродлива рожба на света на трите К – конкуренция, консумация, комерсиализация...

Като печалния рицар и той настоява за свобода и хуманизъм сред един освирепял от алчност свят. Иска училището да спаси човека, да го върне към изначалното му предназначение – усъвършенстването и доброто. Затова и Джон призовава за «по-малко училище» в училището, а не че иска да го премахне изобщо, както го обвиняват противниците му, без дори да са прочели книгата му. «По-малко училище» означава свободно време за ученика и учителя – за съзерцание и осмисляне, за онзи разговор за нещата, който те прави свободен човек, способен да преодолява личните кризи,без да се поставя в опасни зависимости от вещества, хора и вещи...Защото емоционално свободният човек не вади пистолет срещу съперника в любовта и не пребива приятелката си, тъй като е наясно,че всеки, в това число и той самият, има право на избор и промяна. Не разбива витрините на магазините, защото няма марково яке...Той просто има други ценности...

Една голяма част от децата днес проявяват комплексно неумение за справяне в различни комуникативни ситуации, за което аз съм си създала собствен термин – «социална инфантилност», причините за която виждам в разкъсаните връзки в семейството, които училището не е в състояние да компенсира. За съжаление тази тенденция ще се задълбочава, защото държавата полага «грижи» в това отношение....Постепенно се въвежда задължително целодневно обучение, приветствано от голяма част от заетото общество.... А кога ученикът ще придобие самостоятелност, ще бъде насаме със себе си, ще се научи да управлява безценния ресурс време....?! Божа работа....Ето как се създават зависими личности, на които все някой трябва да им казва какво да правят – първо с училищните задачи, а после с живота си...Оценявам призива на Гатоу за «по-малко училище» като хуманистичен възглед със същите сериозни основания, с които просветителите от ХVІІІ век са искали повече училище и са смятали масовото образование за изцелител на бедите на човечеството.

Патосът на Джон Гатоу изглежда прекален и дори опасен за някои(нека си го признаем за много – институции, родители, учители?!...), защото е пряко насочен срещу образованието като бизнес, срещу образователния «продукт» като стока. Дотолкова сме свикнали с всичко това, че не можем да си представим нещо друго – училището като част от дома, където детето прави вдъхновяващи неща заедно с другите – по-големите и по-малки ученици, родителите си, по-възрастните си приятели с различни професии, съседите на училището...Гатоу предупреждава,че съвременното училище задълбочава сегрегацията – възрастова, социална, класова(!). Той е наясно колко опасна е тя – тиктакащ механизъм в основите на консумативната цивилизация.... В ученическите и младежките «общности» нерядко се задействат стадните инстинкти на насилието във всичките му форми. Събитията в Англия, събитията в Норвегия, почти ежедневните съобщения за агресия на улицата и в училищата у нас потвърждават изводите на Гатоу... Предлаганата противоотрова е отново «по-малко училище» – този път като време за общуване в семейството, за възстановяване на загубената роля на родителя в живота на детето....

С една дума – Джон мечтае....и мечтите му наистина изглеждат утопия в контекста на глобалното общество на безумна конкуренция, чиято основна цел е икономическият растеж, а житейската философия на милиони хора – свързана с посвещение на «пазаруването и трупането на притежания». Гатоу нарича всичко това «най-голямата порнография» в съвременния свят и заедно със своя духовен събрат проф. Тим Джаксън от университета в Съри предупреждава, че днешният модел на растежа причинява необратими щети, а социалната уредба на разпределението на благата е «чисто лицемерие и обида към разума». Затова неговата «утопия» не е за училище – институция, което налива вода в мелницата на зависимостите и подчинението, а за училище – топос на свързаността- с другите хора, с природата, с уникалността на човешката личност...

Може да махнем с ръка на поредната утопия и да отминем, тъй като книгата не дава готови рецепти и решения.Но тя настоява за световен остър дебат за нова концепция за човешкия живот, която трябва да залегне в основите на училището. Защото, заровило главата си в консуматорската пустиня, човечеството отброява последния си.......(час, полувек, век?)

Прочети тази книга ,читателю, и участвай в този дебат като важна една вече 7- милиардна част от човечеството. Книгата е за теб, който и да си ти – ученик, родител, учител, бизнесмен – работодател, корпоративен високоплатен служител или работник с минимална заплата...

Призраците на Нобел

Автор: Роберто Савиано

Да бъдеш поканен в Svenska Akademien, Академията на Стокхолм, която от 1901 година връчва ежегодно Нобеловите награди, хвърля душата ти в особено напрежение: невъзможно е да се освободиш от мисълта, че си приет в последното свято място на литературата. Но когато пристигам в Стокхолм, намирам нещо изненадващо. Всичко е покрито със сняг. Най-много три пъти в живота си съм пипал сняг.

На аерогарата всички са нервни заради бурята, у мен обаче цялата тази белота наоколо предизвиква особена, детска радост независимо от арктическата температура и дрешката ми – добра за средиземноморските зими, но за Швеция направо безсмислена. Първото, което ми се обяснява веднага след като пристигам в Академията, са правилата: строги, ненарушими. Трябва да съм облечен с елегантен костюм и всеки мой жест да бъде предварително съгласуван. Всички академици са избрани пожизнено, осемнайсет човека, представям си ги като последните пророци, предсказващи бъдещето на буквите: благославяни, мразени, митични, хулени, взимани на подбив заради властта им, ухажвани от целия свят. Не мога да си ги представя. В закритата зала срещам първите двама от тях: възрастен господин, който си е свалил обувките, и една госпожа, която се опитва да му помогне да ги обуе отново. С естествена грация ми стиска ръката и ми казва: „Вашата книга влезе в сърцето ми“. Бързо разбирам, че Швеция е изключително внимателна към всичко, случващо се по света, може би това е държавата, която повече от всички на планетата усеща като свои противоречията в другите държави. Някои от академиците ми задават въпроси за Италия, но по един много неочакван за мен начин. Всички, буквално всички ме питат за Дарио Фо, как се чувства, какво прави и накрая ме молят да му предам техните поздрави, сякаш се разбира от само себе си, че ние с него редовно се виждаме.

После ме питат какво мислим ние за Джорджо ла Пира, невероятния кмет на Флоренция от петдесетте години, също за Данило Долчи, Лелио Басо, Гетано Салвемини и Ернесто Роси. Тази Италия е забравена от италианците, но тук не само си я спомнят, но я приемат за единствената достойна за помнене. Някакъв господин се приближава, за да ми сложи микрофона, говори ми на италиански и аз се учудвам. „Защо се чудите? Вие сте в Нобеловата академия, тук говорим всички езици на света“.

Салман Рушди вече ме очаква в специалната стаичка. Прегръщаме се. Сърдечността, която ми показва още на нашата първа среща, е от онази, родилата се в сърцата на хора, които не забравят какво им се е случило, през какво са преминали. Рушди иска да ми предаде нещо от онова, което е изпитал върху собствената си кожа, да ми помогне да се мъча по-малко, докато отново си върна поне част от свободата. На мен ми стига и самият факт, че вече не се чувствам сам в моето положение. Изглежда ми невероятно. Когато беше издадена неговата присъда, аз бях още дете в началните класове. Неговата фатва, издадена от верните на Хомейни хора, и заплахите на Камората идват от две много различни места, но последиците им върху нашия живот, върху нашите истории на писатели в крайна сметка изглеждат еднакви. Същото бреме на затворничеството, което никой не успява докрай да разбере, същата непрекъсната тревога, самотата, срещата с недоверието, което лесно може да се превърне в оклеветяване – точно това най-много те наранява със своята несправедливост, тъкмо него най-трудно можеш да приемеш. Всичко, което ще каже в своето слово Рушди – за невъзможността да прекосиш улицата, да вземеш самолета, да си намериш къща, всичко това прави непоносим блиндирания живот, затова си мисля: „Така е, точно така е“.

Разговаряме как да организираме срещата. И тук правилата са също толкова безусловни. След като ме поканят да говоря, трябва да се изкажа и да не оставам прекалено дълго при евентуални аплодисменти, а почти веднага да се върна на мястото си. После идва ред на Рушди, а накрая ще има разговор. Когато и това приключи, не трябва да се ръкуваме с никого, нито да даваме автографи, трябва да прекосим залата и да излезем. След като всичко е изяснено, влизаме в залата на Академията. Представях си я съвсем различна: огромен пищен театър, ликуващи партер и ложи. Както с всеки мит, и тук се оказва точно обратното. Дървена зала, изящна, елегантна, но прибрана, уютна. Има нещо като подиум в средата, където сядат гостите, издателите, близките, постоянният секретар на Академията Хорас Енгдал и няколко избрани журналисти.

Докато Енгдал прави своето въведение, аз се чувствам горе-долу така, както когато се готвех за защитата на дипломната си работа. Забравяш всичко, което предварително си намислил. Усещаш само, че главата ти е празна, сърцето ти думка в гърдите, гърлото ти е пресъхнало. Опитвам се да се хвана за речите на някои писатели, получили Нобелова награда тук, на това място, на което скоро ще трябва да се изкача и аз. През 1996 година Вислава Шимборска говори за силата, която може да разширява границите по света, присъща както на науката, така и на поезията. Исак Нютон никога не би открил законите на гравитацията само заради това, че е видял как една ябълка пада от дървото, Мария Кюри щеше да си остане един уважаван професор по химия, ако и двамата не бяха обсебени от една кратка фраза: „Не знам“.

Поетът също непрекъснато трябва да повтаря това „не знам“ на себе си, каза Шимборска. „Светът – каквото и да си мислим за него, ужасени от неговата безкрайност и от нашето безсилие, огорчени от безразличието към индивидуалното страдание (...) каквото и да си мислим за неизбродимите му пространства, пронизвани от светлината на звездите (...) каквото и да си мислим за този свят – той е поразителен. (...) Но епитетът „поразителен“ крие в себе си логически капан. Поразява ни всичко, което се отклонява от добре познатите ни универсални норми, от очевидното, с което сме привикнали. Проблемът е, че такъв очевиден свят просто не съществува“.

Мисля за тази дребничка жена, преминала през окупацията и войната в Полша, видяла как страната є се превръща в сателит на съветската империя, а после и как тази, последната, рухва; мисля за способността на думите да свързват междузвездни пространства с езика на поезията, „в които всяка дума има своята тежест, нищо не е обикновено и нормално. Няма камък и няма облак там, отгоре. Няма ден и няма нощ след това. И най-вече ничие съществуване, никакво, в този свят“.

Усещам, че тя е оставила думите си в тази стая, те са тук, попили са в дървото, също както разговорите, лекциите на всички онези, получили „Нобел“, на Сарамагу, Кертес, Памук, Шимборска, Маркес, Хемингуей, Фокнър, Елиът, Монтале, Куазимодо, Солженицин, Сингер, Хамсун, Камю. Изброявам мислено тези, които си спомням, които познавам по-добре или съм обичал повече, почти ми се вие свят, шеметно е. Как ли си е сложил ето тук ръцете Пабло Неруда? Дали Пирандело е навеждал глава към бележките си, или се е взирал в лицата на академиците? На кого е говорил Елиас Канети – на света или на една зала? Дали Томас Ман, докато е бил тук, е усетил трагедията, която след няколко години ще преживее неговата Германия?

Опитвам се да дишам дълбоко – от една страна, за да се успокоя, от друга, по същата причина, поради която като дете те водят на море и те карат да дишаш, защото йодните изпарения край морето имат силата да те предпазят от грипове и настинки през зимата. Така се опитвам да поема следите на всички, които са били в залата, и се надявам да ми помогнат да издържа през зимата. Мой ред е. Качвам се на подиума изключително притеснен. Бих искал да кажа много неща, да дам повече примери на хора, които страдат за свободата на словото, които живеят под заплаха, защото са притеснили криминални организации – от писателите и журналистите от Мексико, където наркосите убиха Канделарио Перес Перес, до България, където бе убит писателят Георги Стоев.

Но ми бяха казали, че не трябва да слагам всичките яйца в чорбата, да не говоря прекалено дълго, затова се съсредоточавам върху най-важния за мен опит. Литературата и властта, написаното, което се е превърнало в заплаха единствено благодарение на най-опасното нещо на света – читателя. Обяснявам, че при демокрацията не думата сама по себе си предизвиква страх у силните, а това, което успява да пробие стената на мълчанието. Изразявам доверието си в литературата, която ни отвежда в най-невероятните места на ужаса, в Аушвиц чрез Примо Леви, в ГУЛАГ с Варлам Шаламов, напомням за Анна Политковская, платила с живота си за това, че в съзнанието на читателите от целия свят превърна Чечения в родно място на всеки. Разликата между Рушди и мен самия е следната: той беше осъден от режим, който не приема изразяването на каквото и да било мнение, противно на собствената му идеология. А там, откъдето идвам аз, там, където цензура не съществува, причина за присъдата е липсата на внимание, безразличието, шумът по дъното на потоците информация, които се изливат, без да имат способността да въздействат.

Понякога ми се струва, че ме приемат като човек, който идва от страна, прекалено често и погрешно определяна като аномалия. Казаното от мен обаче не е свързано само с Южна Италия, подчинена от мафията, нито пък само с Италия. Според мен това е очевидно за мнозина, картината не е толкова ясна. Много интелектуалци, докато оплакват загубената си роля в западните общества, продължават да гледат на успеха с недоверие или презрение, сякаш той автоматично ликвидира стойността на едно произведение, сякаш не може да бъде нищо друго освен резултат от манипулативни механизми на пазара и на медиите, сякаш читателите, на които се дължи този успех, няма как да бъдат видени иначе, освен като безкритична маса. И именно тук се допуска огромна грешка, защото ако е вярно, че книгите не са еднакви, толкова по-вярно е, че читателите са различни. Те може да търсят просто развлечение или пък да се опитват да разберат, да се увличат по най-светлата фантазия, но и от разказа за трудна и мъчителна реалност, може дори един и същи човек да търси всичко това в различни моменти, но те, читателите, са в състояние да избират и да преценяват. Ако един писател не вижда това, ако вече не вярва, че бутилката, хвърлена в морето, ще попадне в ръцете на някого, който е готов да го чуе, и се отказва, отказва се да пише и да публикува, защото не вярва, че неговите думи могат да създават връзки и да оставят следи – тогава той греши и спрямо себе си, и спрямо тези, които го предхождат.

Когато Салман взима думата, той напомня, че литературата се ражда от нещо, органично свързано с човешката природа – от нуждата да се разказват истории, защото именно благодарение на историите хората си създават представи за самите себе си. Затова само човешка общност, свободна да се разкаже така, както иска, е наистина свободна човешка общност. Рушди никога не е искал да бъде нещо различно от това, което е – плетач на истории, разказвач без принуда, затова най-много го наранява не забраната от страна на една идеология, която не може да го изтърпи, а оклеветяването от страна на онези, които именно в свободния свят искаха да внушат, че литературните му стремления не може да се изчерпват само с това и че той сигурно има и други, тайни подбуди – пари, кариера, слава.

Усещам в гърлото ми да се събира буца. Мисля за десетте години, прекарани от Рушди в пълна, тотална изолираност, блиндирана самота – как не е полудял. Само който води много затворен и спокоен живот може да си представи подмяната на свободата със сянката на смъртта. Но Салман продължава, без да се разсейва, приключва с изказването си и ние преминаваме към последната част от нашия разговор.

Накрая, когато се изправяме, за да отговорим на аплодисментите на публиката и на академиците, ни поднасят цветя, а аз си мисля, че момчетата от охраната ще има да ме поднасят за тази работа, която по нашия край смятат за нещо, предназначено само за госпожици. Вечеряме в стая, през която са минали всички наградени. Казват ни, че готвачът е на кралицата, но въпреки това аз почти не успявам да преглъщам тази храна, докато не се появява триумфиращо сладоледът с канела и карамелизирани ябълки.

Вечерята свършва. Според етикета никой не може да стане преди президента. Преминаваме отново през залата за награждаване. Тя е празна. Светлината е много приглушена. Рушди ми казва, вече без иронията от публичното си изказване: „Продължавай да имаш вяра в словото въпреки всички присъди, въпреки всички обвинения. Ще те обвиняват, че си оживял, а не си умрял, както е трябвало. Много важно. Живей и пиши. Думите побеждават“. Качваме се на подиума и се снимаме с мобилните си телефони. Смеем се, прегръщаме се като момчета на екскурзия, прескочили загражденията на Партенона, играещи си на Перикъл. Викат ни да излезем, да пием кафе, да поздравим всички и да си тръгнем.

Светлините угасват напълно и аз се спирам там, в тъмното. Изведнъж, също като при силна декомпресия, всичко ми минава, сякаш отнесено от някакъв вихър. Дните, преминали в една затворена стая, издрасканите с нокти стени, недоверието, чувството, че всички те лъжат и те предават. Намеците, обвиненията: много се показва, малко се показва, всичко е измишльотина, всичко е подредено, онези, които без да се срамуват, ми казват, че е трябвало да си трая, че съм си го изпросил, че съм хитрец, много са като теб, не се оплаквай, ти си си виновен, известен си, лайно си, мошеник си, плагиат си. Ругатните, изписани по оградите, ругатните, чути по улиците, всички, които изчезнаха при първите трудности, приятелите, готови да осъдят недостатъците ти, докато си играят на плейстейшъна, тяхната ленивост, оправдавана с всеобщата развала. Но после се сещам за всички думи на подкрепа и близост, за всички покани за вечеря, които не можех да приема, за стариците, запалили свещички на свети Антоний, за да ме пази, за подписите, за прегръдките и сълзите, за четенията по площадите, за международната преса и писателите от цял свят, поискали да ме защитят, сред тях и тези, които са били тук, за да получат Нобелова награда. И там, в тъмното, се опитвам да напълня дробовете си с този дъх на влага и на дърво, който сякаш е съхранил присъствието на всички, стъпили в тази зала.

„Лично аз не бих могъл да живея без своето изкуство. Но никога не съм го поставял по-високо от всичко останало. Точно обратното – то ми е нужно, защото не ме отделя от себеподобните и ми помага такъв, какъвто съм, да живея като всички. В моите очи изкуството не е предназначено за самотни и избрани. То е средство чрез специфичен образ на общите страдания и радости да бъдат развълнувани по-голям брой хора. Така че то задължава артиста да не се отделя. Подчинява го и на най-скромната и на най-универсалната истина. Често онзи, който е избрал съдбата си на артист, защото се е чувствал различен, бързо разбира, че не може да захрани нито изкуството си, нито своята различност, ако не признае приликата си с всички. Никой от нас не е прекалено голям за подобно признание. Но във всички ситуации на личния си живот, дали мрачни или случайно просветлени, окован във веригите на тиранията или временно свободен да се изразява, писателят може да преоткрие чувството на една жива общност, готова да го оправдае, при условие че той приеме и изпълни според своите възможности двете задължения, които правят от занаята му нещо велико: службата на истината и на свободата“.

Струва ми се, че почти го докосвам, Албер Камю, произнесъл тези думи през 1957 година, три години преди да почине при пътен инцидент. Искам да му благодаря, искам да мога да го уверя, че казаното от него тогава е все още вярно. Че думите вдъхновяват и обединяват. Че побеждават всичко. Че остават живи.

Превод: Таня Кольовска

Откъсът от книгата се публикува с приятелското разрешение

на издателство „Ера“.

Роберто Савиано (род. 1979) е световноизвестен италиански писател и журналист, който описва в книгите си историята и начина на действие на неаполитанската Камора.

Коментари (1)

- 29-12-2010|Боряна Пирьова – Силата на словото

Като човек живял дълго в комунизъм и посткомунизъм се прекланям пред носителите на силното и свободно слово, каквото е това на Алберто Свиано

Конспирацията на затъпяването на Джон Гато

Автор: Ели Иванова

За издаването на български на Затъпяване. Скритата цел на държавното образование на Джон Тейлър Гато разбрах от блога на Точица. Това е книга с речи, в които Гато (учител на годината за Ню Йорк) обяснява теориите си за отмяна на държавното образование. Kнига с рехави аргументи, много страст и без интелектуален или практически смисъл. С една дума, според Гато американската държава е въвела задължителното образование през 19 век с тайна цел да си подсигури послушни, тъпи работници и като резултат от него грамотността на американското население е спаднала; тази тайна образователна конспирация на държавата, продължаваща и досега, е причина за бума на разводите, отслабването на ролята на родителите в живота на децата и ги закрепостява в социалната класа, от която произхождат.

В представянето на издателството идеите на Гато изглеждат прогресивни – той е против разделянето на уроците на предмети и изваждането им от контекст, против училищния звънец и подобни. Но всъщност неговото е повече теория на конспирацията отколкото реформа на образованието. Главният проблем  е не проблемът за формализирането на уроците, звънецa и т. н., а убеждението, че всичко това го е измислила държавата с цел да направи бъдещите свои граждани удобно  тъпи. Тоест същото което вирее в България от доста време: САЩ и ЕС искат да ни направят тъпи и затова са ни унищожили хубавото образование.

Истината е, че дори ако някой каже на Джон Гато:  “Добре, ще премахнем звънеца, ще махнем разделението на уроците, децата няма нужда да вдигат ръка за разрешение за тоалетна, няма да има наказания и похвали, така добре ли е?“, ще си проличи, че това няма да разреши проблема според неговото виждане. Логиката му си остава, че държавата иска да има тъпи работници и и никаква реформа не помага, a за целта трябва да се премахне намесата на държавата изобщо. Тоест за тезата си (целенасочено потисничество на държавата) използва аргументи (методологията на обучението), които нямат нищо общо с нея.

Ето няколко примера за това.  Гато премълчава факта, че всъщност частните училища са също толкова „подтиснически“ и „затъпяващи“ – използват същата методология на обучението като и държавните, тоест при тях също има разделение на предмети, училищен звънец и подобни в същата степен. Дали и в частните училища е така защото отново държавата конспирира да направи гражданите си тъпи? Гато мълчи за това противоречие.

Главната идеология на Гато е настояване за отмяна на задължителното образование от страна на дърважата и издигане на домашното обучение като единствено и то по желание. Което всъщност нито е възможно, нито изобщо е решение за закрепостяването на децата в социалната класа, от която произхождат (за което той протестира). Тоест, домашното образование е възможно като привилегия само за деца от образованите слоеве и дори и за тях не е решение (коя майка, дори и да не й се налага да работи извън дома си, може да обучи детето си в съвременната епоха за всичко, от което то има нужда, до 12 клас?). Пък за едно дете от гетото домашното образование не е опция, защото рядко има образована майка на свое ежедневно разположение и дори и да бъде възможно, то ефектът му би бил точно закрепостяване на детето в социалната класа по произход, защото то изобщо не би имало дори възможност да излезе от средата си.

Точно обратното, смята се, че именно задължителното държавно образование в САЩ от края на 19 век досега е the great equalizer в социално отношение и гаранция за еднакъв социален старт. Разбира се, на практика не се получава така и социалният произход е голяма пречка в достъпа до образование. Но голямата разлика е че към към една държавна образователна система може да имаме претенции по отношение на обучението, да настояваме то да се промени и да правим стъпки за това, докато към домашното не можем да имаме никакви претенции, особено когато то не е задължително.

Нека не забравяме, че когато домашното е доминирало, по-голямата част от населението е било неграмотно. Аз не познавам страна, в която грамотността да е била по-висока при липса на задължително образование и по-ниска при въвеждането на такова. Както и не съм виждала недообразован човек, който да не е съжалявал, че не е имал възможност да ходи на училище.

Ню Йорк и други градове са имали много други учители на годината, но Гато получава въодушевен прием в определени среди, радетели на домашното обучение и параноята от намесата на държавата в семейните дела. Книгите му се разграбват като топъл хляб в тези среди и служат за argumentumab auctoritate, просто защото съвпадат с техния дневен ред.

Какви са фактите, с които борави Гато? От същия тип, каквито са и фактите и аргументацията на противниците на еволюцията например. Те не са непременно неверни, но са подбрани удобно, дава им се тенденциозно значение и тежест или става дума за сравняване на несравними неща, за опростяване на комплексни ситуации.

Но тази книга е сборник с речи, изнесени пред такива общности и като такава не съдържа особени данни, които да аргументират тезите му. Все пак смисълът на речите е да вдъхновяват, а не да аргументират. По тази причина виждам публикацията в България именно с цел подстрекаване на вече съществуващи български паранои без да дава смислени аргументи за размисъл за традиционното образование.

Определено образованието в което и да било общество отразява неговите ценности и практики. Но – освен ако не става дума за тоталитарна държава, която централизирано налага едно послание във всички сфери и нива – изобщо не може да се каже, че държавата конспирира да възпроизвежда някаква идеология, а още по-малко да затъпява учениците си.

За партийната линия в българското образование при социализма знаем отдавна и това не е тайна за никого нито сега, а даже е било публично изтъквано от самата партия и по онова време. Но да се инсинуира тезата, че и сега държавата има таен план за затъпяване на гражданите си не е само безполезно, а e всъщност вредно. То удобно ни освобождава от отговорност като общество за състоянието на образованието ни в момента, от дискусия и преосмисляне на нашето лично, на всеки един, отношение към децата и тяхното образование.

Идеите на Гато не издържат по още една причина. Образованието в САЩ е съвсем децентрализирано и ако някой е искал да прокара конспиративна линия на затъпяне чрез образование просто не би могъл да го направи. Министерството на образованието възниква едва през 1979 и неговата функция не е да определя учебната програма, а още по-малко материалите и подхода. Това става в различни степени на ниво щат и град, дори училище, с участието на местни съвети по образованието, в които се избират обикновени граждани и получават власт да определят съдбините му. A всеки учител има до голяма степен свобода да избира и материали, и методология, и подход. Самият факт, че Гато е бил признат за учител на годината показва, че подходът му съвсем не e бил отхвърлен от училищните власти и е можело спокойно да си го прилага в рамките на държавното образование, както и да увлече след себе си други учители, които да променят тази пуста методология и оттам да премахнат въпросната държавна тоталитарна конспирация за затъпяване.

От няколко години в САЩ цари тревога от изоставането на нивото на държавното образование в сравнение с други страни. Тревогата е за способността на учениците и бъдещи граждани да участват в икономиката на знанието, в която попадат в конкуренция с всички останали страни. Така че параноята „държавата иска да направи нас гражданите тъпи, за да бъдем послушни работници“ не издържа и по този параграф.

Ho загрижеността за нивото на масовото образованието и желанието да бъде то по-високо датира в САЩ още от ерата на Спутник. Освен тревогата за нивото му, съветската конкуренция в техонологиите е била достатъчно стимулираща и да се въведат доста прогресивни разкрепостяващи стъпки (тенденцията за отмяна на задължителните домашни например) и тогава американското образование наистина е било отлично на световно ниво.

Съжалявам много, че книгата на Гато е публикувана в България. Тя не дава добри аргументи за разбиране на образованието и проблемите му и прахосва много от обществената енергия в посока на подобряването му. Като трупа нова параноя ни освобождава от лична отговорност. Защото Гато не предвижда, че то изобщо може да се подобри – само да се премахне.  А понеже това няма да ни е възможно, ще продължаваме слепешката да обвиняваме държавата, без да правим нищо самите ние. Преди е била Партията, сега мафията/мутрите…

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (17)

- 30-11-2010|Златко

Цитат:

Съжалявам много, че книгата на Гато е публикувана в България.

Всичко отлично, но тези последни думи ми звучат съвсем не на мястото си в един текст, защищаващ свободата на мисълта и избора в едно либерално по дух общество. Къде е мястото на страха от различното мнение в цялата тази картина?

И още:

Цитат:

По тази причина виждам публикацията в България именно с цел подстрекаване на вече съществуващи български паранои без да дава смислени аргументи за размисъл за традиционното образование.

Това тук е директно некоректно. Всъщност инсинуацията от това изречение е доста чиста версия на собствена конспиративна теория – в един текст, който критикува нечия чужда.

Но всичко това са аргументи ad hominem, тоест по същество несъдържателни. Самият аз споделям тезите от този текст на Ели – но без забранителния му патос. Никое свободно общество няма причини да се страхува от идеи – нито пък има такива причини обществото, което иска да бъде свободно. Пътят към свободата, за разлика от онзи към ада, е постлан с всичко друго, но не и с добри намерения. Така че – да, има място и за тези идеи в България или където и да е другаде по света. Училищната система трябва да бъде критикувана и променяна, особено тук, особено сега. Може би Гато, както и повечето хора на тоя свят, е много по-силен в критиката, отколкото в предписанията си. Е, и какво от това? Книгата все пак ни кара да мислим – например да не се съгласяваме с него. Колко книги на тоя свят успяват да свършат нещо такова?

- 30-11-2010|Ellie

Публикуването на една книга е отговорност, Златко - от страна на издателя. Предполага се, че когато публикува нещо и то с толкова социално значими последствия той е проучил какво публикува, осмисля го и му осигурява контекст най-малкото. Не виждам конспирация в публикуването на книгата, а търсене на сензация. Бих искала да знам дали книгата е публикувана с предговор и какъв е той. Съжалявам, че е публикувана точно тази книга, защото има други, много по-подплатени и аргументирани, а не така лековати и сензационни, които обсъждат въпросите за деинституционализация на образованието.

Петя Хайнрих познава добре образователните избори в Германия, питай я за свободните училища, за домашното образование и други. Тя самата при наличие на избор е избрала традиционното.

Ad hominem е нападка към личността, а аз дори не съм поставила под съмнение личността на Гато като аргумент защо не е прав.

- 30-11-2010|Златко

Под „ad hominem“ имах пред вид собствената си критика към твоите предпочитания, Ели, а не твоята – по адрес на Гато. А инак, разбира се, всеки от десетте или толкова милиона българи по света иска нещо друго, само не това, което е. Ядрото на „българския проблем“, по мое мнение.

И все пак, не мислиш ли, че патосът на статията ти надминава чистата критика и се опитва да внушава на читателите идеи, поставящи под съмнение, например, интегритета на издателя (когото аз познавам доста добре и знам колко неосносвателни са подобни предположения)?

Както казах по-горе, аз също не съм почитател на Гато – нещо, което не ми пречи да гледам напълно спокойно на публикуването му в България. Срещу теб и мен ще се изправят десетки хора, които ще поддържат, че именно това е духът на критичност, от който те имат нужда. Означава ли това, че аз и ти можем да си позволим да гледаме на тях като на деца – примерно защото живеем на Запад? Пази Боже, ще ни издерат очите – и с право, сигурно.

Проблемът е старият проблем за несъизмеримостта на екзистенциалните ситуации на хората, особено когато са потопени в култури, които по същество са неизмерими. Единствената надежда си остава в полагането на мостове – но това не е работа за ден или два, нали?

- 30-11-2010|Ellie  -

Не познавам издателите, те със сигурност са хубави хора, но тук не става дума за тях, а за резултата. Пазя се от ad hominem и в този смисъл. А резултатът е, че липсва контекст, присъства страст, малко аргументи и в края на краищата сензационалистки резултат. Самият факт, че първо е избрана именно тази негова книга говори за това.

Погледнах други разгорещени дискусии по повод книгата от последните дни и там също всеки е разбрал идеите по абсолютно различен начин. Да кажем, че всеки читател има право на своя интерпретация. Но когато самите негови думи буквално се разбират като противоположното им, не може да става дума за плодотворна дискусия - за нея биха били полезни аргументи, а не афект или поне да говорим за едно и също нещо. Факт е, че в българското пространство са влизали и други идеи, дискутиращи затормозяващата усмирителна риза на традиционното преподаване, но само тази книга е разбунила така ефектно духовете. Не намирам това никак за продуктивно.

- 07-12-2010|Роберт Леви

През 1918 година в Русия се появила една книжка, по-точно брошура със заглавие „Указатель об изъятии антихудожественной и контрреволюционной литературы из библиотек, обслуживающих массового читателя“. Както става ясно по-късно (през 1924 г.), това са прави за благото на читателя, за когото тази литература е „най-вредна отрова“.

Съжалявам за това встъпление, но изрази като „Съжалявам много, че книгата на Гато е публикувана в България“ ми напомнят на онези времена и места.

За разлика от вас двамата - Ели и Златко, - аз живея в България, баща съм на двама ученика (гимназистка и третокласник), а и ми се е случвало да вляза да преподавам в (божем) елитна гимназия - НГДЕК.

Като родител нерядко ми се случва да коригирам написаното в учебниците. В едни случаи, от едни учители това се поощрява, от други - се наказва. Българската система - с всичките й кусури - е дала възможност както да се развият индивидуалните способности, така и да се убият. И? Нито очаквам всички учители да са с еднакви способности (или неспособности), нито смятам, че лишаването на децата ми от училище ще ги спаси от недостатъците на системата.

Познавам човек (тук в България), чиито две деца никога не са ходили на училище. На 19 години синът му написа прекрасен роман и говори няколко езика, но дъщерята, която не е със същите таланти, е лишена от възможността за „равен старт“. Просто ме е страх какво ще се случи с нея. Макар че това „случване“ е напълно възможно да се стовари и върху човек с университетско образование - примери много, а някои от тях дори преподават.

- 09-12-2010|Майя Маркова  - re:

Роберт Леви писа:

През 1918 година в Русия се появил... „Указатель об изъятии антихудожественной и контрреволюционной литературы из библиотек, обслуживающих массового читателя“... Това се прави за благото на читателя, за когото тази литература е „най-вредна отрова“... Изрази като „Съжалявам много, че книгата на Гато е публикувана в България“ ми напомнят на онези времена и места.

Не мисля, че Ели има предвид точно това. Самата аз съм изцяло за свободен пазар и свобода на словото и въпреки това съжалявам, когато видя в супермаркета маргарин и долнопробни соево-сланинени наденици, а на книжните сергии - шедьоври за световната еврейска конспирация, за това как никакъв самолет не се бил разбивал в Пентагона, за погрешността на дарвинизма, за Ванга, за лечебното гладуване или за това колко добро нещо са убийствата (последното е камък в градината на писателката „Станка Марева“, публикувала и в „Прегледа“). Става дума все за вредни продукти, вредата от които според мен е значителна и не се ограничава само до прекия им купувач. Човек може да признава правото на другите да продават и купуват вредни стоки и въпреки това да страда, като вижда пазара залят от такива стоки.

- 13-12-2010|Гаяне

Коментарът на книгата е направо неверен. Два примера:

Първо: Гатоу не пледира за забрана на всякакво образование, освен домашното, а за СВОБОДЕН ПАЗАР на образованието - нещо, което дори в САЩ го няма поради това, че държавните училища са субсидирани, и то от данъците на всички, не само на тези, които пращат децата си в тях. За наличието на свободен пазар на образованието в БГ пък е абсурдно да се говори - образованието е най-тоталитарната институция, има пълен монопол и функционира без никаква обратна връзка, на базата на терора (разбирай полицейската сила).

Второ: Ударението на Гатоу ни най-малко не е върху конспирацията, а по-скоро върху методите на образование, които водят до деградация на личността и превръщането й в безлична послушна част от масите.

Горко им на децата, които ги поучава учителка, която не може дори да чете и осмисли прочетеното! Което, между другото, е резултатът от образованието при отличниците - каквато не се съмнявам, че авторката на тази статия е била.

- 19-12-2010|Брука

Твърдата реакция на Гаяне донякъде обяснява наглед неуместното заключение на Ели: няма как една толкова широко рекламирана книга, на която българският й издател очевидно разчита да се продава добре, да бъде отмината с безразличие само защото живеем в свободно общество и всеки е свободен да си пише и чете каквото пожелае. Това ни праща към едно от основните противоречия на свободния пазар - маркетингът. Маркетингът, който включва всевъзможни стратегии за манипулиране на потребителя, елиминиране на конкуренцията и изобщо моделиране на очакванията за продукт, е отрицание на духа на „свободния пазар“, тъй като този пазар отдавна не е „свободен“, а подложен на същите рестриктивни правила като антиутопичните общества на Оруел и многобройните му подражатели в света на Холивуд. От тази гледна точка критиката или подкрепата на книга като тази на Гатоу не е просто въпрос на не/толерантност към другото мнение, а част от по-общата картина на стратегиите на българския (защото става дума за българския превод) книжен пазар за моделиране очакванията на клиента. Тухла по тухла се формира вкус и нагласа. Ели е напълно права да смята, че точно тази тухла помага да се построи още по-здраво стената на конспиративните теории и насадените „първосигнални“ (т.е. те са второсигнални, ама такъв е изразът) реакции. Нима самата ключова дума „затъпяване“ не принадлежи тъкмо към онзи елементарен речник, който ни затъпява ежедневно от страниците на (до онзи ден) ВАЦ-овите издания?

- 19-12-2010|Федър

Аd hominem, en concessis, но нищо ad rem. Много Шопенхауер, много нещо.

Затъпяването, уважаеми събеседници, е невъзможността да излезеш от рамките на личния си радикализъм. Статията Ви, госпожо Иванова, е опит за размисли, но, за съжаление, попадате повече в цитата „рехави аргументи, много страст и без интелектуален или практически смисъл“. А човек определя най-добре себе си, когато отправя критики към другите.

- 19-12-2010|Венцислав Кръстев

Образователната система е в криза не само в България, но и навсякъде по света (или поне в западния свят, като в него включвам не само Западна Европа и САЩ и Канада, но и всички бивши социалистически държави, вкл. Русия). Тази система никога не е създавана с цел да затъпява обществото, което и да е то. Напротив. Когато през XIX-ти век тя се утвърждава е посрещната с ентусиазъм и спомага за това да бъде променен в положителна посока живота на огромни маси хора. За времето си е била изключително ценна. Дядо ми, който е роден през 1903-та, е учил до 3-ти клас в Царибродската прогимназия. След като баща му загива през I-вата световна, неговите чичовци го връщат на село да работи.Неговият най-добър приятел обаче, завършва не само местната гимназия, но и медицина в София. Виждайки разликата, която образованието дава (с доктора остават приятели за цял живот), посвещава целия си живот на това децата му да се изучат. И в голяма степен успява. Инвестицията му (не в пари и средства) е толкова мощна, че успешно преминава и през следващото поколение, към което принадлежа и аз, а смея да твърдя, че съм успял да го прехвърля чрез децата си и в следващата генерация.Всичко това е било възможно, благодарение на тази образователна система.В днешно време обаче, поради силно консервативния и харакатер, тя се явява съществена спирачка на развитието. В момента не успява да създава личности, които да са на нивото на живота, който живеем. И ако въпреки това, такива личности все пак се създават, при това не малко, то не е заради нея. По скоро те са продукт на изключително широките възможности, които днешният модерен свят дава. Ако използвам термоинологията на Алвин Тофлър, може да се каже, че сегашната образователна система е в криза, защото е дошла да отговори на изискванията на Втората (индустриална) вълна, но вече е застигната и залята от Третата (постиндустриална, информационна или каквито щете прилагателни да и сложим). Със сигурност правителствата на никоя страна няма да могат да реформират системата от горе, защото винаги ще са изостанали от живота. Тя се пука по шевовете, защото търсещите знания все по-рядко ги намират в рамките на системата. Училищата и университетите все повече се превръщат от храмове на разума (по Пърсиг) в работилници за тапии, които разбира се, са все по-слабо конвертируеми. Хората, които се занимават с търсенето и намирането на компетентни кадри, вече не се уповават на авторитета на дипломата, а са принудени активно да дообразоват. И тази тенденция ще се засилва. Със сигурност образоването на хората ще става все по-добро, но доколко образователната система ще участва в този процес, вече е друг въпрос.

- 21-12-2010|Весела Караманова  - За съжаление, Гато е прав, останалото е словоблудс

https://lawandcharacter.wordpress.com/2010/06/22/ 123/ прочетете го и кажете кое от написаното не е вярно? Може би просто нямате деца и не знаете какво е в училищата. Гато може и да има определени крайности, но е прозрял и почувствал най-важното. Училището води децата до затъпяване. Прави го пет дни в седмицата по 7 часа до 13 клас в България. Случайно ли над 50% от българските ученици не знаят смисъла на прочетеното, а над 80% от завършващите училище не стават за нищо друго освен за общи работници? Какво трябва още да се случи, за да променим образованието? Дори и да няма конспирация, има провал. Тотален. България наистина страда от детефобия и го доказва с образованието си. Защо няма един български Гато, който да назове проблемите, докато все още има деца в България?

- 14-01-2011|Енея  - При нас е така, но по-отдавна

Всичко за което се е произнесъл Гато в статията, е вярно и точно. Важи с пълна сила за България. Ако искате доказателство - излезте навън и наблюдавайте...

- 18-01-2011|Владимир Величков  - Възможността за еволюиране е довело света от негов

Causa perduta са опитите да се дават „наставления“ за развитието и усъвършенстването на една свръх сложна система в човешкото общество, каквато е образованието. Това, към което следва да има стремеж, е тази система да стане достатъчно адаптивна и успешно саморазвиваща се. За да стане една система такава се изисква промяна в ключовите й елементи, тия, които я движат и развиват. За образователната система това са хората, които образоват и възпитават. Грижата на държавата следва да е да създаде условия, това да стане и механизмите за постигането му далеч не са толкова сложни. Когато се създадат условия в кандидатстудентските кампании да се получава най-висок бал при педагогическите специалности, тогава ще може да се каже, че образователната система има добро бъдеще. Иначе само ще се сблъскваме с все нови и нови догми, с все по-нови рецепти реформиране на образованието, които ще го правят все по-малко резултатно.

- 25-03-2011|dimis  - Да се опитаме да разглеждаме нещата цялостно, а не

Имах следния истински случай:

Когато започнах да разказвам за речта на Гатоу - http://www.librev.com/component/content/article/ 1086

на една позната (учителка от 8 г.), тя реагира отрицателно, още преди да е научила точно за какво става дума!

Виждам, че повечето хора приемат нещата лично... Ели, не ви познавам, нито Гатоу, но предполагам, че той няма нищо против вас, за да реагирате така болезнено. А последните ви думи са странни... Ако имахте необходимата власт, бихте ли забранили книгата?

Не е нужно да съгласим с нечии идеи, за да се замислим върху тях! Ако пък някой приема буквално идеите точно в тази книга, то проблема си е лично негов.

Даже повече такива книги са нужни - които да мътят блатото, в което така удобно си лежим!

- 25-03-2011|Майя Маркова  - re: За съжаление, Гато е прав, останалото е словоб

Весела Караманова писа:

Училището води децата до затъпяване... Случайно ли над 50% от българските ученици не знаят смисъла на прочетеното, а над 80% от завършващите училище не стават за нищо друго освен за общи работници?

А за какво стават връстниците на същите деца, които не са стъпвали в училище или пък са отпаднали, преди да завършат?

Хайде да си говорим сериозно. Никой не пречи никому да основе частно училище, което да осигурява по-добро образование. Но поне тук, в България, частните училища са значително по-лоши от държавните. И аз като Ели мисля, че училищата се нуждаят от огромни промени и подобрения. Но хората, които мразят дадена институция, рядко имат смислени идеи за нейното подобряване.

А учителката, за която говори Dimis, сигурно всеки ден има по няколко учебни часа, след което трябва да чете домашни и контролни, така че просто няма време за излиянията на хора в умственото състояние на Гато.

- 24-05-2011|Румен Петров  - бедната душа на авторката

Жалко за ума на авторката и показателно за отровата, която традиционното училище е произвело. В БГ, чийто продукт е и момичето Ели Иванова Дж.Гато няма да се роди. Уви! Ели, потопете се още по-смело в културата там та барем се поотмие най-лошото от българското училище по вас!

- 20-12-2011|sisivas  - А дали наистина българското училище е лошо?

Внукът ми в момента е 9-ти клас.Аз съм му не само баба, но сме и добри приятели и всеки ден ми разказва какво става в училище;Болшинството от съучениците му не идват на училище, голяма част от тези които са там, нямат домашни, спят в часовете, защото цяла нощ са стояли на компютъра; той учи и се развива все по-добре и по-добре, има мечти и са старае да ги постигне. Какво пречи на другите да учат? Родителите на внука ми са сериозни хора, имат добро отношение към него и детето все повече успява. А са в едно и също училище, с една и съща методика и едни и същи учители им преподават. Един ден ми казва: Бабо, представяш ли си, учителката по психология имаше рожден ден. Беше донесна бонбони и почерпи всички. След това започна да преподава урока, но никой не искаше да я слуша. Стана ми жал за нея и й казах, : „Г-жо, говорете, аз Ви слушам“.Тя седна до мене на чина и започна да ми предава урока само на мене!! Та, мисля си, дали училището и методите са виновни, или ниската култура и възпитание на родителите, които след 10-та година на децата си им казват „Ти си вече голям, оправяй се сам“! и сядат да си пият бирата и да зяпат простотиите по телевизията. Имала съм приятелки чиито внуци отидоха в Америка. Казват, наште даца са пет пети по знаещи от американчетата. Постъпват в един-два класа по-нагоре от този, с който са отишли. Та нека да не упрекваме чак толкова системана на образованието, кой колкото е способен, толкова може.

Дългата опашка

Автор: Крис Андерсън

През 1988 един британски алпинист на име Джо Симпсън написа книга на име Докосване до пустотата – сърцераздирателен разказ за едно почти смъртоносно преживяване в перуанските Анди. Книгата получи добри рецензии, но, бидейки само скромен успех, скоро беше забравена. А след това, десет години по-късно, се случи нещо странно. Джон Кракауер написа В разреден въздух – друга книга за алпинистка трагедия, която пък се превърна в издателска сензация. Най-неочаквано, Докосване до пустотата започна отново да се продава.

Рандъм Хаус побърза да направи ново издание, за да отговори на търсенето. Книжарите започнаха да рекламират книгата, поставяйки я редом с В разреден въздух, и продажбите се увеличиха още повече. Едно преработено издание с меки корици прекара 14 седмици в списъка на бестселърите от Ню Йорк Таймс. В същия този месец IFC Films направи по книгата филм – документална драма – която също достигна сериозен успех. В този момент Докосване до пустотата вече се продаваше два пъти повече от В разреден въздух.

Какво се беше случило? Накратко – препоръки на Amazon.com. Софтуерът на онлайн-книжарницата беше отбелязал сходства в предпочитанията на купувачите и беше предложил на читателите, които харесваха В разреден въздух да погледнат и Докосване до пустотата. Хората бяха приели предложението от все сърце, бяха започнали да пишат възторжени отзиви. Повече продажби, повече препоръки, подхранени от алгоритъма – и спиралата на положителните реакции беше започнала да се разгръща.

Особено забележителен е фактът, че когато книгата на Кракауер се появи по щандовете, онази на Симпсън беше почти излязла от печат. Само няколко години по-рано читателите на Кракауер дори не биха могли да чуят за книгата на Симпсън – и ако биха могли, то не биха били в състояние да я намерят. Amazon беше променил всичко това. Те създадоха феноменаДокосване до пустотата чрез комбинацията от неограничено лавично пространство и информация-в-реално-време за купуваческите предпочитания и обществено мнение. В резултат на това се беше появило увеличено търсене за една почти неизвестна книга.

Но това е предимство не само на онлайн-книжарниците; то е пример за един напълно нов икономически модел за медийните и развлекателни индустрии, който едва сега започва да показва пълната си мощ. Неограниченият избор разкрива факти относно това какво клиентите желаят и как те желаят да го получават в много и различни форми – от DVD-та на Netflix до музикални клипове на Yahoo! Launch, до песни на iTunes Music Store и Rhapsody. Хората се спускат дълбоко надолу в каталога, далеч по-нататък, отколкото заглавия има във видеотеките и магазините на Blockbuster Video, Tower Records и Barnes & Noble. И колкото повече неща намират, толкова повече те им харесват. Отдалечавайки се от отъпканите пътеки, те постепенно откриват, че вкусът им не е чак толкова сходен с преобладаващия, колкото са си мислели (или са били накарани да мислят от неща като маркетинг, липса на алтернативи и една обща култура на хитовете).

Анализът на данните от продажби и тенденциите от тези и подобни на тях услуги показва, че появяващата се в момента дигитална икономика ще бъде радикално различна от днешния масов пазар. И ако в развлекателната индустрия от 20-ти век всичко се е въртяло около хитовете, то 21-ви век ще се върти около провалите.

В продължение на прекалено дълго време ние сме страдали от тиранията на най-малкия-общ-знаменател – излагани сме били преди всичко на мъртвородени летни блокбастъри и на фризирана популярна култура. Защо? Икономика. Голяма част от нашите предположения относно популярния вкус всъщност са порождения на слабото скачване на търсене и предлагане, което пък е пазарната реакция от неефективно разпространение.

Основният проблем, ако това е правилната дума, е че ние живеем във физическия свят и че, доскоро, същото правеха и нашите развлекателни медии. А този свят налага драматични ограничения върху развлеченията ни.

Първото от тях е необходимостта от местна публика. Средният кинотеатър няма да покаже някой филм, освен ако той не е в състояние да събере поне 1500 души в течение на две седмици; по същество това е наемът на екрана. Средният музикален магазин трябва да е в състояние да продаде поне две бройки годишно от някой компактен диск, за да го държи на рафтовете си. Същото се отнася до видеотеките, магазините за видеоигри, книжарниците и вестникарските щандове.

Във всеки от тези случаи продавачите ще предлагат само съдържание, което може да породи достатъчно търсене, за да си струва предлагането. Но всеки от тях може да се осланя само на едно ограничено местно население – може би в разстояние на 10 км за средния киносалон, по-малко от това за музикалните магазини и книжарниците, и дори още по-малко (около километър-два) за видеотеките. Не е достатъчно за някой чудесен документален филм да разполага с потенциална зрителска аудитория от половин милион в рамките на цялата нация; онова, което има значение е колко зрители той може да има в Роквил, Мериленд, или сред купувачите в някой мол от Уолнат Крийк, Калифорния.

Съществува огромна маса от великолепни развлекателни съдържания с потенциално голяма, дори грамадна, национална публика, но те не са в състояние да надминат тази граница. Например, Тризнаците от Белвил, един филм, който беше предложен за Оскар през 2004, беше показан само в шест кина в цялата страна. Още по-впечатляващ е примерът с мъките на Боливуд в Америка. Всяка година индийската филмова индустрия произвежда повече от 800 игрални филми. В САЩ има около 1,7 милиона индийци. Но въпреки това най-високо оцененият (според Internet Movie Database) филм на хинду – Лагаан: имало едно време в Индия – беше представен само в две кина, а освен това беше част от само няколкото индийски филми, които изобщо получават разпространение в САЩ. Под тиранията на физическото пространство, една публика, която е разпростряна твърде широко, е същото нещо като изобщо никаква публика.

Другото ограничение на физическия свят е самата физика. Спектърът на радиовълните може да обхване само определен брой станции, а коаксиалният кабел – само определен брой телевизионни предаватели. И, разбира се, в деня има само 24 часа за програми. Проклятието на предавателните технологии е, че те са разгулни потребители на ограничени ресурси. Резултатът от това е, че отново се налага да се събира голяма публика в някакво географско пространство – още една висока преграда, която успява да прескочи само частица от потенциалното съдържание.

Миналият век на развлечение предлагаше лесно решение на тези ограничения. Хитовете пълнят кината, летят от лавиците и не оставят слушателите и зрителите да пипат дистанционните си управления. Няма нищо лошо в това; всъщност социолозите ще ви кажат, че хитовете са твърдо кодирани в човешката психика – те са комбинираният резултат от неща като конформизъм и устна пропаганда. А освен това голяма част от тях наистина заслужават мястото си: множество великолепни песни, филми и книги привличат широка публика.

Но повечето от нас искат нещо повече от хитове. Вкусът на всеки се разминава с мейнстрийма в някакъв момент, и колкото повече алтернативи изпробваме, толкова по-силно се чувстваме привлечени от тях. За нещастие, в последните десетилетия такива алтернативи се оказаха избутани в ъгъла от мощните маркетингови машини, изградени специално за целта от индустрии, които отчаяно се нуждаят от тях.

Икономиката, задвижвана от хитове, е създание на епоха с недостатъчно пространство, за да може да даде всичко на всекиго. Недостатъчно лавично пространство за всички компактни дискове, DVD-та и игри. Недостатъчно много екрани, за да се покажат всички съществуващи филми. Недостатъчно канали, за да се излъчат всички телевизионни програми, недостатъчно радиовълни, за да се изпълни всичката написана музика, нито пък достатъчно часове в денонощието, за да се втисне в него всичко – през който и да е от тези канали и пролуки.

Това е светът на недоимъка. Но сега, чрез онлайн-разпространението и продажбите, ние навлизаме в един свят на изобилието. И разликите са абсолютни.

За да разберете в какъв точно смисъл, чуйте какво разказва Роби Ван-Адибé от фирмата Екаст – компания, предлагаща дигитални плейъри с повече от 150.000 заглавия – и някои удивителни статистики относно потребителското търсене. Той започва с един въпрос, на който събеседниците му винаги отговарят погрешно: „Какъв процент от десетте хиляди най-продавани заглавия от който и да е онлайн-магазин (Netflix, iTunes, Amazon или който и да е друг) ще бъдат наети или продадени поне веднъж месечно?“

Повечето хора предполагат, че става дума за около 20 процента, при това с добри основания: ние сме научени да мислим по този начин. Правилото за 80-20, известно още като принципа на Парето (по името на Вилфредо Парето, италиански икономист, който развива тезата през 1906 г.), ни заобикаля отвсякъде. Според това правило, само 20 процента от основните филми ще бъдат хитове. Същото се отнася до телевизионните програми, игрите и книгите за масовия пазар – навсякъде 20 процента. Шансовете са дори още по-слаби при компактните дискове, където само 10 процента са печеливши, според Асоциацията на звукозаписната индустрия в Америка.

Но правилният отговор, казва Ван-Адибé, е 99 процента. Съществува търсене за почти всяко от тези 10.000 заглавия. Той наблюдава това в статистиките на своите плейъри; всеки месец, хиляди хора пускат в тях доларите си, поръчвайки песни, които никой традиционен плейър (джук-бокс) не е предлагал когато и да било.

Хората отговарят погрешно на този въпрос, защото отговорът е анти-интуитивен по два различни начина. Първият от тях е, че  ние забравяме, че правилото за 20-те процента се отнася до хитовете, а не до продажбите изобщо. Ние сме заседнали в един манталитет, управляван от мисленето за хитове и смятаме, че ако едно нещо не е хит, то няма да спечели пари и няма да възвърне разходите за производството си. С други думи, ние предпоставяме, че само хитовете заслужават да съществуват. Но Ван-Адибé, също както и мениджърите от iTunes, Amazon и Netflix, е открил, че „провалите“ обикновено също печелят пари. И понеже те са толкова много, тези пари много бързо могат да достигнат сума, съставляваща един огромен – и напълно нов – пазар.

Без да има нужда да се осигурява лавично пространство и – в случая с дигитални магазини като iTunes, без производствени разходи и почти никакви такива за разпространение – един продаден провал вече е просто още една допълнителна продажба, със същата печалба, както и всеки хит. Хитът и провалът се оказват на една и съща икономическа основа, и двете тези неща са просто записи в база данни, която се ползва в зависимост от търсенето, и двете еднакво достойни за предлагане. Внезапно, популярността вече не притежава монопол върху рентабилността.

Втората причина за погрешния отговор е, че индустрията има слаба представа за това какво точно искат хората. Ние например предпоставяме, че има само малко търсене за неща, които не се предлагат от Уолмарт или другите големи вериги; ако хората ги искаха, те със сигурност щяха да се продават. Останалата част, долните 80 процента, сигурно нямат голяма пазарна стойност.

Но колкото и егалитарен да изглежда Уолмарт, всъщност той е изключително елитарен. Уолмарт трябва да продаде поне 100.000 броя от даден компактен диск, за да покрие собствените си разходи и да направи достатъчна печалба; по-малко от 1 процент от всички дискове достигат някога такива продажби. Но какво да кажем тогава за онези 60.000 души, които биха искали да си купят последните албуми на Fountains of Wayne илиCrystal Method, или пък който и да е друг албум извън мейнстрийма? Те трябва да потърсят някъде другаде. Книжарниците, големите кино-комплекси, радиото и телевизията могат да бъдат също толкова трудни. Ние асоциираме масовия пазар с качество и търсене, докато всъщност той най-често е съвкупност от познатост, умна реклама и широка, но повърхностна привлекателност. А какво всъщност искаме самите ние? В момента едва започваме да го разбираме, но при всички случаи то започва с думатаповече.

За да придобием някакъв усет за собствения си вкус – не филтриран от икономиката на недоимъка – нека погледнем Rhapsody, един музикален сайт на абонаментен принцип, който понастоящем предлага повече от 735.000 заглавия (сайтът принадлежи на RealNetworks).

Ако направим диаграма на месечните статистики, ще получим крива, отразяваща „закона на силата“, също както и във всеки музикален магазин – с огромно търсене за най-известните заглавия и бързо спадане надолу при по-малко популярните. Но нещо истински интересно се случва, когато човек се зарови под най-горните 40.000 заглавия – което е приблизително наличното количество, предлагано от средния нормален музикален магазин (предлаганите албуми, които евентуално ще бъдат продадени). На това място Уолмартовете от реалния свят достигат нулата – те или не предлагат повече дискове, или потенциалните местни купувачи за подобни маргинални издания никога не успяват да ги открият, а може би и изобщо никога не пристъпват в магазина.

Търсенето при Rhapsody обаче продължава. Не само, че всяко от горните 100.000 заглавия от тяхната листа бива продавано поне по веднъж месечно, но същото важи и за горните 200.000, горните 300.000, и горните 400.000. Колкото и бързо Rhapsody да прибавя нови песни към библиотеката си, за тях винаги се намира публика, дори и ако тя се състои само от няколко души месечно, някъде из страната.

Това е Дългата опашка.

Можете да намерите всичко там, по дългата опашка. Ето например стария каталог – стари албуми, за които с топлота си припомнят дългогодишни фенове, или пък те биват преоткрити от нови. Ето записите на живо, В-страните, ре-миксовете, дори изпълненията на оригиналите от други артисти. Съществуват хиляди ниши, жанрове вътре в жанрове, вътре в други жанрове: представете си цял един огромен музикален магазин, посветен единствено на метал-банди от 80-те или музика за офиси. Има чужди групи, някога непостижимо скъпи на лавицата за вносни плочи, както и неизвестни банди от неизвестни записни фирми, повечето от които изобщо не разполагат със средствата, за да попаднат в някой голям музикален магазин.

Разбира се, има и много боклук. Но много боклук има и по дисковете – той е скрит зад основните парчета, които се излъчват по радиото. Хората ги прескачат по компактните дискове, но онлайн могат да ги избегнат с лекота, тъй като филтрите на ползването обикновено няма да ги насочат към тях. За разлика от дисковете, където всяко слабо парче струва около една дванадесета от албума на цена $15, онлайн те просто си седят безвредно настрана, игнорирани на един пазар, който продава единични песни и оценява всяка от тях според собствените й заслуги.

Истински важното нещо при дългата опашка е просто нейната големина. Вземете достатъчно количество не-хитове и ще получите пазар, който е по-голям от онзи на хитовете. Нека вземем за пример книгите: средната книжарница на Barnes & Noble предлага около 130.000 заглавия. Но повече от половината продажби на книги при Amazon идват от заглавия извънгорните 130.000. Помислете си какво означава това: ако статистиките на Amazon могат да служат като ориентир, пазарът за книги, които дори не се предлагат в обикновения магазин, е може би два пъти по-голям от онзи на книгите, които се предлагат. С други думи, потенциалният книжен пазар може да се окаже два пъти по-голям, отколкото изглежда в момента, ако само успеем да преодолеем икономиката на недоимъка. Бившият консултант Кевин Лоус формулира нещата по следния начин: „Най-големите пари са в най-малките продажби.“

Същото се отнася и до всички други аспекти на бизнеса на развлеченията, до една или друга степен. Сравнете само онлайн- и офлайн-бизнесите: средната видеотека на Блокбастър предлага по-малко от 3.000 DVD-та. Но една пета от продажбите на Netflix се получава от заглавия, които се намират извън тези 3.000 заглавия. Rhapsody продава всеки месец повече песни извънпървите 10.000, отколкото вътре в тях. При всеки от тези случаи, пазарът, който лежи извън обсега на физическия продавач, е голям и непрекъснато се увеличава.

Когато човек се замисли, изведнъж се оказва, че най-успешните бизнеси в Интернет са свързани по един или друг начин с Дългата опашка. Google например прави повечето си пари от дребни рекламодатели (Дългата опашка на рекламата), а eBay също е преди всичко опашка – нишеви и еднократни продукти. Преодолявайки ограниченията на географията и мащаба, по същия начин, по който го правят Rhapsody и Amazon, Google и eBay са открили нови пазари – и са разширили вече съществуващите.

Това е силата на Дългата опашка. Компаниите от нейния авангард показват пътя с помощта на три големи урока. Нека ги наречем новите правила на икономиката на развлеченията.

Правило 1: Направете всичко възможно достъпно.

Ако обичате документалните филми, Блокбастър не е за вас. Нито пък някой друг от познатите видео-магазини – по принцип се правят твърде много документални филми и те се продават прекалено зле, за да могат да оправдаят поддържането на повече от няколко от тях по реални, физически лавици. Вместо това вие сигурно ще поискате да станете член на Netflix, който предлага повече от хиляда документални филми – защото може да си го позволи. Една такава разточителност дава нов подем за документалния бизнес; през 2003 година, половината от приходите на Netflix се дължаха наЗалавянето на Фрийдманови – документален филм за семейство, разрушено от фалшиви обвинения в педофилия.

Това е и първият урок от тази форма: завладявайте нишите.

Това е точно противоположният начин на мислене в сравнение с онзи на класическата развлекателна индустрия. Днес решението дали да се изкара на DVD някой стар филм се основава на оценки за търсене, наличност на екстри като коментари и допълнителен материал, както и маркетингови възможности като годишнини, награди и поколенчески „прозорци“ (Дисни например пуска отново в оборот класическите си анимационни филми на всеки 10 години, когато се появи нова вълна от хлапета). Но това е висок праг, което обяснява защо само малка част от филмите, заснети някога, се предлагат на DVD.

Този модел може да има смисъл при истинската класика, но той е прекалено сложен за всичко останало. Подходът на Дългата опашка, напротив, е просто да се публикуват на DVD големи части от архивите, без никакви екстри или маркетинг. Наречете го Сребърната серия и искайте половин цена. Същото се отнася и до независимите филми. Всяка година за фестивала Sundance се предлагат около 6.000 филма. От тях се приемат няколкостотин, а около двадесетина достигат до кината. Защото тогава да не се пуснат останалите на DVD – като част от някаква специална и много евтина Sundance-серия? В икономиката на Дългата опашка е много по-скъпо да се правят преценки, отколкото да се пуска в продажба. Просто го направете!

Правило 2: намалете цената наполовина. А сега я снижете отново.

Благодарение на успеха на iTunes, днес имаме стандартна цена за отделното музикално парче: 99 цента. Но дали това е правилната цена?

Попитайте музикалните компании и те ще ви кажат, че цената е прекалено ниска: макар че 99 цента за парче е същата цена като на компактен диск, повечето клиенти купуват само отделни парчета, а не пълни дискове. Всъщност онлайн-бизнесът се завръща към модела на сингълите от 1950-те. Така че, от гледна точка на музикалните компании, клиентите би трябвало да плащат повече за привилегията да си купуват от меню – за да се компенсират загубите на фирмите.

Попитайте потребителите – и те ще ви кажат, че 99 цента е твърде много. Като начало, това е 99 цента повече от торентите. Но ако оставим пиратството настрана, 99 цента нарушава смисъла на икономиката: ако за фирмите е очевидно по-евтино да продадат една песен онлайн, без разходи за опаковка, производство, разпространение или лавично пространство, то защо тогава цената да не бъде по-ниска?

Удивително, но засега няма почти никакви икономически анализи върху това каква трябва да бъде справедливата цена за онлайн-музика. Главната причина за това е, че цената се образува не от пазара, а от полу-картела на музикалните фирми. Те продават отделните парчета за 65 цента, при което за продавачите остава само малко пространство за маневриране.

Ако оставим конфликти от този род настрана, щом допълнителната цена за предлагане онлайн на съдържания, първоначално предвидени за физическия свят, е достатъчно ниска, то такава трябва да бъде и крайната цена. Цена според дигиталните разходи, а не според физическите.

Колко надолу трябва да слязат музикалните фирми? Отговорът идва от изследването на психологията на потребителя. Изборът пред феновете е не колко парчета да купят при iTunes и Rhapsody, а колко изобщо да купят, след като алтернативата са безплатни даунлоудове от различните нелегални канали. Интуитивно, потребителите знаят, че безплатната музика всъщност не е истински безплатна: освен рисковете със закона, събирането на голяма колекция по този начин отнема време. Заглавията и обозначенията на отделните парчета са непоследователни, качеството варира, а около 30 процента от „стоката“ е дефектна по един или друг начин.

Може би най-доброто решение за музикалната индустрия е да престане да взема пари за единичните парчета. Дани Стийн, чиято фирма притежава eMusic, смята, че бъдещето на бизнеса е в пълното оттегляне от модела на собствеността. Когато широколентовият Интернет стане общодостъпен, както по кабел, така и безжично, все повече потребители ще се обръщат към тази небесна музикална кутийка, избирайки сред всички записи, правени някога. Някои от предложенията ще бъдат безплатни за потребителите и поддържани от реклама, като радиото. Други, подобно на eMusic и Rhapsody, ще работят чрез абонамент. В края на краищата, може би моделът на неограничено ползване, срещу плоска такса от $9.99 месечно, ще се окаже най-жизнеспособният.

Правило 3: Помогни ми да го намеря.

През 1997 един предприемач на име Майкъл Робертсън започна бизнес, който в началото изглеждаше като класическа Дълга опашка. Наречен MP3.com, той позволяваше на всекиго да качва в Интернет музикални файлове, достъпни за всички. Идеята беше да се подминат музикалните фирми и да се позволи на музикантите да общуват директно със слушателите. От MP3.com се очакваше да прави пари от таксите, заплащани от отделните групи, за да бъде предлагана музиката им на сайта. Тиранията на музикалните фирми би била приключена и от това биха разцъфнали хиляди цветя.

Като се остави настрана факта, че в края на краищата повечето хора използваха сайта за нелегална обмяна на комерсиални парчета, което доведе до съдебно преследване от страна на музикалната индустрия, моделът пропадна и в директната си цел. Новите групи по правило не успяваха да намерят слушатели и независимата музика не беше променена с нищо. Накрая MP3.com получи репутацията на точно това, което беше: объркана маса от най-вече лоша музика, която си заслужаваше неизвестността.

Проблемът с MP3.com беше в това, че те бяха само Дълга опашка. Фирмата нямаше лицензионни съглашения с музикалния бизнес, така че не предлагаше никаква популярна музика. За потребителите нямаше никаква точка на познатост, никакво количество от познати неща, откъдето да започне изследването на непознатото.

Да се предлагат само хитове също не е добро решение. Помислете си за трудностите на кабелните компании, които предлагат видео на поискване. Или за Movielink, слабичкият сайт за видео-даунлоуд, създаден от водещите филмови компании. Поради прекаления контрол и високата цена те страдат от ограничено съдържание: в повечето случаи само няколкостотин по-нови филми. Няма достатъчно избор, за да може да се промени поведението на потребителите, да се достигне позиция на реална мощ в икономиката на развлечението.

В сравнение с това, успехът на Netflix, Amazon и комерсиалните музикални услуги показва, че има нужда и от двата края на кривата. Огромните библиотеки от не-мейнстриймно съдържание различават тези фирми от конкуренцията, но хитовете все още служат за привличане на потребителите в началото. Големите бизнеси на Дългата опашка могат след това да водят клиентите по-навътре в библиотеките си, следвайки контурите на техните предпочитания, улеснявайки навлизането им в непознатото.

Това е разликата между подбутването и притеглянето, между масовото предаване и персонализирания вкус. Бизнесите на Дългата опашка могат да третират потребителите си като индивиди, предлагайки масовата персонализация като алтернатива на масовия пазар.

Предимствата на този подход са широкообхватни. За самата индустрия на развлечението, препоръките са удивително ефективна форма на маркетинг, позволяваща на по-малките филми и алтернативната музика да намерят публика. За потребителите, подобрената система на избор, идеща от следването на добри препоръки, насърчава самостоятелното изследване и може да пробуди отново страстта към музиката и киното, евентуално създавайки един много по-голям пазар от съществуващия до момента. (Средният клиент на Netflix наема по седем DVD-та месечно – три пъти повече от обикновените видео-магазини). А ползата за културата от всичко това се състои в много по-голямото разнообразие, премахването на угодническите ефекти от един век на недоимък в разпределението и приключването с тиранията на хитовете.

Такава е силата на Дългата опашка. Нейното време е дошло.

2004 г.

Източник

Крис Андерсън е американски журналист и главен редактор на известното списание Wired.

Изчезването на Макси

Автор: Рени Нешкова

Жоро стои на първото стъпало пред Градската библиотека на площад „Славейков“ с гръб към нея и се чуди как да премине, без да нагази във водата. Но такъв начин няма.

Необичайно топлият февруарски ден топи купчините сняг, които някой е трябвало да изнесе, но не му е останало време.

Трамваите порят като кораби по своите трасета, пръскат минувачите и звънят настойчиво, за да надделеят кресливата тълпа, предимно ученици от близките гимназии. Хормоналните идиоти са обзети от предстартова треска, разсъждава Жоро от своето пристанище до храма на знанието.

Но не се сеща за нещо по-просто: как да напусне стълбището, без да си намокри краката. Не може да стои тук до окончателното оттичане на водите. Има още много сняг за топене, а канализацията очевидно е запушена. Едва ли ще се намери и желаещ да го пренесе на гръб до безопасна суха територия.

Смело нагазва във водата и се запътва към будката за транспортни билетчета. Докато стига до нея, вече е наясно, че едната му обувка пропуска вода. Значи миналата година не е имало резки природни аномалии. Живял е в невинно заблуждение, тъй като сезонът се е точил без изненади. Имал е избор къде да стъпи при топенето на снега с евтините си обувки. И си е мислел, че е надхитрил китайците.

Но часът на истината винаги настъпва.

Щеше да преоткрие тази оспорвана от повечето българи мъдрост по-късно при различни обстоятелства. И да си помисли, че в този ден е могъл да се прибере вкъщи, да свърне по друга улица, да пие кафе в друго кафене, където Лео не стъпва.

Или пък не е можело да стане другояче, защото всичко е предопределено, заложено, записано в тефтера на Господ, както обича да обяснява съдбовните обрати колежката Магдалена, редактор в едно малко радио. Магдалена е угрижено закръглено миньонче от културния ресор. Тя записва в специална тетрадка всяка мисъл, която я впечатли.

На Жоро в момента му се струва много подходяща една от любимите й сентенции: „Животът е остров, а ние сме корабокрушенците на него.“ Предполага се, че спасителният кораб никога не идва.

Ние, скъпа Маги, редактираме живота си, можеш да си го запишеш в тефтерчето, каза й той веднъж.

Аз пък се чудех, Жоро, защо редакторите са най-големите загубеняци, без да се обиждаш, нали, имам предвид себе си, скромно отвърна тя. Каквото ни е писано, това ще стане, заключи спокойно Магдалена по повод автомобилна катастрофа, в която загина техен колега.

Вървял си по тротоара, когато от отсрещната страна на улицата го викнала някаква позната. И той решил да пресече. Но точно тогава иззад ъгъла с голяма скорост изскочила кола и го блъснала. Бил е близо до въпросния ъгъл и шофьорката дори не реагирала. Всичко е могло да протече в друга поредица, ако поне един от участниците в драмата е избързал или закъснял с няколко секунди.

Защо това божествено писание е пълно с грешки, ако не заради възможността евентуално да ги поправим, подхвърли той. Мислиш ли, Маги, че Бог е толкова неграмотен, та да сътвори такъв калпав текст?

Глупости, отвърна тя, просто Той ни изпитва.

Значи ни изпитва само за сведение, за дневника си, защото тъй и тъй въпросът дали да се удавиш или да те блъсне кола е уреден веднъж завинаги, разсъждава колегата.

От един момент нататък, не отстъпваше Маги, защото човек и неговите предци по права линия натрупват планини от подлости и грехове.

Това вече е несправедливо, като си помисля, че само от графата „първороден грях“ натрупваме бая прегрешения докъм трийсетте, а някои развратни и безотговорни предци ни изяждат лимита още преди да се родим, въздъхна издевателски Жоро.

Извинявай, миличък, но май точно сега не е много подходящо да се майтапим на тази тема, тъжно поклати глава Магдалена. В очите й имаше малко неприлична закачливост, констатира Жоро, но тя със сигурност се дължи на моето неустоимо присъствие.

Иначе Маги има непоклатима представа за Бог, в нея иронията е неуместна и оскърбителна. В подредената й като аптечка теология битовите подробности играят ключова роля за отношението на Господ към делата на хората. Ако са добри, Творецът може да те извади от черния списък.

А как влияе подредбата на звездите, поинтересува се Жоро с не много блага усмивчица.

Подредбата на звездите в минутата на раждането е маловажно, тогава Бог си играе на зарове, отговори Маги уж сърдито. Това донякъде все пак коригирало великото предопределение. Само в някои детайли и незначителни подробности.

Бяха се срещнали тук една вечер след работа и проведоха на крак този импровизиран разговор за смисъла на живота.

Така или иначе, според Магдалена мъжът заема най-ниското стъпало в еволюцията и божествените ценности. Той разваля всичко, защото не придиря с кого се съвокуплява, не отбира от естетика и е лишен от съчувствие.

Но тя му е намерила колая. Магдалена е от ония милосърдни жени, при които всеки мъж може да намери приют и утеха в моменти на пълна житейска катастрофа. Когато и родна майка не би приела разпътното си чедо. Нагонът и арогантната природа на бедстващия представител на силния пол са потиснати от грижи и несрети и той временно ставал по-чувствителен и великодушен. Това е моментът, когато корабокрушенецът има шанс да се спаси на разтегателния диван в уютната и ухаеща на бебешки сапун кухня на Магдалена.

В дома й често пребивавал някой изпаднал тип, по нейна преценка с потенциален талант, за когото тя се грижи строго и с усърдие, докато квартирантът се стабилизира душевно, позаглади косъма и стъпи на краката си. И в крайна сметка напусне приятния санаториум.

Но Маги знае, че пройдохата пак ще цъфне при нея, рано или късно. И тя отново ще го приеме великодушно, ако мястото не е заето междувременно от друг несретник със заложби в областта на изкуствата.

Спасителната лодка значи все пак идва понякога. Ако Маги е наблизо и се отзове на сигнала за помощ.

На оная случайна среща Магдалена загадъчно каза още на Жоро, че то не се знае някои майтапчии накъде ще ги отвее вятърът.

Сигурно ме е преценявала като неин бъдещ пациент, предполага той. Представя си как в неделя двамата отиват на църква, а вечерта – на кино. После тя му преразказва още веднъж основните сюжетни нишки на филма, докато се излежават на дивана в очакване да стане супата от пилешки крилца и трътки. В ъгъла на шкафа свети икономично кандилце, захранвано от тънък пласт олио, което огрява тъжното кафяво лице на светеца.

Маги прилежно изпълнява всички църковни предписания с оная ритуална демонстрация на потиснатост и неизбежност пред съдбата, векове култивирани в този географски район. Тя умее да съчетава символиката на жертвоприношението с практичността на селска домакиня. Способна е от един пилешки фенер да направи манджи за три дена и да занесе един буркан яхния армаган на сестра Агапия от манастира „Свети Спас“ близо до столицата.

Жоро знае, че освен църковните ритуали Маги боготвори магията на киното. Тя обича да разказва с школувания си глас на радиоводещ напоително и в детайли някой филм, отклонявайки се в лични примери и аналогии, докато слушателят не изтърве окончателно основната нишка на сюжета. Страстта към киното и към Бога в храма на Маги е в рамките на приличието. В нея липсва духовност, но и прекомерна екзалтация. Философията на оцеляването. Златната среда.

Пътят към ада, мисли сега Жоро. Ключът за тълкуване на този много странен народ от размирния полуостров – смесица от скандинавска толерантност и съзерцателност наред с балканско репчене. Мистична генно-историческа мешавица, родила объркани поколения и противоречиви мъдрости. Най-ценените умотворения са свързани с оцеляването, изконен проблем по тия краища.

Търпение, примирение и заобикаляне на опасни територии. Страх от съдбовни намеси и обстоятелства. Историческо наследство, с което българинът се гордее, но иначе мрази отдън душа, защото тъкмо историята го е прецаквала непрекъснато. Основно заради географията, местоположението на родината му, това отвратително ветровито балканско кръстовище, което, от друга страна, той обожава и нарича „земен рай“. Хем си дава сметка, че чак толкоз хубост и прелест му идват малко в повечко. Много хубаво не е на хубаво! Основният постулат на масовото население. Нация от земеделци, забили поглед в земята.

Шепата забогатели през първите години на местната демокрация, а впоследствие убити, бетонираха древната българска мъдрост.

Но понякога търпението, примирението и заобикалянето на опасните територии е невъзможно. Налага се да прецапаш през локвите и да поемеш риска на познанието.

Жоро се нарежда на малка опашка пред светлосиня будка. Павилиончето стратегически е поставено в най-ниската част на тротоара, където се стичат всички вади от топящия се сняг. Вероятно за да тестваш обувките и акъла си, докато чакаш, с горчивина осмисля положението Жоро.

Пред него има само трима граждани, явно умници със здрави обуща, защото видимо не бързат за никъде.

Продавачката на билети също не бърза. За нейните обувки не може да се каже нищо определено, тя е в пластмасовото съоръжение. Заплатата й тече, без да се променя, мисли Жоро, защо да бърза. Освен това женицата контролира положението. Може да разтяга и свива времето за чакане на всеки един от клиентите, да разполага с него по собствена воля.

Като се прибере вечер, тя събира тези минути и установява с какви наличности разполага. Само по няколко минути, но от стотици и хиляди граждани на столицата и страната. Получават се големи числа от часове, дни, години присвоено чуждо време. Много години. Тя е доволна от възможността да упражнява властта си от скромната барачка. А щом времето е пари, значи това прави милиони и милиарди. Ама не може да осребри това време. Отдавна е наясно, че няма късмет в живота.

Затова мисли да разкаже играта на тези отвън. Намерила е отдушник за разбитите си мечти за лично и семейно щастие. Като от списание „Некерман“, което прелистваше на младини – щастливи сплотени фамилии с руси дечица, заобиколени от красиви вещи. Децата замерят с бродирани възглавнички своите закачливо усмихнати родители, излегнали се в спокойната неделна утрин върху широко легло с изящни табли, покрито с чаршафи, украсени със същия флорален мотив като на възглавниците. Цялата постановка е да се акцентира ролята на бродерията за семейното щастие.

Списанието й е предлагало кройките и рисунките в мащаб 1:1 с точно описание на видовете конци и цветове. Германска прецизност. Имало е и откъде да си набави дефицитните материали за един красив и подреден живот. Дребните търговци пресичаха през 80-те години поохлабената западна граница с Югославия два пъти в рамките на един ден с големи пътни чанти – нататък с кашкавал и сирене, насам с кинкалерия, прежди, прах за пране, сапуни „Лукс“ и други стоки за бита. Навъртаха се около ЦУМ и Халите. Първите апостоли на капитализма в България, предтечите на пазарната икономика.

Беше обичайна гледка да се види приличен гражданин, може би с висше образование, увесил на врата си връвчица с нанизани няколко рула тоалетна хартия, да крачи гордо из центъра на столицата. В някакво западно списание излязла снимка в едър план на такъв ухилен български гражданин, накичен с дефицитната стока. Щастливият туземец, разбира се, не знаел за фотото, но ченгетата го светнали и му дали акъл да съди изданието за няколко хиляди долара. Жоро разбра за това, защото случайно срещна човека, когото познаваше бегло от общи компании. Голяма излагация, рече той, така да се натреса. Обаче били пуснали в Халите шпеков салам, маслини, холандски бисквити в хубави метални кутии и други неща, та ръцете му били заети с торби.

– Дойде онзи ден у нас един от службите – сподели той с Жоро. – И като почна да ме обработва ченгето, все едно съм малоумен. Трябва, вика, да съдиш списанието за уронване на личното ти достойнство и авторитет. Питам го дали ще се наложи да излизам в чужбина, а тоя се хили гадно, не било, вика, необходимо физически да присъствам. Имало кой да се занимава с това от мое име. Ама и аз нахален! Поисках да видя поне снимката, защото не се продава тук това списание. Така де, нали трябва да ги съдя за уронване на авторитета ми, може, викам му, да съм излязъл симпатичен. Ченгето обаче нещо нямаше чувство за хумор и ми вика, че нямало какво да я гледам, приличал съм на идиот, накичен като на карнавал с тоалет папир. Снимката била в кадър от кръста нагоре, торбите в ръцете му не се виждали, тъй че те щели да му извадят бележка за инвалидност. Уж че винаги така си носел напазаруваното. А списанието според 14         представителя на властта било пълен парцал, само лъжи и гнусни инсинуации за положението в България. Казвам му, че не искам да се забърквам с империалистически простотии, под достойнството ми е. А тоя като скочи, като взе да ме заплашва, разбра говедото, че го премятам. Не му пукало за достойнството ми и дали ще ползвам тоалетна хартия или вестници, обаче покрай такива безотговорни мърльовци като мен се сривал авторитетът на страната.

Жоро много се смя, но не даде съвет на своя познат как да постъпи. Само предположи, че дори задочно да спечели делото срещу списанието, тия пак ще му вземат парите. Знам, отвърна човекът, чието засегнато лично достойнство бе оскърбило дълбоко и българските тайни служби.

Жоро се учуди, че никога повече не срещна своя случаен познат и така не разбра как е приключила сагата с тоалетната хартия.

Сега тези дефицитни стоки, като салами, тоалетни хартии и красиво спално бельо с флорални мотиви се продават навсякъде, но вече е късно. Съпругът на продавачката на билети най-вероятно се е пропил безвъзвратно. Не върви някак да постелеш на този мучащ кретен чаршафи с бродерии. Единствено в будката тя има възможност да контролира нещата. Жоро е виждал често тези злопаметни женици, продукт на соца, в който е заложена висока киселинност и съдбовна обреченост поради нечия неизвестна вина, натрупвана от поколения негодници по права линия.

Тя бавно дърпа зеленикавото перденце, слънцето напича точно от тази страна. После търпеливо оправя диплите, разпределяйки ги равномерно. Може би иска да покаже на чакащите и златния си пръстен с    15 форма на орех и почти същата големина.

Сетне вероятно се захваща с друга работа, защото първият от опашката продължава да зяпа встрани от процепа на будката.

Жоро бърка в джоба си, за да приготви стотинки и да улесни процедурата.

– Извинете, изпуснахте си нещо! – чува познат глас зад гърба си.

Обръща се и вижда сияещото лице на актрисата Татяна Лолова. И преди да реагира, тя се навежда, вдига една монета и му я подава.

– Моя ли е? – пита Жоро.

– Не знам, но от вашия джоб падна – тя се разсмива със звънкия си смях, главите по прозорците на преминаващия трамвай се обръщат към тях, защото тя е много известна.

Хората, които прецапват локвите, също ги гледат. Жоро се усмихва, което не му коства особено усилие.

Има и такива хора, казва си той по-късно, докато крачи към автобуса, за да се прибере вкъщи, както си въобразява по това време.

Въпреки неприятното усещане от мокрия чорап и той се е заразил от градската треска, предизвикана от хубавото време. Може би и от развеселените момичета, които среща по пътя си. А сигурно и от внезапното откритие, че вчера беше зима, а днес е пролет. Този ден не му провървя, но утре може да има късмет. Неочакваните обрати понякога са хубави.

Една възпитана възрастна жена в библиотеката преди малко му каза, че мястото за библиотекар за съжаление е заето. Но му даде телефон, за да се обади на нейна близка в издателство, която преди време 16 споменала, че чула от някаква колежка как нейни познати щели да правят списание, та може би търсели редактори.

Жоро знае, че тези неща не стават така. Просто жената е добра и иска да му помогне. Такива достолепни, съчувстващи и мили жени все още се срещаха в библиотеките из центъра на столицата. И в някои театри.

Все пак той взема трамвая и отива до въпросното издателство. То е само на три спирки.

Процедурата трае не повече от две минути, ако се брои и времето да прекоси два пъти белите теракотени плочки до бюрото на възрастен господин с нов пепитен костюм и вдървено изражение на апаратчик от политпросветата. Той дори не изчаква Жоро да каже цялото си изречение.

Нямаме свободни места – и забива поглед в някакви листи.

Вие никога няма да имате свободни места. Вие имате само списъци с имена за щатни бройки, които ви спускат отгоре.

Издателят го зяпва, но бързо се окопитва:

– Затворете вратата от обратната страна – нарежда той.

– С голямо удоволствие – любезно отвръща Жоро. По обратния път до тапицираната с изкуствена кожа врата със злорадо задоволство забелязва, че е оставил един отчетливо кален отпечатък от разлепената обувка. Дано се задръстиш в скапаните си текстове, пожелава му наум Жоро. Не му хрумва за сентенцията от тетрадката на Маги „На каквото съм се присмяла, все ме е сполетяло“. Щеше да се сети съвсем скоро.

Половин час по-късно все още безработният редактор Георги Н., наричан от приятелите си Жоро,         17 крачи към спирката на автобуса. Но я подминава, продължава още малко надолу по улицата и завива към артистичното заведение под изложбената галерия на „Шипка“ 6.

Струва му се, че на терасата е слънчево и хубаво и ще е добре да изпие едно кафе в компанията на студенти от Художествената академия и утвърдени имена в бранша, които разхождат брадите си между все още неопитната артистична бохема. Да изтрие отвратителното усещане от срещата с пепитеното дърво. Тоя бивш чиновник от цитаделите на партийната просвета дори не го изслуша докрай. Толкова бе потресен от въпроса на Жоро дали не търсят редактори.

Сега трябва да се отпусне и да помисли. В джоба му има две хубави банкноти и стотинки, които позволяват известно спокойствие и комфорт в сияйния предпролетен ден.

Жоро неочаквано получи утвърдителен отговор дали може да си вземе хонорара за един текст отпреди година. Той отдавна бе прежалил тези пари. Нямаше и да се обади, ако жена му Веселка не попита, а след това твърдо настоя да провери как стоят нещата. Я, откъде накъде няма да ти плащат, с ръце на кръста риторично попита тя. Веселка засега крепи семейния бюджет като счетоводител в държавно предприятие след верижните фалити на нововъзникващи частни фирми, където не успява да се задържи повече от три месеца.

Жоро отпива първата си глътка кафе и усеща, че животът понякога е непредсказуемо приятен. Няма как да знае, че точно в този момент Веселка заработва заплатата си в караница с едно безхаберно създание, забутало някъде важна папка, която шефът иска да види на секундата. Ако знае къде е Жоро и какво ще последва в близките месеци, тя би определила събитието като попадане във времеви възел.

Според нея Жоро е майстор непрекъснато да се набутва във времеви възли, от които най-често остава без работа. Тя, разбира се, го обича, но смята, че е напълно непригоден за бързо променящата се конюнктура на демократизираща се България. Жоро обаче е убеден, че причината не е в него, а в списъците. Не съм в техните списъци, обикновено казва той в подобни случаи. Преди малко получи поредното потвърждение на хипотезата си.

Но сега няма да мисли за нищо. Просто ще си седи в кафенето и ще гледа как снегът изтича във вадички по посока към Докторската градина. Гроздове врабчета са усетили дъха на пролетта и оглушително цвърчат в отсрещните храсти.

В този момент забелязва на стълбите кръглата фигура на Лео Сапунджиев, известния активист от Съюза на демократичните сили. Той тъкмо напътства трима старци от Съюза на репресираните след 9 септември 1944, които бавно преодоляват стъпалата към храма на изобразителните изкуства. Жоро не очаква Лео да го познае, макар че бе участвал активно в организацията на митинги, бе предоставил четири метра хасе за плакати, две палатки-хималайки за Града на истината и цялото си свободно време на начеващ частник в онези еуфорични и пълни с надежди дни и нощи след късната есен на 1989-а.

Но Лео го забелязва. Казва нещо на хората си, които застиват в позите си на стъпалата, обърнали глави към своя водач. Той чевръсто се връцва и тръгва с подскачаща походка към Жоро. Здрависва се енергично и му заръчва да го изчака. Водел тези изстрадали старци, както се изразява, на изложба на едно много талантливо момче, седесарче, щял да изпрати хората си и да се видят.

Не след дълго Лео и възрастните мъже се връщат от изложбата, той наистина ги изпраща донякъде с напътствия и енергични жестикулациии, после сяда при Жоро. Без церемонии поръчва по един голям коняк с газирана вода и се нагласява да чуе отговорите на въпросите си, как е Жоро, какво прави, изобщо как вървят нещата.

Търся си работа – безцеремонно отвръща безработният редактор с ясното съзнание, че нарушава нещо съществено от добрия тон в един толкова прелестен топъл февруарски ден.

Нормално – безизразно констатира Лео. – Хиляди пъти съм казвал, че ние си пилеем кадрите. До нас живее един дърт комунист, редови член на партията, не е бил, да кажеш, голяма клечка или нещо от сорта, ама като се разболя, другарите го посещаваха всеки божи ден с армагани. Сега работи за фантастични пари като пазач в една фирма. Комунягите не си оставят кадрите в калта като нашите. Ти какво работеше последно?

Бях редактор в едно издателство, но го закриха и...

Днес коя дата сме? – прекъсва го Лео.

12 февруари.

Запиши си някъде, че на 12 февруари ти върви. Имам нещо специално за теб. А когато Лео ти каже нещо, значи става. Лео не обича да приказва, а да действа. За разлика от повечето наши, дето им дай да разтягат локуми. Ама като дойде време за работа, търсят Лео. Ще ми се обадиш в понеделник рано сутринта. След 6 часа съм на крак – завършва той краткото си слово.

После записва на гърба на една визитка телефона си, допива коняка на екс, казва, че има среща, оставя пари за сметката, изправя се и със свръхстарателна дикция на начинаещ актьор добавя:

– Трябва да поддържаме нашите хора, защото това днес е истинско безобразие – следва здраво ръкостискане, вдигане на двата пръста като знака на победата и още веднъж напомняне: „Ще ми се обадиш в понеделник рано сутринта.“

И това е всичко.

Една нишка от времевия възел започва да се разплита.

Текстът се публикува с приятелското съгласие на e-knigi.

Рени Нешкова е българска журналистка и писателка.

Коментари (3)

- 02-12-2010|Асен Кънев

Отдавна не бях чел с такова удоволствие и лекота.

- 29-11-2011|Julian Petrov  - za knigata

Ot prochetenija otkys prolichawa umenieto na Reni Neshkowa da otkroi indiwidualnostta na swoite geroi i taka oshte w nachaloto na romana da ochertae nepodrazhaemata sreda, w kojato e razgyrnato dejstwieto. Towa e nasheto wreme, a ne bezpomoshtno stilizirano. Pribawim li kym towa kachestwo na beletristkata i ezikyt na tworbata sys zashtitenoto umenie da predstawja glednite tochki na licata chrez naratiwnata tehnika - stawa jasno s kakyw sywremen literaturen tekst obshuwame. Uspeh i w sledwashata kniga na g-zha Neshkowa.

- 05-01-2012|Ultramarina

mnogo hubavo, Reni!!!

blagodarya!

vyrna me v shtastlivi vremena, makar i s kitayski obuvki-ednodnevki :), no s obichni hora

tozi Joro ot romana mi napomnya Lyubo, leka mu pryst... oh, shteshe da mi se skara za latinicata.

a snimkata na koricata mi e poznata...

Обувките

Автор: Златко Енев

Не го сдържаше на едно място. Не че му пукаше особено, площадът пред културния дом и без това беше пълен с многолика тълпа – всевъзможни изпращачи, разплакани майки, татковци в миришещи на нафталин костюми, просто зяпачи, както винаги в този ден от годината, на това място – но усещането за подскачащи пружинки в стомаха все пак му причиняваше леко гадене, като при миризмата на някоя от майчините му гозби. Бившите единайсетокласници, сега почти неузнаваеми в празничните, скъпи труфила – момчетата полупияни още преди балът да е започнал, момичетата видимо треперещи от възбуда, а може би и от вечерния хлад, в блестящите си, фантастични рокли – се нижеха бавно и показно-наперено сред шпалира, водещ към входа на голямата бяла сграда. Някои все още крещяха пресипнало – обичайното отброяване на края – други се присвиваха под натиска на десетките погледи, едно или две момичета си поплакваха, вкопчили се в също толкова безпомощните си кавалери…

Но не и тя, разбира се. Нели Щерева – висока, стройна, самоуверена, неустоима;  просто създадена, за да бъде съзерцавана и обожавана, както сама най-добре от всички знае. Самата женска грация, качена на високи, пружиниращи токчета, с миниатюрно парче плат върху себе си, което при всяка друга би изглеждало като невъзможно, недопустимо предизвикателство, но при нея се ветрее свободно и красиво, допълвайки по най-естествен начин неописуемата хармония, излъчвана от това полубожествено, не-от-тоя-свят същество. Както навсякъде в природата, където нещо упражнява силна притегателна сила върху обкръжението си, около нея се въртят, пърхат, носят, привличат и отблъскват всевъзможниобекти, които тя допуска с царствена снизходителност, притегля или отпраща с небрежни, едва забележими жестове и мимики – с очи, устни, ръце, понякога дори с гърба си. Нели, кралицата. Нели, божествената.

Той почувства погледа й върху себе си, за миг го обхвана блажено, почти непоносимо вцепенение, после тя му кимна небрежно, изпрати му въздушна целувка, дори сякаш му смигна заговорнически – и коленете му тозчас поддадоха, омекнаха предателски, някъде далеч под вкамененото, предателски щръкнало парче плът, което сигурно всички наоколо забелязваха от километри… Той прочисти гърло, потайно намести панталона си, озърна се – никой не го гледаше, разбира се, всички погледи бяха залепнали върху нея, сякаш нещо друго би било възможно, би било дори мислимо в което и да било ъгълче на вселената, тази или която и да е друга… Опита се да помаха с ръка, да отвърне на паролата й, но тя беше вече отминала и единственото, което му остана, беше надеждата – глупава, детинска, откачена надежда – че планът му все пак ще проработи. Да, да, да – ще проработи, напук на всичко! Аз съм човекът с план, повтори си той за хиляден път. Това е, което ме прави различен. Аз съм човекът с план. Да, човекът с план.

Разбира се, единственото, което му оставаше оттук нататък, бе да се държи за плана с отчаяна, лудешка самоувереност. Биячите на входа наистина го пуснаха веднага след като спомена името й – нейната магия работеше и тук, очевидно; по някакъв начин тя беше успяла да направи невалидно инак строго спазваното правило, че на абитуриентските балове тук, в малкото градче, могат да присъстват само и единствено абитуриенти, никакви навлеци, никакви рискове от свади и караници, никакво смешение. Това трябва да бъде нощ, която всеки от младите хора да носи със себе си до края на живота – най-красивата, най-фантастичната, най-фееричната. Или нещо подобно: долу-горе, както става с всичко в тоя край на Европа.

Промъкна се вътре крадешком, повече ужасéн, отколкото възхитен от собствената си смелост. Даскалите, разбира се, го оглеждат с нямо възмущение и разменят каменни, въпросителни погледи – тоя пък какво търси тук? – но той се носи спокойно, невъзмутимо, така както се е упражнявал цели часове пред огледалото, отива на бара, поръчва си нещо безалкохолно (разбира се, няма да даде никому повод да го захапят за нещо толкова тривиално като алкохол на малолетна възраст), седи вдървено и неподвижно, докато възбудата се уталожи и ония престанат да го забелязват. Най-важната част от плана му е да стане напълно незабележим. Невидим, ако е възможно. Да се слее с фона, да изчезне от полезрението им. Също като онзи велик учител, паякът…

Странно, всичко функционираше безукорно. Нещата се случваха едно след друго, напълно естествено, напълно непринудено, точно като беше си ги представял вкъщи през всичките няколко седмици, в които бавно беше оформял плана си. Вечерта напредваше, точно толкова феерично, красиво и фантастично, колкото това беше възможно тук, в леко затъмненото просторно фоайе на градския културен дом, духовете се възбуждаха или укротяваха, в зависимост от прищевките на тая или оная случайност; играта на светлините и сенките, на звуците и цветовете, играта на забравата, изглежда малко по малко опияняваше всички наоколо. Всички освен него, разбира се. Той седеше на мястото си, пиеше кола след кола и чакаше. Търпението е първата добродетел на ловеца. Всъщност, търпението е всичко. Не само за ловеца.

И все пак, когато някой закачливо го почука по тила – той не се обърна, разбира се – дишането му се учести и сърцето му мигновено запърха, пред очите му затанцуваха пъстроцветни зайчета, а гърлото му се присви, почти затвори. Изчака, все така вдървено, докато тя седна на свободния бар-стол до него, пое с наслада парфюма й, продължи да изчаква, докато стана очевидно, че ако продължава да й отказва вниманието, което й се оказва задължително, от всички, тя ще стане и просто ще изчезне – а след това попита, отново с тона, който дни наред беше упражнявал, небрежен, много небрежен, мноооого небрежен:

– Какво ще пиеш?

Почувства как тя леко се стъписа – очевидно това не беше посрещането, което беше очаквала – но веднага се взе в ръце, в края на краищата тя е Нели, а този пикльо тук е някой си Никола, подрастващ пубертет, ако и да е хубав като момиче и син на градския съдия… Тя смукна бавно от цигарата си, издуха дима в лицето му и го изгледа дълго, мълчаливо. Коленете му отново се разтрепериха, слава Богу, че бяха седнали, инак сигурно щеше да се издаде.

– Кажи ми нещо, което не съм чувала, малкият – прошепна тя дрезгаво, гласът й мина по гръбначния му стълб като точилка, та-та-та-та-та-та-та, спусна се чак до долу, до опашката, накара го да настръхне и да се вдърви, на секундата. Планът! Дръж се за плана, юнако! В това е единственият ти шанс…

– Нещо, което не си чувала… – проточи той, опитвайки се да печели време. – Нещо, което не си чувала…

Тя отново издуха дима в лицето му, с всичкото убийствено превъзходство, на което беше способна. Той едва се сдържа да не се закашля, сви се вътре в себе си, удържа напора и прибави, без да е съвсем сигурен какво точно иска да каже:

– Добре. Ето нещо, което не си чувала: искаш ли… да ти разкажа… една приказка.

Тя се засмя, все така дрезгаво, все така възбуждащо, но този път му спести цигарения дим в очите.

– Интересно. Но ще трябва да опиташ нещо друго, по-интересно. Имаш още един опит.

– А искаш ли… – той целият се изпоти от усилието да говори хладнокръвно, добре че тук е доста тъмно – А искаш ли… да ти покажа… една приказка?

– Ти… Да покажеш на мен? – Тя оголи зъби в подобие на презрителна усмивка, но все пак се усещаше, че по някакъв начин той е успял да я предизвика. – И как си го представяш… това показване? И къде? Тук на дансинга?

Той изпръхтя презрително и с радост почувства как тя се напрегна, изгуби някаква едва забележима частица от непоклатимото си самочувствие. Остави да изминат няколко секунди, но не по-дълго – не бива да изпуска вниманието й от хватката си – после каза небрежно:

– Ние се намираме в един много тайнствен замък, принцесо. Един замък, чиито тайни може би още не са ти познати.

Тя го изгледа озадачено, явно не успяваше да подреди странното му поведение някъде в каталога от познати й неща, но пък не беше и от хората, свикнали да се предават по какъвто и да е повод.

– Замък? За тази барака тук ли ми говориш?

– Говоря за онова, което не познаваш – зацепи той през просото, почувствал, че сега се разиграва единственият му шанс. – Тук наоколо има… доста тайнствени местенца… колкото и невероятно да ти звучи това.

Поколеба се за миг, не беше сигурен дали няма да прекали, но все пак прибави, сякаш наслука:

– Ако се осмеляваш, разбира се.

Тя внезапно смачка цигарата си в пепелника пред нея, изправи се почти ядно, после изсъска:

– Добре, води ме в тия твои тайнствени местенца! Но мисли му, ако ме разочароваш!

Той стана без да каже нито дума, И без това гърлото му беше свито до степен, при която от него не би могъл да се изтръгне никакъв, дори и най-недоловим, звук.

Пътят към вътрешността на сградата му беше повече от познат, миналата седмица беше обикалял тук чак докато запамети всичко до степен, при която би могъл да се ориентира и насън. Шмугнаха се бързешком през вратите, водещи към голямата театрална зала – там, почти на тъмно, проснати по седалките, дремеха няколко грохнали фигури – той я хвана уверено за ръка, поведе я още по-назад, към стълбичките, водещи зад сцената, към гримьорните… С удоволствие почувства как тя неволно се вкопчи в ръката му, все още прекалено горда, за да попита каквото и да е. Пред очите му затанцува мушицата от спомена, но този път вълнението му беше по-различно, много хладно, много спокойно. Сърцето отново биеше някак различно, но този път сякаш не по-бързо, а напротив – по-бавно от обикновено.

Коридорът с гримьорните беше, разбира се, напълно пуст. Той отвори първата врата, въведе я вътре. Тя беше повече от стъписана, но също възбудена, изглежда игричката започваше да я увлича. Той затвори вратата зад гърба си, бутна старичкия диван така, че да я блокира – това също беше нещо, което беше пробвал многократно – а след това безцеремонно бутна Нели върху него. Тя седна, бедрата й просветнаха в тъмното с мътен изкусителен блясък, той се намести до нея, хвана лицето й в шепи и заби стръвно устни в нейните. Отговаряше му, този път истински. Дишането им се учести, тя почти запъшка, той почти изгуби контрол, обхвана го нетърпение, пъхна ръка под рокличката й, затърси. Нямаше почти нищо, само някакво почти неосезаемо парченце тъкан, едва покриващо изкушението. Той пъхна ръка под ластика и задърпа нетърпеливо. Тя се вкамени.

– Почакай, почакай малко.

Гласът й, разбира се, вече звучеше всякак, само не и самоуверено или с усещане за контрол, някъде изотдолу напъваше тъничка паническа нотка, която тя се опитваше да прикрие с всички сили – една безполезна, малко отчаяна нотка. Нотката на крилата, които се блъскат, оплетени от паяжината. Той натисна здраво и задърпа с все сили.

– Почакай, ще ми скъсаш бикините!

Този път всичко беше ясно, паниката я беше сковала напълно; от самоувереното, богоподобно същество не беше останала и следа, сега срещу него седеше само едно малко момиче с размазан по лицето грим и напиращи сълзи, което сигурно викаше наум „Мамо, мамо!“ Той се изправи, просна я по гръб без да казва нито дума, пъхна и двете ръце под роклята й, напипа тънкото ластиче, смъкна го с едно-единствено, рязко движение – тя дори не опита да се съпротивява – после с бясна скорост започна да разкопчава панталона си, държейки я с една ръка, за всеки случай. Тя очевидно беше изпаднала в нещо като вцепенение, разтвори послушно бедра, пое го без да каже нито дума, бесен, тържествуващ, пиян от ликуване и наслада. О-хооо, почакай само, мъниче мило, аз едва започвам! Прихвана бедрата й, повдигна ги на раменете си както беше виждал по размазаните от многократна употреба порнографски списания, с удоволствие дочу как елегантните й обувки потракват в тъмното – никой от двамата не си беше дал труд да ги събуе – и заблъска с енергията на див козел, най-после намерил приложение за рогата си. Тя мълчеше – покорна, уплашена, може би дори съсипана. Само обувките й потракваха ритмично някъде над главата му. Трак-трак. Трак-трак. Трак-трак.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (12)

- 02-12-2010|Златко

Това тук парченце разгул – ако ми простите тази вторачена-в-себе-си фраза – всъщност е част от нещо много по-голямо, над което блъскам от доста години насам. Пускам го тук само защото не успях да удържа на изкушението, а и фрустрацията е голяма, да пишеш години наред само за чекмеджето. Така че реших да си дам малко свободно.

Надявам се да не прозвучи единствено суетно...

- 04-12-2010|Eвгени Райнов  - Не само суетно

Да, и суетно е, г-н Златев,

защото суетността на Вашата скромна „надежда“ е поза на обикновената посредственост.

Ако Ви заболи, критиката ми е била справедлива; ако не, тогава и уместна.

- 04-12-2010|Златко

Лошо няма, уважаеми, само не избързвате ли малко да се подсигурите срещу всички мои реакции, които ви се струват възможни? А какво ще стане, например, ако

1. се усмихна...

2. се прозина...

3. затворя прозореца и си кажа „аман от комари!“

и т. н.?

- 04-12-2010|Евгени Райнов  - поправка

Обръщението да се чете „г-н Енев“

Моля извинение.

- 04-12-2010|Евгени Райнов  - Хм!

Значи и двете!oNSS

- 15-12-2010|simona

mnogo dobro. kratko silno stilno

- 25-05-2011|Ema Ivanova  - За откъсите от романа

Всичките ли глави в книгата се въртят около изнасилването или просто пускате тези като реклама, за да се привлечете повече публика за книгата? Това е вторият откъс с изнасилване, който чета тук. Въпреки, че аз лично не обичам сцените с физическо насилие, пожелавам успех на книгата! Ако има за цел да бъде бестселър - нека да бъде, изглежда като да има всичкия потенциал за това! Хората обичат да четат за насилието, докато то не е част от тяхното ежедневие. И наистина е интересно, макар че аз бих искала да чета и за възмездието (или липсата му), отколкото само за насилието в чистата му форма. Надявам се, че в романа има и друго, освен насилието на някой силен над някой слаб! Поздрави и успех!

- 25-05-2011|Златко

Съжалявам, разбира се. В романа действително има много еротика, в повечето случаи – доста грозна, но разбира се, има и друго. Общо взето в случая просто пуснах текст, който стои тук в списанието от месеци насам, за да си спестя усилията да правя нова статия.

А търсенето на бестселърския ефект, м-да. Не мога да не призная, че имам силна нужда именно от бестселър и нищо по-малко (по принцип нещо, което нашата литература не познава). Но това е така само защото финансовата ми ситуация в момента е бездънна дупка и само много силна инжекция откъм България може да я закърпи, докато (и ако) успея да изнеса книгата на немския пазар, където се надявам историята да се повтори (така поне ми казват приятелите от Щатите, които смятат, че книгата има значителен международен потенциал). Инак загивам прав, по обичая на семейството ми. Така че, моля извинете известната рекламност и показност на цялата тази кампания.

А инак книгата ще ви отврати, очарова и, надявам се, малко поуплаши. Приятелката ми, моят най-близък човек, никога не успя да я довърши, във всеки случай – но тя е прекалено мил човек за подобни неща. Бъдете спокойна само в едно – такова чудо досега на български език не е имало. И това отново не са мои думи, само цитирам.

Ах, да, Антон Дончев. Всички българи все за него ми споменават, когато прочетат това-онова. Аз се опитвам да се смея, но всъщност се вбесявам, просто защото повечето хора просто не са чели Фокнър (който е действителният баща на гадостите от тая книжка). Но това, надявам се, са бели кахъри.

- 25-05-2011|Златко

Може би тук вече е време да кажа, че единствената обединяваща тема, която самият аз успявам да открия в тази книга, е темата за жестокостта. Това е просто израз на собственото ми убеждение, че всички ние растем, живеем и умираме на едно място, където насилието е абсолютно неразривна част от живота. Насилие във възпитанието, насилие в любовта, насилие в най-най-елементарното човешко общуван, всеки дене. Зъби, нокти, рога и копита – това е моята собствена представа за живота в България, а и не само там. Съжалявам, ако това ви прозвучи прекалено негативно.

Подобно на добрия Артонен и аз си играя с озъбената госпожа, надявайки се, че в процеса на играта тя по някакъв начин ще успее да отрече самата себе си, да се покаже толкова грозна, отвратителна и смъртоносна, колкото действително Е, без рекламните трикове на Марлборо, да речем.

Време е вече да спирам, защото няма нещо по-глупаво от автор, който запушва устата на книгата си. Но не чакайте много развлечение от това тук нещо, не...

- 25-05-2011|Златко Ангелов  - Насилието в България

Ще кажа само неща, които са очевидни и няма защо да се дискутират: 1) България, въпреки че е в Европа, все още не е демократична държава. 2) Нито пък гражданското общество е достатъчно силно, за да повлияе някакси на първичните инстинкти и страсти, с които политиците се саморазправят един с друг. 3) Медиите са до голяма степен все още партийни.

Всичко това позволява на насилието, което е дълбоко вкоренено в националния манталитет, да се проявява безнаказано. И обикновено на тъмно. Един от симптомите на тази безнаказаност е отношението към жената--както на отделния мъж, така и на обществото като цяло, чрез неговите институции. Освобождаването на жената е най-ярката проява на развитото, толерантното общество.

В Бг насилието наглед се проявява към мюсюлманите--и тук вече правя връзка между последните националистични изстъпления на един маниак, следван от шепа други маниаци, дълбоко потиснати и без чувство за собствена цена--но то всъщност извира от приеманото за норма насилие над всеки физически слаб. А кой е по природа слабия? Жената! Подчертавам физически. Защото интелектуалното не е мярка за отношенията в България. И това е един друг симптом на изостаналото общество.

Не е за учудване, че именно жена се е притеснила от предизвестяваното насилие в Реквием за никого. На нея й е достатъчно насилието в живота, на което е подложена по правило. Затова ще повтарям непрекъснато: този роман е за мъжете. Да се огледат в него, да видят как изглеждат и какво ги чака, ако жените биха били достатъчно силни да си отмъстят, и, ако имат някаква останала съвест, да се пречистят.

Когато Реквием за никого излезе и хората го прочетат без предразсъдъци, не могат да не усетят именно тази връзка: на нивото на общността--селото, градчето--българските турци са преследваните и „годните“ за унишожение, но на нивото на индивида са жените. Защо? Ами защото е най-лесно на мъжете да избият слабостта си като издевателстват над някой, който обществото е признало за по-слаб. Насилието им си остава безнаказано, едва ли не поощрявано.

Работата на писателя е да пише--не да ходи на демонстрации. Книгата на Златко Енев е много по-силно оръжие срещу насилието от каквато и да било масова проява по улиците или в медиите. Ако, разбира се, има кой да я прочете и разбере. Това последното е несигурно, но поне надеждата още не ме е напуснала.

- 26-05-2011|Ema Ivanova  - Уточнение

Искам да добавя само нещичко, когато става дума за насилието към жените, а и понеже явно имате предвид мен, като притеснена от насилието в книгата (поради предишния ми коментар), смятам за нужно да направя едно уточнение. Искам да кажа, че насилието има винаги две страни. Да се обвиняват само мъжете за него или да се търси САМО от тях отговорност за насилието - е погрешно (това към г-н Златко Ангелов). Като жена, мен не ме притеснява ФИЗИЧЕСКИ по никакъв начин насилието в книгата ПОВЕЧЕ, отколкото би притеснило ЕДИН МЪЖ :) Моята забележка към наличието на насилие в книгата беше по-скоро от чисто човешка гледна точка. Когато пиша коментари, аз не ги пиша с ПОЛА СИ, а с МОЗЪКА СИ. Искам това да се знае. Отново казвам - радвам се на всеки опит да се разглежда темата за насилието. Радвам се на бъдещата книга и ще я прочета с интерес, желая също така от все сърце тя да донесе очакваните приходи за г-н Енев. Просто не желая отговорността за насилието да се носи само от мъжете, защото това е работа на цялото ни общество. Отказвам да бъда разглеждана като слабо, беззащитно същество, защото съм жена. Ето - в откъса с яденето е ясно показано, че насилие може да се упражнява и от жени: майката на Никола е насилник, очевидно. Именно тази обективност на автора ми харесва. Поздрави и на двамата Златковци от една жена, която не се приема за жертва на насилие, с което се опитва да докаже, че това е възможно в България. Макар и да съм съгласна по отношение на изостаналостта на обществото ни!

Територия, идентичност, трансформация

Автор: Ивайло Дичев

Едно балтийско-балканско сравнение

Литва и България: две нации по перифериите на централна Европа, и двете носещи видимите следи от бивши империи. Подложени на неолиберални сили на разпад, историческите идентичности се преоформят около нови линии на конфликт. Ивайло Дичев и Томас Каваляускас споделят мисли относно балтийско-балканските перспективи на настоящето.

Томас Каваляускас (род. 1971) е литовски политолог, есеист и романист.

Томас Каваляускас: През по-голямата част от времето от второто й освобождение насам, Литва беше посланик на демокрацията в Беларус, Украйна и Грузия. Бившият президент Валдас Адамкус поддържаше Оранжевата революция и, като приятел на Джордж У. Буш, причини на Москва множество главоболия. Новата латвийска президентка, Далия Грибаускайте, поддържа една по-различна линия: вярно, тя не посети Москва за празненствата във връзка с 65-та годишнина от победата във Втората световна война, но пък не критикува Украйна за липсата на демокрация и покани Махаил Саакашвили за участие в празненствата по случай двадесетата годишнина от независимостта на Литва. Може да се каже, че досега, макар и да не е голяма държава, Литва успешно играе геополитическите игри в противовес на стремежа на Кремъл към геополитическа доминация – на същите територии, на които през 13 век е процъфтявало Латвийското велико княжество. Но новата президентка изглежда е по-заинтересувана от неща като realpolitik[400], отколкото от ролята на посланик на демокрацията в източна Европа и Кавказ. Естонският интелектуалец Рейн Рауд твърди, че Литва, като малка страна, трябва да осъзнава собствените си ограничения. Посланието на Рауд е ясно: ако сте малки, действайте като малките.

Забелязва ли се нещо подобно в балканския регион? България има редица съседи – Сърбия, Румъния, Македония, Гърция, Турция. Една от тях изглежда като по-малък брат, и това е Македония. Действала ли е България като голяма страна в региона от 1989 насам? Възприемала ли е себе си като посланик на демокрацията, или каквото и да е друго, в собствения си регион?

Ивайло Дичев: Нека започнем с това, че ние живеем в свят, в който териториите са по-скоро бреме, отколкото предимство (с изключение на териториите, богати на полезни изкопаеми, разбира се). Ако Шанхай би могъл да се освободи от континентален Китай, или Лондон – от вътрешността на Англия, те биха били много по-добре. Би било катастрофа – както за България, така и за Румъния, ако те биха получили обратно (ако изобщо може да се каже „обратно“) съответно Македония и Молдова: биха се получили политически напрежения, може би дори бунтове, икономическата цена би била огромна, биха били нужни огромни политически усилия за интеграция и т. н.

Териториалните фантазии имат чисто символична стойност. Аз виждам по-скоро една тенденция към разпадане на териториалната солидарност и разпределението вътре в самите държави – една, така да се каже, феодализация. Именно богатите искаха да се отърват от бедните в Чехословакия и Югославия, сега същото нещо се случва и в Белгия. У нас, напреженията между богатата София и останалата част от страната са очевидни. Разпадането на солидарността вътре в националната територия бива прикривано чрез националистически, дори донякъде фашистки дебати: за мен това изглежда като обща тенденция в нео-либерализма (Марагарет Тачър първа накара съгражданите си да преглътнат нападението срещу социалната държава с помощта на една абсурдна, но триумфална война на Фолкландските острови).

Износът на демокрация е нещо съвсем различно. В днешно време ние (трябва да) се опитваме да се превърнем в центрове, през които могат да циркулират капитали, влияния, символи, хора и стоки. Това предполага, че трябва да се опитваме да зачитаме спецификите на чуждите суверенитети, а не да се опитваме да налагаме собствената култура или империална мощ: „другостта“ на другите е част от един такъв план. Днес пазарната демокрация се продава като лиценз: отсрещната страна получава марковото име, но поема сама всички рискове.

На Балканите, държавите и градовете по традиция се опитват да се позиционират като посредници между региона и някой друг, по-голям, геополитически спонсор: Румъния винаги е била изключителният представител на Франция, България и Сърбия – на Русия, Турция – на Великобритания, и т. н. Никоя страна досега не е успяла да се превърне в център на вътрешнобалкански обмен – и със сигурност това не е България, въпреки географското й разположение в центъра на полуострова и различните други предимства, като членството в ЕС. От друга страна, налице е и още един рефлекс, наследен от териториалната модерност: да виждаш в себе си последния бастион на някаква граница – била тя границата между християнството и исляма, между комунизма и „свободния свят“, между Рим и варварите… Между балканските страни има само много слаб обмен. Един красноречив пример е фактът, че по цялата дунавска граница между Румъния и България, по протежението на 470 километра, има един-единствен стар мост.

И така, за да се върна на въпроса ви: да се действа като голяма страна изглежда някак абсурдно, освен ако наистина сте някоя голяма военна сила, каквато ние не сме. Да бъдеш център означава да действаш като малка страна, дори като град, с висока концентрация на връзки и канали – да бъдеш Сингапур или Хонг Конг, а не Берлин или Париж.

TK: Чеслав Милош наричаше литовската държавност „филологически проект“. През деветнадесетия и ранния двадесети век, литовските интелектуалци са изчистили литовския език от славизми и са работили по създаването на една нова и модерна лексика. Този проект не е завършил: литовската национална идентичност все още се поддържа чрез езика. Въпросът за езика е още по-важен в останалите две балтийски страни, Латвия и Естония, където почти половината население е рускоезично. Поради опита на съветската окупация и налагането на руския език, днес националните езици в прибалтийските републики играят ключова роля при утвърждаването на националния суверенитет, както и при определянето на народностите.

Наследството на комунизма е неделимо от политико-лингвистичната роля на руския език. България също има това наследство, с тази разлика, че българският език има кирилска азбука и е славянски език. Означава ли за вас руският език нещо отрицателно, напомня ли ви той за Варшавския договор? През 1960-те години българският език преминава през един процес на модернизация без никаква съпротива. До каква степен българският език играе някаква политическа роля при поддържането на българската идентичност на фона на комунистическото наследство?

ИД: За разлика от ситуацията в повечето страни от Съветския блок, Русия има уникално позитивен образ в България. На първо място, страната е създадена като следствие от Руско-османската война през деветнадесети век. Освен това, комунизмът в България беше по-малко насилствен: повечето хора са малко или много носталгично настроени към времената, в които Съветският съюз наливаше помощ върху страната (например, ние купувахме евтин петрол от Москва, който след това тайно реекспортирахме). Един особен аспект от българската национална идентичност е това, че кирилската азбука, заедно с православното християнство, е била възприета първо тук, по времето на българския княз Борис, а след това предадена на север, на руснаците. Няма съпротива срещу кирилската азбука: напротив, българите се гордеят с нея като нещо, което са „дали“ на Русия, и често представят себе си по този начин пред ЕС.

Що се отнася до руското културно влияние, то изчезна от само себе си: хората престанаха да учат руски език. Днес американската култура е много по-агресивна. Русия не притежава систематична културна политика и почти не се интересува от Балканите, освен за да продава газ или да се противопоставя на американските военни бази. Така че има разлика между въображаемата Русия и реалните практики: всички казват, че харесват руската култура, но малцина четат руски книги или гледат руски филми. Не съм срещал нито един руски гост-професор в нашия факултет в продължение на двадесет години. Това ми изглежда също толкова абсурдно, колкото и пресищането от руска култура по време на комунизма: аз съм израсъл с песните на Висоцки, със съветски вицове, с Бахтин, Булгаков.

TK: Една полска колежка беше изненадана, когато аз причислих балтийските страни към централна Европа. Според нея, централна Европа се състои най-вече от вишеградските страни[401]. Отговорът ми беше следният: съществуват Балтийските страни и регионът на Балтийско море, към който принадлежи също и Исландия. През междувоенния период Финландия също беше балтийска страна. По-късно тя отпадна, защото беше „освободена“ от Съветите. Днес обаче Естония предпочита да се идентифицира по-скоро със Скандинавия, а не с Балтийските страни. И така, каква е картината, която получаваме? Регионът на Балтийско море е достатъчно голям, за да обхване дори далечна Исландия, но ако Естония е станала част от Скандинавия, то Балтийските страни днес са се свили до само две: Латвия и Литва.

Най-вероятно, ние можем да се съгласим, че Балтийските страни засега са част от по-големия регион на Балтийско море, както и – поради нашата история, култура и исторически опит – част от един пост-съветски регион, който споделя централноевропейските революции от 1989 и членството в ЕС от 2004 насам. Когато „Вилнюс 10“ – централноевропейските страни, заедно с балтийските страни, Румъния и България – поддържаха войната на Джордж Буш и Тони Блеър в Ирак през 2003, техният глас беше възприет като единен глас на централна Европа. И когато Жак Ширак разкритикува вилнюската десетка за това, че били незрели, той не правеше разлика между балтийските, вишеградските и балканските държави. Вилнюс 10 означаваше централна Европа.

Сега, къде самият вие виждате България в геополитически смисъл? Тя е балканска страна, но също като Гърция на нея се гледа като на различна от останалите балкански нации, поради особеностите на бивша Югославия. Разграничението е ясно – тук са бившите югославски страни, а тук е останалата част от Балканите. Виждате ли прилики между Литва и България в смисъла на тази двойна принадлежност? Кои са важните геополитически разлики между двойната геополитическа идентичност на балтийска Литва и балканска България? Притежава ли България изобщо някаква двойна геополитическа идентичност?

Този въпрос става още по-сложен като се вземе пред вид въпроса за бреговата ивица на Литва. Поради морето, тя принадлежи към по-големия регион на Балтийско море, заедно със скандинавските страни. Но ако Литва се изследва културно, и ако на Вилнюс се гледа като на град с множество култури, с корени в белоруската, полска и еврейска истории, то Скандинавия, да не споменаваме изобщо Исландия, остава напълно без значение. Погледната през очите на Вилнюс, латвийската идентичност е континентална. Какво да кажем за България: възприема ли тя себе си като черноморска страна или има континентална идентичност?

ИД: Регионите обикновено биват определяни от империите, които са ги заемали – на Балканите това означава Византийската империя, Османците, Съветите, а сега – „меката“ евроатлантическа глобална сила. Различните припокривания могат да ви дадат представа за идентичността на региона. Централна Европа е място, традиционно доминирано от германците: България няма много общо с това, макар че, разбира се, е имало определено влияние през 1930-те и ранните 1940 години. Що се отнася до Черно море, то никога не е било важен търговски път, при която и да е от тези империи. Гърците са го смятали за прекалено опасно (поради което са го наричали „черно“); Османците са били възпрепятствани от факта, че северните брегове на Анадола имат лош климат и са били слабо развити; що се отнася до Съветите, Босфорът блокираше тяхната морска експанзия и те предпочитаха други морски пътища. Славянските, влашки или турски населения имат слаба връзка с морето. Съществува твърдението, че черно море по-скоро разделя, отколкото обединява. Бих казал същото и за Дунав – на Балканите той сякаш разделя народите. Икономическият регион на Черно море е провал: няма капитал, който да го накара да заработи и нито Русия, нито Турция са най-добрите възможни партньори.

Разпадането на регионалната идентичност е резултат от драматичния провал на трите споменати империи. След това идват националистките чистки, предприети в началото на двадесети век, особено след Първата световна война – хората, които са насърчавали културния обмен, са били прогонени: гръцките моряци, еврейските търговци, арменските занаятчии. Подобен процес, струва ми се, се е случил и в балтийските градове (евреи, германци) – а сега продължава с миграцията на етническите руснаци. Населенията, които са имали контакти, които са били мобилни, които са търгували, са били заменени със селяни от „собствената кръв“. В резултат от това ние имаме етнически нации, изкуствено хомогенизирани, създадени по принципа на противопоставянето срещу съседите, с тясно-териториални манталитети. Изминали са десетилетия, преди етническите българи, прогонени от югославска Македония и заселили се по гръцките морски градове, да станат моряци и рибари.

Балканската идентичност функционира отдолу, чрез неща като музика, кухня, жестове, празници; вие на мига можете да разпознаете някое балканско парти в Берлин или в Лондон. Но високата култура винаги е била възприемана като граница: били са положени неимоверни усилия, за да се различаваме от другите, да изхвърлим от собствената си култура всичко, което напомня за тях.

TK: 1989 в Полша е немислима без Солидарност, която е започнала през 1980-те. Солидарност върви ръка за ръка с полската Католическа църква. В Литва ситуацията е същата: Католическата църква беше един остров на независимост. След 1989 Католическата църква изигра ключова роля при установяването на латвийската държавност. В България обаче Православната църква не играе подобна роля. Може би това дори не е било необходимо? Ако Православната църква беше встъпила в ролята на духовен водач в България, дали преходният период би бил малко по-лек?

ИД: Православната църква винаги е сътрудничела с държавата – това е теорията за „симфонията“ между духовната и светска власт. Множество свещеници са сътрудничили на Държавна сигурност; дори и сега те все още не виждат проблем в това, твърдейки, че са служили на националните интереси. Католическите и протестантски свещеници са били преследвани от режима много по-жестоко.

Православната църква днес е в много лоша форма, особено в България. Тя има просто един вид етнографска функция, да маркира „нашето“ пространство или да придаде вид на националност на някои събития или туристически центрове. Патриархът например може да се появи при откриването на нови офиси, за да гони дяволите с тамян. Общо взето, българите не са особено религиозни (за разлика от руснаците или румънците). Етнографската – ако не и езическата – роля на Православната църква изглежда задоволяваше населението и не безпокоеше особено комунистическите власти. По времето на комунизма, суеверията и езическите вярвания бяха много силно разпространени: различни предсказатели на бъдещето, особено една сляпа старица на име баба Ванга – предсказателка, до която според слуховете се е допитвал дори и Брежнев. Сега знаем, че Людмила Живкова, дъщерята на Тодор Живков и министърка на културата, е била член на духовна общност, наречена „бялото братство“, заедно с други членове на Централния комитет. Идеите им са били комбинация от теософия, индийски учения, астрология и т. н. Самият аз бих анализирал религията в този по-широк антропологически контекст.

В България не е имало масивна опозиция против режима, особено след като към края на 50-те години е била привършена колективизацията. Социализмът индустриализира и урбанизира страната, появиха се няколко поколения от граждани, които получиха образование и станаха масови потребители. В България никога не е имало нещо подобно на 1953, 1956, 1968 или 1981. Диктатурата е по-мека, сравнима по-скоро с Латинска Америка, отколкото със сталинизма. Основният пункт е, че Съветският съюз се възприема не като окупатор, а като мощен съюзник срещу традиционните врагове като турци, гърци, а по-късно и югославяни.

TK: Каква е ролята на българските интелектуалци – хора от академичните среди, писатели, артисти – при събитията от 1989? В Литва ние наричаме това Пеещата революция, докато в Румъния тя беше кървава. В България е ставало въпрос най-вече за преговори около кръглата маса. И все пак, коректно ли е да се каже, че политическият дискурс в България би бил немислим без българските интелектуалци?

ИД: Разбира се. Интелектуалците бяха абсолютно важни за промените, първото Народно събрание беше пълно с писатели, по улиците всеки ден се случваха някакви артистични събития; всичко това беше един голям карнавал. Желю Желев, водачът на антикомунистическата опозиция, нарече това „апогеят на интелигенцията“. Повечето хора бяха или комунисти, или членове на артистичните съюзи; днес вече е известно, че голяма част от тях са били сътрудници на Държавна сигурност. Основният импулс дойде от перестройката на Горбачов, която искрено се опитваше да реформира социализма. Предполагам, че някои от тях, особено ония, които са били свързани с Държавна сигурност, са били направлявани от Москва: Горбачов искаше да се освободи от Живков. По-късно, разбира се, нещата излязоха от контрол и в политическата битка навлязоха по-радикални сили.

Днес човек вече разбира, че сигурно би било по-добре, ако в събитията бяха участвали повече юристи, икономисти и политолози: хуманитарната интелигенция (или „творческа интелигенция“, какъвто беше идеологическият й етикет) беше наивна, хаотична и изключително разпокъсана. И все пак тя беше необходимият детонатор, който да раздруса по-широкото население: ако видите по телевизията някой известен поет или партиен член, който казва по телевизията, че цял живот е лъгал, това ви поставя в състояние на криза. Всъщност интелигенцията направи един жест на жертва: те сами разрушиха привилегиите, които системата им беше дала. В момента, в който революцията успя, те бяха маргинализирани, някои от тях трябваше да сменят професиите си, други заживяха в мизерия. Днес мястото им е заето от една нова класа на експерти от НПО-та, които изпълняват точно противоположната функция: не да поставят предизвикателства пред системата, а да я консолидират.

TK: България е много голяма страна (текст в оригинала – Бел. пр.) и нейните региони имат различни истории със специфични идентичности. В град Пещера има голямо ромско население, което живее мирно заедно с българското и турско население. В събота пазарът принадлежи на ромите, но мюсюлманите и православните християни идват да пазаруват. В Литва, напротив, доминацията на литовската етническа група означава, че като страна Литва не се разглежда като многоетническа, въпреки факта, че в нея има полски, руски, ромски и еврейски малцинства. В Латвия и Естония на рускоезичното население се гледа като на остатък от Съветите, исторически лош късмет, изкуствена добавка към латвийската и естонска идентичност. Ето защо Естония и Латвия са полу-хомогенни, въпреки разнообразието си. Гледа ли се на не-българските националности като на исторически „други“? Българска ли е България в същия смисъл, в който Литва е литовска? И ако да, то има ли някакво развитие в начина, по който биват третирани „другите“?

ИД: Тенденциите в България са също толкова лоши, колкото и навсякъде другаде в Европа. Налице е проблем с модела на националната държава, която на нашия континент означава хомогенизация. Интеграцията често е насилствена, за разлика от места като Малайзия или Канада, където различните общности съществуват с обща държавна рамка, но без да има геноцид или етническо прочистване. За да се разберат междуетническите отношения на Балканите, или, казано по-общо, по перифериите на провалилите се империи, ние трябва да имаме пред вид две нива на неравенство. От една страна съществуват вътрешно-общностни конфликти, корпоративни интереси, статусови различия от пред-модерните времена. От друга страна налице е насилието от страна на националната държава, която обикновено се доминира от една етническа група. Османското управление е включвало първия тип вътрешно-етнически отношения в системата на милета, при която религиозните групи притежават известна автономия, при различни задължения и привилегии. Съществува една тенденция към идеализиране на този период и игнориране на факта, че отношенията между общностите не са били лесни. Вторият тип конфликт достига връхната си точка при младотурското насилие над арменците, след това про-нацисткия период и накрая насилствената комунистическа хомогенизация.

Днес, при неолибералната криза на националната държава, тези два режима съществуват редом – етническите общности получават обратно ролята си на корпорации, с което предизвикват завистта и агресията на другите. От друга страна, националният проект очевидно си остава легитимен, с което се позволява да се случват потискания на различията. В България днес най-видима е националната омраза срещу турското малцинство – на турците се гледа като на „потенциални предатели“, както и расисткото отвращение към циганите като „изостанали“.

Онова, което искам да кажа е, че двете версии на насилието срещу „другите“ – междуетническото и националното – днес са смесени едни с други, те създават идеологическо объркване и водят до липса на ясни политически позиции. Това е проблем за Европа като цяло: фашисти ли са хомогенизаторите? Как може да се легитимира етническия и религиозен партикуларизъм? Демократични или недемократични са колективните права?

TK: България се присъедини към ЕС през 2007, три години след други посткомунистически страни. Какво беше настроението в България през 2004, когато хората гледаха как балтийските и вишеградски страни стават членки на ЕС? Имахте ли чувството, че България е била изоставена? Имаше ли драматична промяна в себевъзприятието когато България стана членка през 2007? Как възприема България себе си днес, в 2010?

ИД: Никой у нас не вярва реално, че България е в ЕС: ние все още казваме „те“, когато говорим за ЕС. Има голямо разминаване между себе-представянето и практиката: от една страна, ние сме европейци поради простия факт, че живеем на същия континент, че сме християни и белокожи (това е нивото на ежедневния расизъм). От друга страна, нищо в света, който ни заобикаля, не изглежда като Европа. Периферните идентичности често биват конструирани по този начин: това разминаване съществува още от времето на появата на модерната нация през деветнадесети век.

В най-добрия случай, на Европа се гледа като на средство, чрез което общественото мнение може да упражни някакъв натиск върху политическата класа – винаги има някаква директива, която не е била изпълнена, някакъв принцип, който не е бил спазен. В най-лошия случай, ЕС се превръща в обект на насмешка за образованите елити, които се идентифицират много повече със САЩ, където човек може да наблюдава по-ясно центъра на властта и политическата воля. Както един приятел каза веднъж, докато Европа е строяла пътища, Америка е инвестирала в хора. ЕС е едно високо регулирано пространство, докато България и източна Европа като цяло е джунгла, в която социалният и фискален дъмпинг е ежедневие. Сблъсъкът е неизбежен – и обикновено САЩ биват възприемани като по-добрия, по-либералния пример. Хората, които казват това обаче забравят, че в повечето места в САЩ човек дори не може да пие една бира на улицата, преди да я е скрил в книжна кесия.

TK: В своето есе „Пресичането на границите“ вие твърдите, че „не само контактът с другите, но и все по-честото пресичане на граници, създава ефекти на ИГР (идентичност, граница, ред). Утопията, върху която се гради европейската идея, според която по-голямата мобилност постепенно ще хомогенизира пространството на ЕС, следователно се оказва погрешна“. Но не бихте ли се съгласили, че въпреки оставащите си разделения, влизането на посткомунистическа Европа в шенгенското пространство е едно геополитическо чудо? Днес един литовец може да посещава колеги от академичните среди в София, а професорите от София могат да летят до Париж за конференции – и всичко това без визи. За новите поколения опитът на желязната завеса е невъобразим: за тях това е тоталитарен ИГР.

ИД: Свободата да се пътува е нещо фантастично. Но проблемът е, че мобилността по-скоро създава граници, вместо да ги премахва. Мобилната личност има определен интерес да отиде от едно място на друго: ако аз отида в Германия да представя лекция върху българската политическа култура, ставам интересен, защото идвам от другаде. Повечето писатели в днешна България разказват истории за емиграция (Бенямин беше писал, че разказвачът е някой, който идва отдалече). Един гост-работник отива някъде, за да подобри икономическите си изгледи, един бизнесмен – за да плаща по-ниски данъци или да печели от специфичните местни особености. Ако искате, храната, която ядем, е все повече и повече определяна от други – китайци, индийци, хора от Балканите…

Тази обобщена мобилност създава условия за по-нататъшното разграничаване на пространствата: тя умножава границите, вместо да ги премахва. Ако има търсене за моята различност, аз ще изобретя някакъв аспект от моята идентичност по такъв начин, че да бъде различен; ако в моя град има търсене на един определен вид инвестор, аз ще му предложа определени данъчни облекчения. Накратко, мобилността – и по-общо, глобализацията – прави местата и хората все по-различни. Разгледайте например класическата национална държава: тя също е била проект за мобилност, базиращ се на граждански права, железници, общ език и т. н. Но резултатът от това е, че тя създава неизброими разновидности на индивидуални съдби, културни форми, наука, индустрии. Именно пред-националните общности са по-монотонни!

Освен това, днес вече няма идея, която да е сравнима с онази за общото благо, която е толкова централна при изграждането на национални държави. Ако бихме се опитали да говорим за общото благо на глобалното общество, вие бихте ми се изсмели, нали? (С възможното изключение на екологията.) Глобализацията е една обобщена приватизация. Съчетайте това с лесна, дори моментална мобилност (помислете си за трансфера на собственост чрез мрежата, от едно място на земното кълбо до друго). Резултатът е конкуренция между отделните места, култури, гражданства. Погледнато повърхностно, всичко това изглежда еднакво, защото всички ядем Макдоналдс, но всъщност ние не го правим. Макдоналдс е просто капка в едно все по-разширяващо се море от различия. За нещастие, повече различия обикновено означава повече конфликт.

Източник

Ивайло Дичев е български автор и професор по културна антропология в Софийски университет „Св. Климент Охридски”

Коментари (4)

- 07-12-2010|Златко

Бих си позволил да нарека представянето на Ивайло „изключително солидно“, макар да ме безпокои лекия подтон на снизходителност, който винаги се прикачва към тази шаблонна фраза. За да го избегна, ще побързам да уточня, че не виждам как бих могъл да се отнасям снизходително към неща, повечето от които чета за пръв път формулирани по толкова ясен и идентичен със собствените ми усещания начин. Научавам доста нови неща за себе си и за България от всичко това. Бих се радвал, ако би имало повече българи, които да представят страната по този начин.

И все пак ми се ще да отбележа нещо, което Ивайло очевидно разработва като теза от години насам, но въпреки това аз продължавам да го възприемам като чисто интелектуална конструкция – интересна, но само толкова. Нещо повече – тезата за увеличаващите се чрез контакта различия ме изпълва с инстинктивно, остро несъгласие. Възможно е нейната парадоксална форма да я прави интересна в академичните кръгове. Извън тях, ползата от нея ми се вижда дълбоко проблематична.

Няма човешко смешение – поне доколкото съм в състояние да осмисля тази толкова широка категория – което да води до увеличаване на различията между участниците в него (друг е въпросът, че акопървоначалните различия се окажат непреодолими, смешението завършва с раздяла). Напрежения, породени от различията – най-вече въображаеми, неизживени на практика – съществуват най-вече там, където различните страни живеят единствено с представи едни за други, но между тях няма реално докосване и обмен (всеки човек с не-съвсем-европейски-вид, който е опитвал да напусне Берлин и да навлезе малко по-дълбоко в Бранденбург; или София, за да навлезе по-дълбочко в пернишкия шоплук, ако щете, моментално се сблъсква с този най-видим резултат от липсата на реален контакт – стисканата между зъбите омраза). Опитвайки се да обобщя, бих казал, че омразата към някакъв вид повече или по-малко абстрактни идеи (каквито са неща като националността например) винаги е свързана с липсата на постоянен досег с нейните носители; спорадичността е майка на неразбирането. Хората мразят циганите там, където ги виждат по улици и трамвайни спирки, просейки; напротив, ако сте израсли заедно с цигани – както се случи на автора на този коментар – омразата няма за какво да се захапе. Всичко, което тогава виждате, са човешки същества, с които сте споделяли детството, а и не само.

Но да се върнем на темата си. Онова, което според мен стои в основата на ивайловата теза, е емпирическият факт, че с увеличаването на дóсега (феноменът ИГР, за да се придържаме към установената от него терминология), се увеличава и възприятието за различия, все повече, и повече, и повече. Но те не са резултат от - инак несъществувалия - досег; те са съществували и преди това, но просто са били невидими, един вид Ding-an-sich, за да използваме една по-добре утвърдена философска терминология. Онова,което се увеличава, е нашият собствен опит, а заедно с него – и усещането за все повече разнообразие в света, който ни заобикаля. Абсурдно ми се вижда обаче да твърдим, че с факта на откриване на различията ние същевременно ги увеличаваме. Колкото и банално да звучи това, за мен то е равносилно на твърдението, че всеки човек, който посещава Америка, за пръв или за стотен път, я открива отново, петстотин години след Колумб. Остава си прост, ежедневен факт това, че с докосването и пресичането на границите ние в някаква степен смекчаваме остротата им, понякога дори успяваме да ги премахнем. Това важи както за индивидите, така и за общностите. Вярно е, че пред-модерните общности са били по-монолитни от модерните – но само и единствено в собствената им, често микроскопична затвореност, която е правела комуникацията между тях почти или напълно невъзможна (плат-дойч, езикът, на който се е разговаряло в по-голямата част от балтийска Германия през Средновековието, и който много хора, особено от по-старите поколения, все още владеят, е напълно неразбираем за обикновения, говорещ единствено литературен език немец; умножете това по 500 – и ще получите картината на средновековна, пред-модерна Германия, такава, каквато ни я описва Клайст в „Михаел Колхаас“; за мен самият е много трудно да разбера в какъв смисъл този юрган от разпокъсани идентичности е бил по-малко натоварен с различности от модерна Германия).

Собственото ми, напълно обичайно възприятие на този проблем е, че глобализацията не създава нови различности, тя просто ни разкрива безкрая от вече съществуващи такива. И после, от гледната точка на каква перспектива ние можем да си позволим да съдим относно увеличаването или намаляването на различностите – извън собствената ни, рязко ограничена във времето, лична човешка перспектива? Европа става все по-различна чрез смешението? В какъв смисъл? И от гледната точка на колко години? Факт е, че всички ние сме принудени да се учим да живеем с все повече различия – но това съвсем не означава, че с факта на (цивилизованото им) приемане ние само ги увеличаваме още повече. Не мога да скрия усещането си, че в цялата тази теза аз откривам един някак пред-модерен патос, един може би не съвсем осъзнаван собствен опит за намиране на сигурност сред цялото пъстрило – именно чрез обявяването му за себе-мултиплициращо се, тоест за нещо, срещу което човек трябва да стои нащрек, ако не иска да бъде хванат неподготвен. Нещо от рода на: „Ако не искате да хванете СПИН, не...“

Интересно, безспорно. Но иначе...

- 12-12-2010|Мая

Може би текстът е добър, но още в началото у читателя покълва семето на недоверието, виждайки се принуден да си изяснява чия именно президентка е Далия Грибаускайте - литовска или латвийска, както и кое точно е великото княжество, процъфтявало в 13-ти век.

- 12-12-2010|Зелен Бетон

@ Златко:

И аз се впечатлих най-вече от тезата за увеличаващите се различия, и също ми стана нещо некомфортно... в смисъл „что-то здесь не так“ ;)

Като се позамислих обаче, ми се струва, че корените на проблема са семантично-семиотични. Ключът е в една проста асоциация: понятието „различие“ почти автоматично означава „граница“. А „граница“ от своя страна сме свикнали (сме възпитани?) да възприемаме като „бариера“: нещо, отвъд което по правило не се ходи – там е не просто „различно“, а чуждо и дори враждебно; в най-добрия случай – непривично и неудобно; и някакси по подразбиране – място, на което не си добре дошъл.

Следвайки тази асоциация, е лесно да се види защо глобализационните процеси се възприемат първосигнално като заплаха: човек разбира, че на света има толкова много „враждебни“ нему места. Нещо повече: НЯМА КАК ДА СЕ СКРИЕ от тази информация. Уютът на затворения социум вече го няма.

Тази реакция е проекция на собствената ни ксенофобия. Не говоря за ксенофобия в смисъл агресия спрямо различното, а за онази, другата, „мека“ ксенофобия, която присъства у всички ни, и за която би могло да се смята, че е естествена част от инстинкта за самосъхранение: опасенията, че различното, непривичното, не-твоето-си ще ти навреди. Същата, която те кара да се свиеш на копче, когато някой порив на вятъра отвори прозореца.

Е, прозорците се отварят един по един. The wind of change. Всъщност, отваряме ги самите ние; но заедно – и точно затова оставаме с усещанието, че ги отваря някой друг. И че този процес е принудителен, че ние нямаме контрол върху него.

Какво се случва всъщност: потребностите на обществото изпреварват потребностите на индивида. И още по-същественото: изпреварват САМОЧУВСТВИЕТО на индивида. Обществените импулси и стремления са аморфни и деперсонифицирани, те са средноаритметична величина; индивидът не съзнава колко интензивно расте собственият му, подсъзнателен стремеж към отвореност и свобода, но средноаритметичната величина го отразява без грешка.

Нямаме достатъчно самочувствие да удовлетворим собствените си потребности; да видим различното като нещо обогатяващо, което ни отваря нови хоризонти, без да е заплаха. Нямаме куража да полетим над – и през – границите (географски, културни, философски), виждайки ги само като линийки върху картата (каквито всъщност са); точно обратното – винаги, когато пресичаме линийката към нещо различно, ние инстинктивно замижаваме и се свиваме, очаквайки, че ще се блъснем в стена, отвъд която ни чакат насочени оръжия.

Проблемът е в нас, сапиенсите. Не в глобализацията. Осъзнаем ли го (и признаем ли си го) веднъж, тезата на Ивайло Дичев за увеличаващите се различия ще загуби тревожната си провокативност и ще се превърне в обикновена констатация.

Отделна (и тягостна) тема е, че за да осъзнае един индивид наличието на такъв проблем (подобно осъзнаване става на индивидуално ниво), той трябва да притежава достатъчно ниво на интелект и обща култура. Така че по-старите поколения, колкото и да е тъжно, в мнозинството си така и ще си отидем – като скептици, свили се на копче. Надеждата ми е, че при новото поколение ако не интелектът и общата култура, то поне емпиричният опит ще ги възпита да възприемат границите като линийки върху картата... дъщеря ми вече е ходила по света повече от мен (а аз съм походил доста, поне според преддесетоноемврийските стандарти ;)).

- 12-12-2010|Златко

Бетоне, винаги са ме удивявали коментарите ти, които са далеч над обичайното „коментаторско“ ниво. И винаги много съм се чудил защо ли никога не се опитваш да го надминеш това ниво и да попишеш нещо малко по-дълго, по-представително. Не знам нищо за теб, разбира се, но се питам дали не бихме могли да направим заедно нещо повече от тези опити за разговор тук из коментарните полета...

Колективното учене за по-добри решения

Автор: Ари де Гаус

Какво означава учене

Щом чуем думата учене, веднага се сещаме за училище. Толкова много сме свикнали с мисълта, че със завършването на училище „спираме да учим и започваме да работим“, че говорим като за различни етапи от живота ни. Дори в службата, във фирмата ученето е свързано неразривно с терминаобучение (training), което предизвиква същата асоциация като училище, понеже го свързваме с усилията на някой „опитен“ да предаде опита си на други – „неопитни“ и с това най-накрая да напълни главите им. Това ли е учене?

Отговорът на този въпрос е по-ясен на английски, отколкото на холандски. На холандски, моят майчин език, ние имаме глагола leren, като на немски (lernen), и този глагол може да бъде употребяван в два случая: ученикът учи (leert, да говори френски), но и учителят учи (leert, ученика да говори френски)[402]. Такова двойно използване на глагола е възможно на холандски, но не и на английски. Английският език съвсем правилно отбелязва, че „да преподаваш“ и „да учиш“ са две доста различни неща. И не само. Множество изследвания са стигнали до извода, че действиетопреподаване е изключително непродуктивно: при него се усвоява само около 25% от преподаденото. От това следва тъжния факт, че в следващите 45 минути, дали аз ще говоря, или не, за вас няма кой знае какво значение. Вие така и няма да научите много.

Естествено всеки достатъчно мотивиран човек стига сам до важното заключение, че ние учим не само в ситуации, в които някой ни преподава нещо, ами че напротив – ние учим непрекъснато и през целия си живот, защото ученето е основен процес в организирането и изживяването на живота ни. Тази теза е потвърдена в многобройни научни трудове, сред които е и швейцарският психолог Пиаже (Piaget): „Разумът играе много важна роля в живота на организма.“ Под организъм аз разбирам освенчовешки организъм и една общност, компания или всякаква друга организация.

В бизнеса: учене = вземане на решения

В бизнес организациите ние наричаме фундаменталния процес на учене не „учене“, а „вземане на решения“. Той, разбира се, играе централната роля в живота на Шел, точно както играе централна роля в живота на всяка друга организация. Не е ли чудно тогава, че писаното по темата[403] е толкова оскъдно? Нещата описани подробно, дефинирани и проучени в дълбочина са твърде малко. Човек остава с впечатлението, че най-съществената част от процеса на вземане на решения е „раждането на идеята“. Когато повечето хора казват, че някой „взима решение“, изглежда имат предвид формулирането на идеята, но не и това, как се ражда идеята или нещата, които се случват след като тя вече се е родила.

Преди 20 години в Шел решихме да изследваме внимателно този въпрос. Желанието ни бе да хвърлим повече светлина по темата и затова се запитахме: какво се случва между първото появяване на един проблем в дневния ред на борда на директорите и ефективното му решаване, чрез конкретни оперативни дейности? Ясно е, че в бизнеса всяко действие има някакво значение. Какво става между първата констатация: „Тук имаме проблем. Трябва да направим нещо!“, и момента, в който работите са приключили и нещото е направено? Оглеждайки се какво е ставало наоколо, открихме, че съществуват 2 вида решения:

– Обикновени решения, които ние нарекохме рутинни решения, и

– Пионерни решения, които се отнасяха до самата структура на бизнеса – по тях се водеха безкрайни дискусии и те ту влизаха, ту излизаха от дневния ред на борда на директорите. Освен това времето за вземането и изпълняването им се разтегляше и поради факта, че имаше нужда от свежи идеи и вътрешна реорганизация.

Ето един конкретен пример. Нашият бизнес беше сериозно поразен от нефтената криза през 1970 година, поради решението на арабските страни да наложат ембарго върху износа си. Предизвиканият нефтен глад в индустриализирания свят доведе до масирани проучвания за нови находища в Аляска и Северно море. Резултатите от тези политики бяха, че новите добивни центрове вече бяха съвсем близо до центровете за консумация. Преди това да се случи 200 000-тонни танкери пътуваха цели 3 седмици, за да стигнат от Арабския залив до Европа. Ние вече разполагахме със суров нефт на някакви си 48 часа път от мястото на приложението му!

По онова време Шел разполагаше с най-голямата флота от танкери на света. Нашите кораби бяха по-поддържани от онези на конкуренцията и униформите на екипажите ни бяха най-хубавите измежду всички търговски флоти. Към края на 1970 г. обаче стана ясно, че трансформацията, адаптацията на нашия горд флот беше абсолютно задължителна. Този пример е илюстрация на втория тип решение – ние трябваше да преобразим из основи структурата на Танкери Шел: да намалим броя на корабите, да променим капацитета им, да адаптираме чартърните си контракти, и т.н. Установихме, че от момента на вземането на едно такова решение до реализацията му минават между 18 месеца и 10 години. Вземането и изпълнението на такива решения изискват много време, причиняват големи главоболия, създават напрежение и силни емоции, но са жизнено важни за компанията. Тяхното забавяне може да има и драматични последствия. В случая с флотата от танкери на Шел те поглъщаха страшно много пари в продължение на цели 10 години.

Като оставим настрана достатъчно ясното ни виждане за различната натура на решенията, нашето изследване ни позволи да стигнем до извода, че случващото се между първото появяване на въпроса в дневния ред на директорите и внедряването на „отговора му” е основно социален процес. Тук никой не е изключен и всеки играе някаква роля; това са процеси, протичащи сред хора, които продължават да говорят ли говорят във формални и неформални срещи – в почивките, около машината за кафе и по време на обяд – и те ще продължават да го правят отново и отново, и отново.

Как се вземат решения

Нашите изводи за двойнствената натура на решенията и процесите в основата им се разминават значително със световния бизнес фолклор. Фолклорът ни разказва, че решенията са взимат от едни (сивокоси и, в болшинството си) мъже, седящи на дълги маси, където прилагат умело натрупаното с годините знание; че после те обясняват решението си на останалите в организацията си, изисквайки от тях да го изпълняват бързо и интелигентно. Независимо от всичко ние открихме, че взимането на решение не е толкова прилагане на някакви знания натрупани с опита, колкото търсене на ново знание – особено в случаите на решения по структурни промени в отговор на световните промени. Това откритие ни позволи да достигнем до следното важно определение:

[Работата по] вземането на решение са опитите на група хора да намери нови решения за нови ситуации в един социален процес, основан главно на езиковата комуникация. От тези решения се очаква да дадат на групата достатъчна доза увереност, за да може тя да премине към реализацията им.

Вие не ще се учудите много, ако ви кажа, че самото споменаване на „нови решения за нови ситуации“, предизвика предположението, че вземането на решение е същински процес на учене. Тази хипотеза беше потвърдена и от допитването ни до Жан Пиаже, който разпознава същите рутинни инерутинни процеси в ученето при децата. Детето се сблъсква със ситуации, изискващи решение и действие. Обикновено то има ресурси и структури да се справи. Но има и обстоятелства, при които то трябва да учи (обследва и проучва), за да намери чисто нови решения в напълно непознати ситуации. Такава е ситуацията, в която се намира едно дете, попаднало във външен за него свят. То не разполага с вътрешни структури, благодарение на които да реагира рутинно. Онези от вас, които са родители, разбират много добре за какво говоря. Когато дойде време детето ви да тръгне на училище и вие го завеждате за първи път в училището, вие променяте обкръжението му напълно: изведнъж детето се намира в свят различен от познатия му дом. То се отзовава в свят, където всичко е непознато и в който не е в състояние да реагира, защото (още) няма в главата си необходимите структури. Тук става въпрос за процесите на бързо учене чрез възприемане и приспособяване, вместо чрез асимилиране и разбиране на ставащото.

Аналогията между примера с детето и с флотата на Шел е очевидна. Нашата хипотеза, че съществуваше аналогия между вземането на решение и ученето, ни помогна изключително много. И наистина, ако съществуваха малко писани неща по темата за вземането на решение, то имаше купища неща изписани за ученето. Следователно не ни се налагаше да преоткриваме топлата вода. В Шел тази хипотеза ни помогна да намалим драстично онази 18-месечна пролука между началното идентифициране на проблема и елиминирането му, чрез реализацията на решеното, най-вече защото тя (хипотезата) отвори пред нас някои много важни хоризонти:

1. Преди всичко работите на психолога Дейвид Бохм по темата диалог,

2. Доста по-късно открихме, че нашата хипотеза фигурираше и в работите на една странна личност, австриецът по рождение и преподавател в Кембридж Лудвиг Витгенщайн. Той казваше две важни за нас неща: „Ако нямаш думи, не можеш да знаеш.“ и „Езикът създава реалности“. Така например, ако използваш езика на счетоводството, ще създадеш една счетоводна, кодирана с номера реалност на бизнеса си. А ако езикът ти е антроположки, ще създадеш човешка общност. Но ако не разполагаш с думичка за нещо си, ти не можеш да говориш за него с колегите, отговорни за вземането на решение: като група вие не можете да познавате онова, за което нямате думичка, за което не знаете как се казва.

Следователно, този втори хоризонт разкри пред нас ролята на езика, на думите и термините в процеса на вземане на решения.

Нерутинните решения са най-опасните и най-неотложните, и обикновено отнемат ужасно много време. И така съвсем скоро стигнахме до въпроса: ако е вярно, че има аналогия между вземането на решение и ученето, възможно ли е да се учи по-бързо? Намерихме отговора в Травсток инститют. Този институт е бил създаден през 1946 г. от хората, работили няколко години върху едно от най-важните учебни упражнения в историята на човечеството: обучението на 1 милион мъже и жени за мисия на живот и смърт: Съюзническото нахлуване във Франция през 1944 година.

Хората от Травсток бяха (пре)открили, че за да учи по-бързо, човек трябва да учи чрез игра. Днес ние говорим за „учене чрез изживяване“, но аз предпочитам да казвам „учене чрез игра“. Травстокският екип беше повлиян от лондонския психоаналитик Донълд Уиникът (Winnikott), работил върху ролята на игрите в ученето при децата. Уиникът бе стигнал до някои важни заключения:

1. Игрите са универсални и общочовешки,

2. Игрите подпомагат развитието на групата и създават вид комуникация, подобряваща отношенията в групата.

Когато играем, ние играем с нещо, което Уиникът нарича „временен обект“ – играчка. Когато дъщеричката ти си играе с кукла, тя влага (част от) реалността си в куклата: куклата се превръща в нейно братче или учителка. Докато си играе, тя изпробва тази си представа за реалността и отношенията си там.

Следователно игрите, играенето са „експериментиране с изражение/подобие на реалността“. Предимството на играенето е, че не трябва да се страхуваш от последствията. Когато момиченцето играе с куклата си и казва, че това е братчето й, майка й не трябва да подскача всеки път, когато малката обърне главата на куклата на 360°. Играенето с някакво изражение на реалността, от тази гледна точка, е очевидно нещо далеч по-безопасно от играенето със самата реалност.

Плюшеното мече на мениджмънта

Наблюденията на Уиникът не би трябвало да са изненада за повечето хора, занимаващи се с бизнес. Повечето неща в процеса на ученето ни в света на бизнеса стават в игри. Първо създаваме играчката. Ние направихме модел на нефтена платформа и я поставихме в модел на Северно море. След което я дадохме на 50 инженери за 2-годишен период от време, със задачата да се опитат да я повредят по всевъзможни начини, преди тя да бъде построена в реални размери и инсталирана в реалното Северно море. Независимо дали става въпрос за създаването на нов продукт или на нов процес, независимо дали се намираме в лаборатория или офис, в бизнеса ние почти винаги учим чрез игри – чрез експериментиране с изображение на реалността.

Изключение прави фирменото управление – мениджмънтът. В управлението ние експериментираме със самата реалност! Ето, извикваме една млада колежка с голям потенциал и я пращаме за Директор Маркетинг в Кения. Там, с пристигането си в службата в понеделник, тя се отзовава сред група директори, които, използвайки езика, започват да играят и рецитират самата реалност. Проблемът е там, че играта с реалността плаши и създава страх в основата на процеса за вземане на решения. А страхът, ако доминира целия процес и всички дискусии, води до добре известни последствия. Когато основната емоция е страхът, всеки избира предпазливо някоя позната вече територия – например ние ще изберем такива решения, които са се оказвали кажи-речи прилични в подобни ситуации в миналото.

От друга страна, в игрите най-дълбоката емоция е забавление. Ние се смеем без задръжки, говорим неочаквани неща и изпробваме каквото ни дойде на ум. (Веднъж наблюдавах един тим, който се опитваше на игра да унищожи собствения си бизнес.)

В нашето търсене в Шел ние се опитвахме да изнамерим „плюшеното мече на мениджмънта“ – онова изражение на управленската реалност, с което един тим би могъл да си играе, без да се страхува от последствията, след което да се опита да трансформира в игра целия процес на вземане на решения. Ние открихме тази „играчка” с идването на ерата на компютрите: точно по онова време започвахме да работим с MIT, Питър Сенги, Сеймор Пепърт и останалите.

Когато проведохме първите си експерименти с идеята да трансформираме процеса на вземане на решения в игра, ние отчетохме, че времевото разминаване между идентифицирането на проблема и елиминирането му чрез конкретни действия се скъси 3 пъти: от 18 на 6 месеца!

Макар че не бяхме в състояние да го докажем, тъй като вземането на конкретно решение не може да бъде повторено за целите на науката, можехме без много-много съмнения да кажем, че тези експерименти доведоха и до повишаване на качеството на решенията. Мениджърите наистина споделяха, че игрите са им помогнали да намират по-добри решения. На нас не ни оставаше друго освен да ги приемем за верни.

Естествено имаше и остри реакции от някои колеги. За много от тях беше доста трудно да преглътнат теорията, че вземането на решение е равно на учене, а уточнението, че ученето се подобрява чрез игри, беше като сол в раната. Очаквано ние се сблъсквахме и с позиции като: „Стигнал съм до изпълнителен директор, а вие ми обяснявате, че когато взимам решение, то било заради някакъв си социален процес на учене – и че това означавало говорене, говорене и още повече говорене... И в същото време ме уверявате, че щях да се справям далеч по-добре, ако бях трансформирал целия този процес в игра?“

Използването на човешкия талант в днешно време

Онова, което научихме през всички тези години има още по-голямо значение днес, в днешното „Общество на познанието“. Аз дефинирам като „общество на познанието“ онова общество, в което успехът на едно начинание зависи изключително от човешките таланти на разположение и от начина, по който те работят заедно, благодарение на мениджмънта; капиталът и машините не са повече такъв ключов фактор.

През последните 10-20 години, победителите в списъка на най-големите компании на Форчън (Fortune 500), онези, които постепенно се изкачват нагоре и все по-нагоре, са компютърни, софтуерни и фармацевтични компании, консултантски и адвокатски фирми, и т.н. – това са компании, чийто успех се дължи изключително на човешкия елемент.

Дори в индустрии като петролната или автомобилната, където на пръв поглед още доминира стоманата, с годините вече е станало ясно, че разликите в успеха са свързани все повече и повече с човешкия фактор. Тойота сама произвежда повече печалба, отколкото 3-те американски автомобилни компании (Дженеръл Мотърс, Крайслер, Форд) и Фолксваген, взети заедно! Последните 30 години Тойота е имала специална политика за учене/обучение на всеки от върха до производствения конвейер.

Помня посещението си в една от фабриките на Тойота. Нямаше много хора на поточната линия, всичко се правеше от роботи, но в края й – за финалното сглобяване, имаше дузина много активни мъже. Попитах какво е необходимо, за да получиш работа тук. И си спомням отговора на японския инженер, който ме съпровождаше: „Ето, казваше, ние изискваме от кандидата за работа тук минимум 16 години формално образование“.

Трябва да добавя, че всеки понеделник онези добре образовани хора провеждаха двучасово събрание, за да обсъдят станалото през изминалата седмица. Освен това те бяха упълномощени да предприемат инициативи за подобряване на дейностите непосредствено преди и след своята работна станция. И бяха правили това цели 30 години. Крайната сметка показва, че това акумулирано учене произвежда печалби по-големи от онези на Дженеръл моторс, Крайслер, Форд и Фолксваген, взети заедно!

И така, накратко, аз бих казал, че е добро това решение, което мобилизира всички хора, необходими за извършването на работите, протичащи в основополагащия за икономическия живот процес – учене и съвместно учене.

Нормално е в този момент вие вече да мислите за вашата собствена организация и вероятно сте започнали да губите надежда. За да ви окуража малко, бих искал да добавя и това, че има организации, които са структурирани по такъв начин, че да позволяват „съвместното учене“ да се случва естествено – бизнеси, които са структурирани като клуб, кооперации или партньорства. В тези структури концентрирането на властта във върховете е невъзможно – решенията трябва да бъдат подложени на дискусия и одобрени от всички членове. Следват някои примери на важни организации, които са особено успешни в сектора си:

– Една от най-важните (и бързорастящи) компании в Испания е баскийският кооператив Мондрагон. Всички решения се взимат на демократични събрания на всички негови членове.

– Единствената банка на света с рейтинг ААА е датската кооперативна банка Рабобанк.

– Един от най-успешните консултанти на света е МакКинси. В тази фирма всички старши партньори са членове на „тръст“/“съвет“ и трябва да се консултират заедно преди да вземат всяко важно решение.

– Виза Интернешънъл – вероятно най-успешната търговска компания на света в последните 25 години, също не бива да бъде пропускана. Тя е клуб с Конституция, чиято задача е да предпазва властта да се концентрира в малко ръце.

Тези примери би трябвало да помогнат да се разбере, че съществуват пътища да се превъзмогне съпротивата, която несъмнено съществува (особено в организации с ограничена отговорност), да се разшири броят на участващите в процеса на вземането на решения – да се премине от учене към „съвместно учене“.

Съвместно учене

Не всяка компания може да промени юридическата си форма в кооператив или клуб. Значи въпросът остава този: как да създадем подходящите условия в една компания или организация по начин, че да се преразпределим властта и процеса за вземане на решения, без да рискуваме ненавременно (и повторно) концентриране на властта в най-високите й нива? Как човек започва да взима решения чрез съвместно учене?

Докато размишляваме, е наложително да имаме предвид нещо важно: ученето е рисковано, защото в повечето от човешките общности да признаеш, че не знаеш нещо, е опасно. Хората имат самочувствието, че знаят отговорите, и докато имат такова самочувствие, ученето не може да започне. За да стане ученето възможно, трябва да се създаде работна общност, чиито членове имат голямо доверие един-другиму. Това е малко като играенето на футбол в добър тим: играчът не се страхува да сбърка, защото знае, че останалите 10-има ще му помагат и „покриват“ гърба му (вместо да му забият нож).

Биологията ни показва условията, които ни помагат да създадем такова високо ниво на доверие:

1. Общността трябва да е много задружна, сплотена: те ще са заедно при всички обстоятелства;

2. Общността трябва да има силно чувство за собствена идентичност: членовете й споделят едни и същи ценности и се разпознават лесно един-друг;

3. Общността трябва да продължава да съществува във времето: младите членове трябва да знаят, че един ден те ще заместят старите.

От къде да започне строежът на тази сплотеност и идентичност? Аз вярвам, че като начало е добре да поставим следния въпрос: „Като кажем ние в нашата организация, това ние за кого се отнася? Ние кои?“ Когато началникът говори в първо лице множествено число, за кого говори? Обикновено не сме прецизни. Веднъж зададох на директора на една дистрибуторска компания въпроса: „Когато казвате ние, имате предвид всички, които се водят на заплата, или...?“. И той отговори:

– Естествено, че не.

– Кой не влиза в числото на ние във вашата компания?

– Това са тези жени.

А „тези жени“ бяха всички касиерки, работещи парт-тайм в съботите. Те бяха единствените хора в пряк контакт с клиентелата, но не бяха ние! Ако в бизнеса ние е само топ мениджмънтът, или ако в англо-американска компания ние са само акционерите, можете да сте сигурни, че онези, които не принадлежат към категорията ние са го разбрали отдавна! И те няма да бъдат много мотивирани да инвестират себе си в компанията.

Ако не-ние са значителна част от вашата човешка общност, вашето начинание няма да стигне далеч. Както и да е, обратното също е вярно. Помнете „Построени за да просъществуват“ (Build to last) на Колинс и Порас. Бизнесът, който обръща повече внимание на това ние, е реализирал 15 пъти по-големи печалби в последните 60 години, в сравнение със средния американски бизнес за същия период. Списанието Форчън публикува списък със 100-те компании, където се работи добре. Очакването за живот на най-добрите от тях е 85 години, докато очакването за продължителността на средния американски бизнес е 20 години.

В заключение, бих искал да кажа, че съвместното учене обогатява изключително много. И че отплатата си заслужава усилието.

Превод Павел Лазаров

Източник

Ари Де Гаус работи за Шел Груп в продължение на 38 години. След напускането си е бил активен автор. Неговите публикации включват влиятелната статия „Planning as Learning“ в Harvard Business Review, 1988 г. и The Living Company (Harvard Business School Press, 1997 г.), която беше обявена за една от най-добрите бизнес книги от списанието Business Week.

Дългият бегач на любовни разстояния

Автор: Димил Стоилов

Никога не сме недостижимо далеч от онези, които мразим.

По същата логика надали някога можем да сме

абсолютно близо до онези, които обичаме.

Алберт Санчес Пиньол

Наказанието е честта на престъпника.

Хегел

Старт в Мадрид

Дали го обичам, дали го мразя – не знам. Знам само, че свределче на остра болка ме бодна ей тук, в слънчевия сплит, когато зърнах във вестника заглавието „Европа хвана атентаторите от 11 март“. Гадно прилепчива сила застави погледа ми да се плъзне от текста на статията надолу към снимките.

Лисароте, Мадрид, Брюксел, Милано – местата, където са заловени четирима от арабските терористи, причинили трагедията в мадридското метро. Разпознах го. Приличаше на всеки един от четиримата. От единия беше откраднал брадата и черната вълнена шапка, от втория – рехавите мустаци, от третия бе забърсал скулите и пронизващите тъжни очи, а дългите му неспокойни пръсти на четвъртия бяха преплетени пред гърдите, както обичаше да ги държи самият той. Опипвах разчетвореното му лице върху евтината вестникарска хартия не със кахърен сантимент, а с трепета на ожаднял за истина слепец, който се мъчи да разчете неравномерните издатини на брайлово писмо. Толкова ли беше объркан, толкова ли беше фанатичен, толкова ли беше изкрейзил, за да извърши всичко това. Преди много време ми беше дал да чета „Зелената книга“. Престъплението имаше ли връзка с нея? В дрогерията близо до спирката на метрото, откъдето на развален испански терористите поискали да купят хапчета против главоболие, са се представили за българи. Дали това е случайно? От магазинчето за мобилни телефони „Ноево сигло“ на Джамал в Мадрид, през онова лисанронско бистро в Канарските острови, където Хасан си допива кафето, преди да чуе щракането на белезниците, и след себерекламираната храброст на Мохамед пред младежите в Милано до видеозаписа с Юсеф, който улеснява залавянето му в Брюксел, виждам клонинг на един и същ човек. Той е...

Не разбрах ранните сигнали от настъпващата промяна. А доколко пък аз („и аз“, „ а аз“, „ но аз „, „ ала аз“ – също разчетворен) съм наред, след като съм бил мълчалив свидетел и своеобразен участник на преобразяването му, не мога да преценя? Питам се къде е моят дял в голямата човешка трагедията и не е ли време вече да се предам на испанската полиция? Те там не си поплюват. Ще ме приберат като едното нищо. Могат и да ме запратят в същата килия на оня с черната вълнена шапка и рехавите мустаци. Някои близки мои хора, отдъхвайки си, ще заявят, че си го заслужавам. Съвсем... А в килията той ще извърти бадемово кафявите си очи към мен така, че бялото от очната ябълка почти да изскочи навън, и ще потупа с дългите си пръсти по постелката на леглото: „Седни тук до мен...“.

Коридор 1.

1.1.

Седнах до него. Не го познавах. За пръв път го зървах, което си беше доста странно, защото ми беше вече седмият изпит. Подложих под себе си чантата и се смъкнах върху студената мозайка на коридора, така както той вече го беше направил преди мен. Не повдигна глава от любопитство, кой сяда до него. Явно му беше все едно. Очевидно вниманието му бе приковано от подовата мозайка. Чувствах главата си съвсем изпразнена  кофа, а не трябваше. Битката все още не беше приключена. Аз също се втренчих към пода, докато погледът ми се фокусира върху застиналите камъчета от мозайката, за да усетя как подсъзнателно ги сортирам и подреждам по цвят.

– Мамка му, скаларна е – промърморих почти на себе си – прилича на скаларна...

Едва сега съседът ми прояви признаци на живот и поклати утвърдително глава.

– Съвсем скаларна матрица е ....

Стресна ме с изненадата, че разбичканото ни съзнание вижда в мозайката едно и също. За малко невежите ще поясня, че скаларната е диагонална матрица, чийто елементи по главния диагонал са равни.

– И колко много точки на сгъстяване....

Налага се ново извинение към знаещите за припомнянето, че а наричаме точка на сгъстяване на редицата, ако всяка негова околност съдържа неограничен брой елементи на редицата. Вече е задължително да се изкаже и теоремата на Болцано-Вайерщрас, че всяка ограничена редица има поне една точка на сгъстяване, от което на човек може да му призлее. Не на всеки естествено...

– Много – този път аз потвърдих констатацията и допълних: – Майсторите са си разбирали от работата, а може би и от математика са разбирали

– Баща ми прави мозайки не по- лоши, съвсем нелоши...

Сега съседът беше извърнал цялото си лице към мен, за да видя огромните му бадемови ириси и изпъкналите очни ябълки.

– Значи си случил на баща – казах убедено. – Но дали тази сутрин ще случим на добър край, никой не знае. Казвам се Игнат.

Подадох ръка и почувствах силата му. Пръстите му бяха дълги и тънки.

– Боби. Няма страшно...Ние сме от добрите, нали знаеш?

По-късно щеше да се окаже, че е много далеч от „Боби“, но не е искал да ме притеснява излишно. От първия си поглед го оприличих на Фернандел, само че лицето му беше доста по-издължено и слабо, а брадичката – по-остра. Усмивката му беше същата, а и едрите зъби, все едно че току-що излъскани с паста „Поморин“, веднага ми припомниха филма „Враг № 1“, та се засмях.

Той ме погледна учудено:

– Не сме ли добри?

– Добри сме – отвърнах, като се опитах с длан да затисна усмивката си, тъй като оголените бели зъби завзеха пространство пред мен и приликата с комика стана още по-натраплива

Двамата почти едновременно се бяхме справили със задачите. След петнайсетина минути в неравномерни интервали, все едно извадени от центрофуга на перална машина, започнаха да се точат един подир друг и останалите колеги. Който е преодолял бариерата на задачите, го чакаше теоретичният изпит пред Професора. А това си беше независимата променлива, наричана още аргумент. Такъв аргумент, който пораждаше съмнение и несигурност. В кухата ми глава дрънчаха глупави и несвързани дефиниции. Твърдят, че в математиката се работило предимно с еднозначни функции, но ако настроението на Професора се впримчеше в някоя от тях, тя едва ли би могла да бъде еднозначна. Дали бурестото му тяло е възседнато от умерен сутрешен махмурлук, дали предишната вечер е валяло успокоителен дъжд, или нервно е трополял върху балконната му тераса, дали тази сутрин слънчеви лъчи не надничат с нагло любопитство под нервните му клепачи и дали някоя ослепителна колежка не го е поздравила достатъчно ласкаво – всичко това влияеше страховито и пагубно върху настроението му. А резултатите си бяха непредвидими. Опитах се да го обясня на Боби, но вероятно информацията не беше нова за него, защото някак си невинно отвърна:

– Нали знаеш, всяка функция, която не е алгебрична, се нарича трансцедентна и въобще не трябва да ти пука?

Защо бе избрал точно трансцедентната, а не рационалната или монотонната, не се и напъвах да отгатна. Ясно бе, че ситуацията стимулираше да се говорят само перверзни простотии, но той го правеше своенравно. Останалото се прожектираше като забързани кадри на стресиращ филм. Асистентът пусна в залата първите петима и щедро ни посочи разпръснатите билети върху масата. Снощи бе валял досадно упорит дъжд, но днес слънчице ненатрапливо надничаше през удължените прозорци, колкото да разбуди надеждата у нас. След двайсетина минути Професорът връхлетя намръщен. Сякаш с отвращение се изсули изпод намачкания си шлифер а ла Коломбо и докато се настаняваше на неустойчивия спрямо тялото си стол, една късопола колежка излетя към вратата. От първото изречение на следващия храбрец веждите на екзаминатора се пречупиха, при второто изречение отвори уста като сом, изваден от водата, а на третото захвърли книжката на пода и изкрещя:

– Скоро да не съм ти видял физиономията, чу ли?

Третият „късметлия“ беше Боби. Той беше два пъти и половина по-висок от изгонения предшественик и когато седна пред Професора, главата му се извисяваше доста над него. Не улових първата фраза, нито втората. Успях да зърна само как лицето на преподавателя се променя. Отначало гледаше стърчащата глава над него с рутинно недоверие. След това по устните му като слънчево зайче пробягна усмивка. Да, май Професорът наистина се усмихваше и все по-широко, и все по-открито. Моят познат размахваше пред него дългите си ръце, докато изпитващият не затръска изпъкналото си коремче и не заповтаря през смях:

– Ама наистина ли така каза? Стига, бе! Не може да бъде! Истина ли е...

Няма да си кривя душата, смехът ми се виждаше нелеп, дори обиден за моето положението. Само който не познава симптомите на изпитния бълвоч, когато оскъдният остатък в собствената ти кратуната така се е разлюлюшкал, че не можеш да формулираш едно нормално изречение, само той не би могъл да вдене как я бях втасал. Нямах колебание, че ще ме споходи участта на първите герои. Разсъждавах си кротко и трезво дали да изчакам да запратят и по мен студентската книжка, или да развея бял байрак без бой. В същото време моят нов познат така шумно и сърдечно се сбогуваше с Професора, че оставаше да се цункат по двете страни и да извадят кърпички, за да изтрият влагата от очите си. Пълна отврат. На излизане Боби ми вдигна поощрително палец. Устните му бяха така разчекнати от усмивка, че да се видят корените на зъбите, откраднати от Фернандел. Хубави зъби! Прекрасни! А на всичко отгоре, преди да затвори вратата, се изцепи умопомрачително:

– Нали ти казах, ние сме от добрите! Ще те чакам отвън.

Ако ми беше наблизо, като едното нищо щях да го сритам по кокалчетата, но вместо това ме призова Професорът:

– Хайде бе, момче! Докога ще те чакам! Наближава вече ракиено време! Дай да видим какви са ти въпросите! – и преди да чуе покъртителното ми, мрънкане се наведе към Асистента, за да узнае бележката от задачите. – Петица, много добре, много добре...

Усетих, че въобще не е склонен да ме слуша, и като че ли получих просветление. Когато забавях говора, той довършваше изречението или ми задаваше помощни въпроси от сложността на избор между „да“ или „не,  като „да“-то е преднамерено посочено. Бързо получих обратно студентската си книжка, без да проумея дали афишираното приятелство на Дългуча не е оказало влияние за оценката. А имаше ли значение този факт? Дали не беше предчувствие и прогноза?

– Как е? – нетърпеливо ме запита Боби, стъпил здраво върху странната мозайка с цветни камъчета, подредени в скаларна матрица, каквато вероятно майстореше и неговият баща.

– Ние сме от добрите, от много добрите. А как позна? Трябва да черпя.

Умирах от любопитство да узная, колкото може по-бързо, как така успя да омая онази независима променлива. Глождеха ме и други въпроси...

– Фасулска работа – нали така се казва ? – и дълъг език облиза онези познати едри откраднатите зъби.

1.2.

Качихме се на 280-цата и унгарското превозно творение като пъргава гъсеница се затътри по пътя от Дървеница към Центъра. Бяхме стъпили точно в средата на барабана, който с въртеливо движение поемаше всички криволици и завои, а набръчканата свръзка между двете тела на рейса се събираше и разтягаше като вехт акордеон „Велтмайстер“. Трудно удържахме при друсането телата си прави. Политахме ту към едното перило на барабана, ту към другото. Шофьорът ли караше бързо, дупки и завои ли подбираше нарочно, не стана ясно. Ние се блъскахме, кривяхме, подпирахме, но на никого не му идваше на акъл, че можем да се преместим на по-спокойно място между седалките.

– Та седя си аз трети час в края на Варна и си махам отчаяно с ръка – започна своя разказ Боби въпреки налудничавите ни движения върху барабана на рейса. – Парите бяха свършили. Не можех да взема рейс обратно за София и автостопът бе последната ми надежда. На всичко отгоре започна и да ръми. Работата съвсем мрачна.

Денвър, Денвър, ще стигна ли някога до теб? Веднага се присетих за един герой, чието най-славно пътуване предстои, след като се покатерва на камион с отворена каросерия, където са се излегнали шест седем момчета, а шофьорите, русокоси фермери от Минесота, прибират всяка жива душа, срещната по пътя. Почти физически усетих ситуацията. Боби си е вдигнал яката на ризата с илюзията, че ако не му е по-топло, поне дъждът ще го пръска по-малко. Всичко е сиво и навъсено. Небето се е сляло с морето. Недалеко от гърба на Боби реват морските вълни и блъскат тъпо тъпи чела във варненския пристан, все едно че е огромна порта, за да предизвестят настъпването на всемирната скръб. Безнадеждност, в която може да се удавиш в сив дъжд и неизплакани сълзи от самосъжаление. Точно в този момент тъмносиня кола разплисква локвата пред него, за да омокри с допълнителни кални капки дънките му. След като го е подминала, колата спира, а след това бавно се връща назад. Предната врата се отваря, за да чуе „Изволите“ или нещо подобно. Не изчакал повторна покана, а веднага се напъхал вътре. Побързал да благодари и да похвали колата.

– Па дóбро е возило, али време ние дóбро.

Съгласил се, макар да му се сторило, че малко странно говори шофьорът. Колата била „Пежо 304“. Дизел. Боби се впусна в обстойни обяснения. След време щях много по-добре да опозная тази негова склонност. През далечната 1812 година в общината Еримонкур, департамент Дуб, в местността Су- Крате мелницата на Жан-Фредерик и Жан-Пиер Пежо се преобразува във фабрика за листова стомана и часовникови пружини. Подскачането ни в автобуса ме облекчи да пропусна някои досадни подробности около Арманд Пежо, който първоначално майстори велосипеди и мотопеди, преди да почне да прави коли. Прескачам и много години, за да докарам до 60-те, когато дизайнът е осъществен в Италия и това можело да се узнае от „Пежо 404“, който подчертавал класическия модернизъм и добрия вкус на новия имидж. Същият модел през 63-та печели състезанието в Източна Африка, следва автоматична скоростна кутия, предно задвижване, четири независими колелета, дизелов агрегат....

Не можех ни най-малко да отсея какво Боби е получил като информация от гостоприемния водач, който милостиво го е прибрал в дъждовния мрачен ден, и какво самият е набавил впоследствие. Тази прекомерна автомобилна фактология ме дразнеше, но за щастие само я подочувах. Разбрах все пак, че стопанинът се е гордеел с колата си, карал бързо и твърдял, че машината няма въобще да се разваля, ако не променя скоростта. След като е потеглил с 90 километра в час – с толкова трябва и да пристигне. Това естествено у нас си е било само пожелание, тъй като сума ти мепесета (моторни превозни средства) му се изпречвали на пътя и непрекъснато му убивали скоростта. Когато за пръв път смъкнал прозореца и се разкрещял:“Где си кренуо, пичка ти материна?!?“, Боби направо се стреснал и стегнал. Не изминали още няколко километра и от страничен път без предимство изскочила зелена лада и врагът по пътя получил благословията : „Бог те убио, где се тако гураш?!?“. Почти почнал да попривиква на попръжните. Даже и дъждецът спрял да ръми, а-а-а и слънце да се покаже, в душата на пътника почнало да се просмуква благост и спокойствие. Придрямало му се дори, но изведнъж поредните крясъци тотално го отказали от тихи сънни занимания:

– Йебем ти сунце, и снайку, и сестру, и све окучани! Па и Бога ти йебем!

На пътя, като гъба след дъжд, изникнала криволичеща конска каруца, накачулена с две жени, пет деца. Смугъл левент размахвал безгрижно камшик връз хилаво конче. Пежото се опитвало да го задмине ту отляво, ту отдясно, но все не успявало да избере правилната посока, тъй като движението на каруцата било непредсказуемо. Най-накрая, след като операцията приключила, собственикът на колата издумал за изпроводяк: „Йебем ти крнтийу що возиш“!

Когато нямало препятствия по пътя, шофьорът си бил съвсем нормален. Сърбин, преподавател в университет, говорили даже съвсем обикновени неща – за природата, морето, хората. И кебапчета обсъдили, и шопската салата, и плескавицата. Боби свенливо му признал, че бърза да се прибере за изпит по математика. В този момент сърбинът пуснал кормилото, плеснал двете си длани, после почукнал с юмрук по главата си, преди да се похвали, че има страхотен колега от София. Математик, професор. Името му – пълен съвпадеж с това на бъдещия екзаминатор. Свалям му шапка, говорил с нескрито възхищение събеседникът, размахвайки ръце, съвсем забравил за кормилото. Той , вика, е голям човек не само защото е великолепен учен, но и защото носи пиене повече от мен, а и псува повече от мен. Щом той ще те изпитва, непременно трябва да му носиш поздрави от Джука Николич и да ме извиниш, че не съм имал време да му се обадя. Нали ще го направиш?

И преди Боби да получи шанс за обещание, че ще изпълни заръката, Джука натиснал педала на газта, изравнил колата си със сребрист Мерцедес, измъкнал половината си тяло през сваления страничен прозорец и почнал да нарежда: „Йебем ли те у гузицу, кретену йебан, где си залетео као педер!”. Още малко останало двете коли да се блъснат една в друга, Боби впил ръце в седалката и замижал. Оказало се, че онзи с Мерцедеса на три пъти засичал пътя на темпераментния сърбин, докато му изчерпил всичкото миролюбие. Останалите епизоди потънали в безпаметността от нервен бяг на крайпътните дървета, отдалечаващи се задминати коли и уплашени очи. Почти пред припадък незвездният стопаджия се смъкнал от пежото още в покрайнините на столицата. Раздялата им била огласена от жизнерадостно хълцукане на клаксон, а ръка през прозореца на пежото се вживявала в крило на прелетна птица. Абсурдно беше дори да си помисля, че след няколко години същата кола ще има шанс отново да се появи по странен начин в моя живот.

Димил Стоилов (ДИМитър ИЛиев Стоилов) е роден на 11.06.1948 г. в Пловдив. През 1972 г. се дипломира като инженер химик, а след това специализира журналистика-печат в СУ „Климент Охридски“. От 1974 до 1991 г. работи в Пловдив в различни вестници като журналист: „Родопи“, „Свобода“, „Провинция“, като в последните две издания е бил и заместник-главен редактор. От 1991 до 1993 г. работи като зам.-директор на изд. „Хр. Г. Данов“ – Пловдив. От 1993 до 2004 г. работи като завеждащ отдел „Учебна литература“ в ИК „Хермес“, а след това през 2005 г. – в отдел „Маркетинг“ в същото издателство. Автор е на сборниците с разкази „Разписание за изпуснати влакове“ (1986), „Възмутително чаровни, хищно хубави“ (1998), „Мъж, вкусен на опитване“ (2005), както и на романа „Версия за изневяра“ (1990).

Жребчето

Автор: Захари Карабашлиев

Откъс от последния драматичен текст на Захари Карабашлиев: „Откат: Истории за сцена“

Действащи лица:

ТЯ

ТОЙ

Захари Карабашлиев,

„Откат“

Изд. „Сиела“, 2010

Пролет. Някъде вън от града, денем. Тя, с лице към публиката, седи в автомобила и го чака. Той, с фотоапарат в ръка, се връща задъхан и сяда до нея. Гледа пред себе си.

ТЯ (живо). Успя ли да го хванеш?

ТОЙ (отсъстващо). Кое?

ТЯ. Жребчето!

ТОЙ. Да го хвана?

ТЯ. Да го снимаш.

ТОЙ. Не.

ТЯ. Защо?

ТОЙ (умислен). Не снимах.

ТЯ. Нали затова спрях – да отидеш по-близо до тях, да ги снимаш.

ТОЙ. Толкова отдавна не бях излизал сред природа.

ТЯ. Затова сме тук.

ТОЙ. По цял ден нищо, освен сгради и грозни сгради, и коли… и хора… и хора.

ТЯ. Не си бил в отпуск от години.

ТОЙ. Това няма значение сега. Наистина няма.

ТЯ. Трябва да починеш.

ТОЙ. Когато излязох от колата. И навън миришеше на… на пръст, на суха трева, на тор на… селски следобед.

ТЯ. Сега е следобед. На село.

ТОЙ (без да й обръща внимание). На колко месеца е това жребче, според теб, а?

ТЯ. Не знам.

ТОЙ. Не повече от месец и половина, два, а? Три?

ТЯ. Кой знае.

ТОЙ. С тези тънки крачета.

ТЯ. Кобилата е красива!

ТОЙ. Тя тръгна напред и то след нея.

ТЯ. И ти вдигна апарата да ги снимаш. Аз те видях оттук.

Пауза.

ТОЙ (равно). То се беше надървило!

ТЯ. Моля?

ТОЙ. Беше му станала оная работа.

ТЯ (гримаса). Ай, ай…

ТОЙ. Да.

ТЯ. И? Какво от това?

ТОЙ. Какво от това!? На тази поляна няма никой друг, освен жребчето и майка му. От кого се дърви то?

ТЯ. Нямаше ли какво друго да гледаш?!

ТОЙ. Спряхме да снимам кобила и жребче. Бяха толкова… пасторални.

ТЯ. И защо не ги снима?

ТОЙ. Защото кончето си пусна… оная работа.

ТЯ. Животно. Какво толкова е станало?

ТОЙ. Толкова?! Станала му е патката! (Показва.) Ей толкова!

ТЯ (удивена). На кончето?

ТОЙ. Едно жребче, една кобила. И на мен ми стана…

ТЯ (ужасена). И на теб?!

ТОЙ. Не! Не ми стана…

ТЯ (отдъхва си). Слава богу.

ТОЙ. Стана ми толкова… (Търси думи.)

ТЯ. Жребчето не може да контролира ерекц…

ТОЙ (изведнъж избухва). Знам! Знам! Знам! Не говоря за жребчето, което не може да контролира ерекцията си. И аз не мога. И, в края на краищата, сигурно и конете си имат Едип! Но защо аз се засрамих от това, че накончето му стана патката!? Защо не им направих снимка? На жребчето и красивата му майка. Защо картината стана по-малко пасторална, когато кончето ми показа, че не е муленце? Защо в този момент се стреснах от една детска пишка, от… един животински импулс, от природата, която показа младостта си!? Защо!?

ТЯ. Винаги ли трябва да анализираш всичко?

ТОЙ. Беше красиво! И истинско! И аз се изплаших.

Изведнъж се разридава. Опитва да прикрие плача си с фотоапарата, но става по-неудържим. Тя го гледа известно време, после го прегръща. Раменете му се тресат в скута й. Тя го целува майчински по косата. Той й връща целувката. Тя го целува по челото. Той – в устните. Тя се отдръпва. Той възбудено продължава да я целува, където успее. Тя се отдръпва на своята седалка. Той опитва да я притисне страстно към себе си, но Тя остава твърда, без да охлажда възбудата му. Той прави опити да се премести на нейната седалка, да придърпа нея към своята, да стопи разстоянието помежду им. След известно време разбира непреклонността й и се оттегля на мястото си. Тя се поглежда в огледалото, оправя косата си, приглажда дрехите си.

ТЯ. Тръгваме. (Завърта ключа на стартера.) Трябва да тръгваме. Яде ли ти се крем карамел?

Затъмнение.

Текстът се публикува с приятелското съгласие на автора.

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург, живеещ в Калифорния, САЩ. Неговият дебютен роман „18% сиво“ (2008) претърпява четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. „18% сиво“ печели „Цветето на читателите“ – литературна награда, присъждана за търговски успех на книга от веригата книжарници „Хеликон“. Пиесата „Откат“ получава Голямата награда на конкурса „Нова българска драма“ (2008), а пиесата „Неделя вечер“ – най-престижната театрална награда за драматургия в страната, „Аскеер“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009).

Коментари (1)

- 12-12-2010|Гост

Любопитно е. Няма аматьорщина.

0 ЧАСА

Автор: Федя Филкова

Можеше да се нарече щастлива.

Все още беше красива, късата й черна коса все още нямаше нужда от боядисване, беше запазила слабата си фигура, ходеше редовно на фитнес, но явно бе и ген, приличаше на баща си в това отношение, кожата на лицето й оставаше свежа и гладка, на улицата често я заглеждаха, в такъв момент тя ускоряваше крачки, ала след това стъпваше по-уверено, по-леко, сякаш някой й подаряваше цвете и тя го приемаше, макар да не знаеше от кого.

Можеше да се нарече щастлива.

Докато не го срещна преди няколко месеца и внезапно всичко не се преобърна, така, както неочаквано се преобръща времето в юнска привечер – целия ден е греяло слънце и изведнъж се смрачава, мракът в миг отваря уста и поглъща земя и небе, дървета и въздух и после вече е изключено да се разбере дали бурята носи пороя или пороят приижда, стиснал бурята за ръка.

Оттогава прекарваше времето си в очакване той да й позвъни, през всички тези безкрайни и мъчителни 24 часа на денонощието тя главно седеше, вперила поглед в мобилния си телефон, поставяше го на масата в хола и се настаняваше срещу него, сякаш на креслото отсреща беше самият той и всеки миг щеше да заговори, седеше така часове, макар много добре да знаеше, че той, когато й звънеше, винаги звънеше във времето между 3 и 5 следобед или, казано другояче, между 15 и 17 часа, това времево ограничение не му го беше наложила тя, той винаги можеше да й се обади, по всяко време на деня и нощта, живееше сама и той го знаеше, всъщност си го беше наложил той и тъкмо в тази обратна зависимост се настани и нейното колебание.

Времето между три и пет явно му беше удобно по много причини – тези следобедни, отпуснати, кротки и главно незабележими два часа позволяваха на денонощието му сякаш да си остане непокътнато, да си останат непокътнати той, жена му, децата и службата и тя в началото дори се опита да разбере, прие го като благородно усилие да не причинява никому болка, същевременно обаче не разбираше много други неща и  усещаше, че с нейното денонощие се случва точно обратното – някой нехайно ограбва всички останали часове и й отпуска само два – времето наистина е загадка.

Никога не бе знаела какво точно представлява то, макар часовниците да бяха сред любимите й вещи, потърси да прочете малко повече и съвсем се обърка, особено когато попадна на някакъв текст за теорията на биоцентризма – времето и пространството били конструкции на съзнанието ни, не външни физически обекти, времето не съществувало отделно от живота, с него ние просто сме били отбелязвали промяната в общата картина и времето било характеристика на съзнанието ни – ако следващият образ бил различен от предишния, ние всъщност сме назовавали с думата „време“ периода от едното до другото състояние.

Всичко това не можа да я успокои и първоначалното й колебание постепенно прерасна в загриженост – за самата нея преди всичко, разбираше, че трябва да се освободи от тези свои натрапчиви мисли, явно беше болна от „времева болест“, както биха се изразили учените, времето наистина бе на път да я разболее.

Днес се готвеше да прекара новогодишната нощ сама – беше до край изморена от това постоянно очакване и нямаше сили за никакви други хора, опита се да мисли за празника, украси изкуствената, екологична елхичка, която купи преди година и тъкмо постави на масата в хола свещника с червената свещ, канеше се да я запали в полунощ, когато мобилният й телефон прозвъня, тя го вдигна и в същия този миг на дисплея видя времето – беше точно 16 часа и 18 минути.

Бил искал да й честити Новата година, обаждал й се от улицата, излязъл да се разходи в празничния следобед, било тихо и пусто, видял само някаква котка, дори първоначално я помислил за скъпа играчка, така неподвижно била взряна в очите му.

Изслуша го, помълча, после му пожела хубав празник и затвори телефона – отново видя часа, беше точно 16 и 27 – беше й се обадил твърде рано, до 12 имаше цяла вечност.

Времето е само помощно средство, чрез което осъзнаваме настъпващите промени – изведнъж, и тя не разбра защо, се сети за това изречение, беше й харесало, когато го прочете и се помъчи да го запомни, но едва сега осъзна истинския му смисъл и се втурна към банята – щеше да се приготви, да се облече празнично и да се озове на поканата на един свой колега – организирал парти за приятели, пъстра компания, важното било да посрещнат заедно Новата година точно в 0 часа.

Федя Филкова е българска поетеса и преводачка от немски език.

Защо не харесвам Марио Варгас Льоса

Автор: Ели Иванова

Както споменах на Яна, не харесвам Марио Варгас Льоса. Той пише за две неща: диктатори (и техните човешки и властови отношения) и социална еротика, и двете от които имат потенциала за невероятен краен резултат, сочен и странен като зелено манго. Но аз много съм му гневна не защото е лош писател, а защото в книгите му, въпреки големия потенциал и много интересни находки, той ги пропуска по най-глупавия начин.  Точно като футболист със златен ритник, който изпуска топката.

Ето например Панталеон и посетителките. Щастливо новобрачен капитан от перуанската армия, морално чист и отдаден на службата си, получава армейско поръчение. Да установи система от бордейски услуги, тоест гост-проститутки за поделението си, за да предотврати зачестилите изнасилвания сред местното население от страна на войниците си.

Като истински военен, Капитан Пантоха се заема съвестно със заданието си, брилянтно го проектира и изпълнява. Същата тази отдаденост и съвестност обаче неминуемо го води до морално падение: да преспи и после да се пристрасти сексуално към най- съблазнителната от „посетителките“, а след убийството й да си навлече гнева на висшестоящите във военната йерархия.

Това е един от най-завладяващите парадокси в литературата и философията, които Варгас Льоса е напипал, в сюжет с много понтенциал: как един индивид, следвайки до перфектност (а не нарушавайки) законите на обществото и моралните му норми всъщност логично стига до деградация именно според същите тези норми. Това не е нова идея, но нали всяко поколение и общество имат право да изследват от своя гледна точка големите теми на цивилизацията и да стигат до различни заключения. Пък и съчетанието на проституция с военна институция е направо златна мина. Какво прави с тази възможност Варгас Льоса обаче?

Първо, прави такива несръчности със сюжета, че разваля цялото удоволствие. Примерно, след като Пантоха е порицан, задето е присъствал на погребението на проститутката във военна униформа, той получава друг шанс за кариера и бива пратен в още по-затънтен район. Това е неубедителният край на романа, който те кара да се чудиш, „Хм, това ли е?“ и да прелистваш нататък в търсене на нещо повече.

Дори и самият стил на писателско разследване разваля ефекта на заложения конфликт. Липcва поне малко психологизъм, който да подчертае иронията на развиващото се действие. Пред читателя се редят някакви драматични факти и случки, но липсва някаква поддатка, която да покаже колко саркастично е такова развитие. Чак накрая евентуално може да се замислиш. Пък романът е замислен като комедия, в края на краищата, а не е полицейска хроника. Дори и интелектуално гледната му точка да ти хареса, липсва удоволствието.

Денят на козела e друг пример, който ме ядоса още повече, защото става дума за многостранична панорама на една диктатура, за която не се знае много извън Латинска Америка: Трухийо в Доминиканската Република. Не бих казала, че е картография на структурите на власт, за което го похвалиха от Шведската академия, а картография на отношенията между различни хора на различни нива в йерархията на властта – диктатор с шофьора си или с камериера си, шофьора с жената на министъра, министъра с прислужницата… Защото един диктатор става диктатор само ако има харизма да убеди в силата си достатъчно хора и да изгради около себе си мрежа на лоялност от хора в най-разнообразно социално положение. И да съумее да обърне техните преплетени отношения в своя полза. Въобще невероятна възможност за една диктаторска Война и мир (грубовато казано).

Обаче прахосва тази възможност. Наистина се стреми да разплита отношенията между шофьори, добри госпожици, кръчмари и нисковалентни проститутки, но натоварва разказа с толкова много излишни подробности (коя песен звучала по радиото докато съзаклятниците си говорели, etc.), че затормозява интереса. Все едно държи да убеди, че наистина се е ровил в архивите и макар и перуанец познава Доминиканската Република, тa тези исторически детайли са доказателство, че книгата разкрива самата истина. Може и да е вярно, но дразни и повече бие на авторска несигурност, прикрита от самоувереност.

Въпреки това Варгас Льоса е добър писател, особено заради изследването на диктатурите и преплитането на човешките интереси в тях. А това е тема, която може много да ни е полезна, независимо дали ние самите живеем в диктатура, ако искаме да разберем как отношенията на власт в ситуация на контрол променят хората и мотивират стъпките им с често изненадващ за тях самите резултат. А подходът му е доста различен от други писатели на диктаторски романи: не с магическия реализъм на Маркес, не с обречеността и жестоките сцени на Алехо Карпентиер, с женско-мъжките отношения на Луиса Валенсуела  или с фактологическия журнализъм на по-новите романи.

Препоръчвам книгата му Градът и кучетата. B нея нe се разказва за блуждаещи помияри в някой град (макар че това би било чудесна тема за роман :). Тя е интереснa отново с изследването на личността в условия на контрол – в случая, казарма/военна академия – и е полезен за тези, които смятат, че отмяната на задължителната казарма е причина днес българските мъже да не са истински мъже. Или пък ако ви харесва Повелителят на мухите.

Ако наистина ви харесва латиноамериканската литература, внимание заслужават Хосе Доносо, Ернесто Карденал, Висенте Уидобро, Хуан Рулфо, Роберто Боланьо, Сенел Пас.

В последните години емигрантската литература придоби голямо значение: Хулия Алварес, Кристина Гарсия, Сандра Сиснерос, Рудолфо Аная, Сое Валдес.

Освен класиците, разбира се, като Маркес, Борхес, Кортасар, Неруда и Алехо Карпентиер или по-малко познатите, но също толкова заслужаващи си класици като Орасио Кирога, Силвина Окампо, Габриела Мистрал, Сесар Вайехо, Елена Гаро, Алфонсина Сторни.

А пък за любителите на фентъзито: Даина Чавиано и фентъзи трилогията на Исабел Алиенде.

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (13)

- 12-12-2010|Мари  - Обущарю, не по-нагоре от обувките

Питам се дали тази странна и недоизпечена бележка е плод на невежество или на липса на аналитични умения. Оплакванията на авторката от произведенията на Льоса са като тези на някой, който е отишъл на френски ресторант и е разочарован, че там нямат макарони със сирене.

Льоса изучава диктатори, защото в Латинска Америка те са факт от живота. Но не диктаторите, а насилието и как хора от различни прослойки се нагаждат, съпротивляват или биват корумпирани от него са основната тема. „Пирът на козела“, е много силна книга, а „Войната на края на света“ (без диктатор!) е направо шедьовър на тази анатомия на насилието.

„Пантелеон и посетителките“ е една от най-смешните книги които съм чел. По тематика и сила тя застава до „Швейк“. По повод на една бележка, че чудесният хумор на Марио Льоса е недооценен, С.Христов ми писа във Фейсбук „„Леля Хулия и писача“ ми е настолна книга. През тези 30 години съм успял да убедя поне двадесет човека да я прочетат.Все пак е нещо..?“ Напълно споделям тези думи.

Всеки има право на собствено менение, но когато то е толкова далеч от целта, може би е по-добре да бъде запазено за себе си.

- 12-12-2010|Златко  - :)

Очаквах с леко нетърпение реакцията ти, защото знам как стоят нещата при теб и твоя съименник, приятелю. В интерес на истината, това е текст, който публикувах донякъде само за теб. Но не бързай да кастриш така сурово милата Ели – като всеки от нас, и тя си има своите странни и силни мнения (ти пък харесваш Айн Ранд, от която мен ме побиват тръпки)... та, и тя, значи, си има своите мнения, не винаги рационално защитими, ако и да прави тук нейния си опит, въз основа на няколко от по-второстепенните книги на майстора (без да съм чел нищо повече от „Празникът на козела“, самият аз имам усещането, че ме очакват още много вълшебни часове с „Катедралата“ или „Зелената къща“).

Едно във всеки случай е ясно – силни или не, мненията на Ели не са мнения на обущар(ка). Тя разбира доста от нещата, за които пише и самият аз не един и не два пъти съм научавал от нея работи, до които инак не бих могъл да достигна. Така че, смекчи малко гнева и приеми този текст като приятелско предизвикателство, точно както го приемам и аз. От Ели, във всеки случай, може да се научи много, без да е нужно човек винаги да се съгласява с нея.

- 13-12-2010|Бойка Бъчварова  - Ели Иванова

Ели Иванова срещу Марио Варгас Льоса: обичайната картинка „образован литературовед и/или искуствовед срещу творец“. Аман! Критици и творци... Младата дама ни докладва с професионално спретнат текст колко е учена. А без да иска, ни докладва, че не е Читател...

- 13-12-2010|Соня Колева  - Във връзка с коментара на Ели Иванова

Съгласна съм с мнението на г-ца Бойка Бъчварова. Моля да бъда извинена за невежеството или липсата на логика, но каква е връзката с Повелителят на мухите, която не е от Варгас, а от Уилям Голдуин? Или просто препоръка, защото и той е Нобелов лауреат. И благодаря за труда на Златко за превода на словото на Варгас, една ли щях да имам достъп до него, ако не беше неговият безкористен труд.

- 13-12-2010|Владимир  - Ели И. и посетителките

Но аз много съм му гневна не защото е лош писател, а защото в книгите му, въпреки големия потенциал и много интересни находки, той ги пропуска по най-глупавия начин.

...................

Цитираното изречение е на някакъв особен, но не „особено“ добър български или се лъжа?

Дразнят окото повторения (по(н)тенциал, диктатор(-и,-ски) и оценки, поставящи критичката над автора - „дразни, затормозява, стреми се да разплита, прахосва“ и т.н.

Друг пример, който ме ядоса още повече е за „футболиста със златен ритник, който изпуска топката“, но всъщност ми помогна като ме насочи към старата истина за крадеца, апелиращ към собственото си залавяне, т.е. разбрах че става дума за тази „авторска несигурност, прикрита от самоувереност“, за която става дума.

Твърдението, че „съчетанието на проституция с военна институция е направо златна мина“ не ме успокои. Това съчетание се среща толкова често, че добивът на злато би обезценил скъпоценния метал трагично(за притежателите му).

Също както става с думите, когато се попрекали с употребата им в определена посока...

Връзката с „Повелителят на м.“, г-жо Колева е следната: Ако Ви харесва „Повелителят на м.“ ще Ви хареса и „Градът и к.“...

- 14-12-2010|Майя Маркова  - Оставете Ели да си каже приказката!

Ей, като се събере виртуална група за линч, направо може да уплаши окото на човек. Чувствам се малко странно в ролята на защитничка на Ели, защото с нея не само мислим различно почти за всичко, а и не мога пълноценно да се насладя на споровете с нея поради нейните полемични похвати. Но като гледам горните коментари... Щом Ели е толкова неспособна, невежа, обущарка и т.н., колкото твърдите, защо сте се наредили на опашка да я плюете? Или все пак виждате в нея сила, която ви пречи да подминете текста с благородно мълчание?

- 15-12-2010|Цвета Марова

Не бих искала да коментирам, статията на Ели Иванова( не ми е работа и със сигурност не разбирам от литература колкото нея) но много държа да споделя, че Марио Варгас Льоса е един от любимите ми писатели. „Леля Хулия“ и писачът е една от книгите, които повлияха за формиране на личността ми когато бях тийнейджър, а „ Разговор в Катедралата“ беше истинско откровение за мен в студентските ми години! Аз лично искрено се зарадвах от факта, че именно Льоса спечели нобелова награда.

- 17-12-2010|Бойка Бъчварова  - Напротив, много е образована...

@ Майя Маркова: „Щом Ели е толкова неспособна, невежа, обущарка и т.н., колкото твърдите, защо сте се наредили на опашка да я плюете?“ Що за изречение? A какво значи „плюете“? (Реторични въпроси...)

@ Цвета Марова: Това е. Благодаря, Цвета.

@ Ели: Няма как да става за четене критик, който се поставя НАД автора. Писателят (и писачът) си пише, защото ТАКА ПИШЕ. На който не му харесва, не го чете. Който може по-добре, пише по-добре. И му дават сигурно нещо повече от Нобелова награда... Дерзайте!

- 17-12-2010|Владимир  - Вместо „збогом“...

Оставете Ели да си каже приказката!

Майя Маркова

Тя си я е казала - Вие сте тази, която оспорва правото ни да кажем своята...

- 17-12-2010|punchy

И аз съм за Ели, какво току скочихте върху нея! Всички се радваме, че В.Й.стана нобелист, но... даите думата на младите!

- 21-12-2010|konstantinov  - а стига бе

а стига бе. чел съм всичкона Льоса. с голямо удоволствие. като много млад и наскоро пак. Ели, ти челали си ги тези книги. той има слаби, ама не са тези бе. поне леля хулия да беше, а ти ...

- 26-12-2010|Emil Dulguerov  - Poritzanie

I doubt the author has ever read Mario Vargas Llosa in original but even the trasnlations are good enough to emerge the reader in the wonderful world of the best latin american writer the world has ever known. What about La tia Julia y el escribidor, Travesuras de la nina mala, etc.? Why don't you like it Eli? Simply because you can not understand his writing.

And, your beloved Gabriel Garcia Marquez stole the 100 anos of soledad from Mario Vargas Llosa.

Yours trully

- 06-03-2011|Б.Благоев  - Варгас Льоса

Аз харесвам много Варгас Льоса ,противно на госпожата от Америка. Той ескрен (козела не е интересен за нас които познаваме режима на ЖивковЩ но какъв разказвач е той в „Лошото момче“.Който познава мечтата по Париж сякаш е в действието.

Даже и в областта на културата качеството си иска количество

Автор: Зоя Маринчева

Защо ли Бонев-гейт не ме изненада, а и очаквах наградата да не е истинска? Тъй като стана държавен скандал в Италия, разбрахме подробностите. Но никой, никой в БГ не се усъмни! Ето така се преекспонират и „успехи“ в Америка (за това знам със сигурност) и други страни (практиките предполагам са същите, защото хората са същите). Не може единични представители на една култура да имат културен успех в друга култура без помощта на цял отбор „колоездачи“. Всеки, който отбира малко от спорт, знае, че всеки успех е екипна дейност, дори и индивидуалният. Дори и Ланс Армстронг не можеше да спечели седемте си купи без мускулите на отбора си. А всеки, който отбира малко от психология, знае, че една-две птички пролет не правят в сезоните на човешкото мислене.

Повод за тези мисли е и едно предаване водено от Силвия Чолева по програма „Хр. Ботев“ за преводимостта на българската литература. Събеседниците Ани Бурова и Димитър Камбуров са прави за много неща, но обективната причина за липсата на преводна българска литература е липсата на количествено натрупване на преводи. Нужен е контекст от преводи, както и добро писане, не просто побългарени имитации и преводи по приятелска линия. В последно време в литературните среди в България се говори и за появата на агенции за продажба на литературни творби, но аз не виждам как те дори ще почнат работа без да трябва да взимат пари от автора, при това не малко. Не случайно единствената такава турска агенция с американско участие има като основна своя дейност технически преводи, а литературните преводи са по-скоро хоби на американката – съоснователка на агенцията. Дори и в САЩ преводачите са основните двигатели и кредитори на преводната литература, не агенциите. Щедростта на Амазон може би ще отвори малко повече издателски врати и ще даде малко повече пари в касичките на издателите и преводачите, но по принцип литературно-преводаческата работа е не особено престижна, не особено добре заплатена и единствено в последно време, благодарение на агресивните усилия на Американската асоциация на преводачите и някои по-добре представени в медиите професори-преводачи и теоретици, започна да привлича обществено внимание.

Срещу низходното отношение на коментиращите в предаването по радио Христо Ботев към имигрантите литератори-преводачи като необходимото зло, аз противопоставям моята теза, че тяхната компетенция за непреводимостта на българската литература е поглед отвън. Обратно, считам, че малко се ползва имигрантския капацитет, няма нито стимули, нито очаквания от нас, а на този етап от нас зависи всичко, защото дори и Елизабет Костова, чиято фондация зае мястото на Отворено общество и ВИК, не може да плати за купа романи, които чакат преводачите си, за да бъдат забелязани българи на американския пазар. Тук е мястото да отбележа, че изглежда доста странно незаинтересоваността на българските творци от един добър закон за даренията, подобно на американския, благодарение на който и Сорос, и Костова изпълняват тази явно жизненоважна фукнция в българската култура.

Моята теза, базирана естествено на личния ми опит с публикации на лична и преводна българска литература и критика в американски издания, е: оставете идеята за изключителност и предварителна селекция извършена от българско жури. Нужно е количество плюс качествен пиар от хора функциониращи на съответния пазар, било то и българи имигранти, най-вече имигранти, защото други мохикани разораващи тази нива просто няма, а за това са нужни масови институционални награди и спонсорства, не индивидуални договорености между отделни творци от двете страни на океана на принципа танто за кукуригу (публикация там срещу публикация тук).

За силата на спонсорството в меката на капитализма, прочетете последните броеве на Ню Йорк Таймс и по-скоро статията за закриването на единствената специалност по италиански език на територията на Ню Йорк и за засиленото преподаване на китайски език в средните училища с помощта на много китайски пари и командировани учители.

10 години наблюдавам как чужди литератури се налагат в САЩ благодарение на спонсорството на съответната държава – източник на средствата, но администрирано от американска федерална институция (не дори и издателство), където процесът на избор е далеч по-обективен. Не става дума даже за много пари. Даже и една годишна награда от $2000, но администрирана от американска федерална институция, ще е достатъчна да се увеличи обема на преводите с няколко стотин.

И това е съществено – администрацията да няма нищо общо с българската страна, защото никой не може да ме убеди, че човек, който не е потопен в литературата на приемната страна, може да знае по-добре дали дадено произведение има шанс или не, има публика или не според моментната ситуация на пазара. И отново ще напиша, че оценяването според съвременните американски практики се извършва от двама човека, които не знаят един за друг, които пишат 2 страници обяснение защо така са оценили пртоизведението, и ако се разминават в мненията си, се изисква намесата на трети човек. А пари трябва да се дават, защото преводачът в чуждата страна е и пиар, и агент, и секретарка на агента, и обикновено времето за превод на един разказ е една десета от времето, което отнема разпращането и предлагането на разказа на най-различни издания и издателства. Да не говорим, че по-авторитетните конкурси и издания изискват и теоретично изложение дискутиращо оригинала и превода. Излиза далеч по-евтино и полезно да се занимаваш със собствената си персона и писане, което е и причината толкова много български студенти в хуманитарни специалности в САЩ да превеждат толкова малко (почти нищо) българска литература.

П. П. Disclosure:

Превеждала съм много български автори, но на този етап трима са излезли в едни от най-добрите печатни издания за преводи: един неизвестен автор, лекар, който може би трябва да остане неизвестен заради грубиянското си държане към преводача си, Стефан Бонев, който слава богу беше забелязан най-накрая от българската публика и критика благодарение на американската, и Николай Райнов, един велик и дълбоко забравен български автор и просветител, чиито разкази редакторът на нюйоркско литературно списание ми поиска най-изненадващо една година след като ги беше чул на едно неформално четене в Остин. В електронно издание са излезли преводите ми на няколко съвременни поета и разказвача – Деница Дилова-Маркова, Милена Иванова-Андреева, Райко Байчев, Виолета Бончева, Петър Чухов, Евелина Ламбрева. Очакват печатната си/електронна реализация готови преводи на Георги Спасов (прекрасен прозаик, за съжаление забравен в България), Стефан Бонев, Райна Маркова (чийто нов авангарден роман опасявам се ще остане неразбран и/или цензуриран от българските издатели), Керана Ангелова, Жанина Драгостинова, и още няколко творци, но за тях ще говоря когато им дойде времето.

Източник

Зоя Маринчева е завършила бургаската английска гимназия и българска филология в СУ „Климент Охридски”. Работила е като редактор и  преводач, както и в областта на маркетинга и връзките с обществеността. Живее в Сан Антонио, САЩ. Превежда на английски поезия и проза на български автори, сред които Стефан Бонев,  Николай Райнов, Керана Ангелова. Публикува авторска поезия, рецензии и преводи в български и американски издания, сред които To Topos, Two Lines, Washington Square Review, Zoland Poetry, антологията Thresholds, в-к „Сега”, Литернет, Public-republic.net, Литклуб, Erunsmagazine. Документира впечатленията си от Америка в блога http://www.zoya2008.blogspot.com.

Коментари (1)

- 17-12-2010|Punchy

Ще се радвам ако ми кажете къде можем да се запознаем в интернет с творби на тези автори за които споменавате, без разбера се, Николай Райнов, за него сме чували и дори чели. Поздрави.

Шанхай Експо, 2010: Китай и светът

Автор: Аврам Агов

Ако извънземни се озоват на нашата планета и имат само един ден да научат нещо за нея, Експото ще им даде сравнително добра представа за нашата цивилизация. То е едновременно жива енциклопедия и бляскава реклама на света. Панаир на народите, царство на природата и одисея в космоса – това е събирателният образ на изложението. Имаш чувството, че се намираш не в град на бъдещето, а на друга планета.

Шанхайското Експо е отделен град в града, който е разположен на двата бряга на река Хуанпу (приток на река Янгдзъ) на площ от 5 квадратни километра. Така започва списъкът от „рекорди“: най-голямото (и скъпо) Експо; най-посещаваното (към 75 милиона посетители); най-много участници (200 павилиона); най-екологичното и прочие… Не може да ви убегне грандоманията, нали? Това е така, но от друга страна, някак подхожда на Китай да организира такова мега събитие. Въпросът е не само да се организира „перфектно“, но и да се напълни със запомнящо се съдържание. Организаторите са успели и в този втори аспект на изложението. Каквато страната-домакин, такова и изложението. Строено е със замах, което подхожда на Китай: прави се всичко и по много. Ако тази визия и вълна на просперитет продължат с тези темпове не е далеч бъдещето, когато ще има „от всичко и по много“… Но да не се увличаме. Не е ли това поредната илюзия на „линейното“ мислене, т.е. интелектуалната склонност да проектираме бъдещето според посоката на настоящата траектория? В случая става дума за проекция на „светло бъдеще“ за Китай предвид стремглавата възходяща траектория на развитие на икономика. Проблемите на политиката и социалната сфера не омаловажат икономическите успехи на Китай, но трябва да ни предпазят от „трапа“ на линейната концепция на развитието.

На западния бряг на река Хуанпу са разположени корпоративните павилиони а на източния – националните. Двете половини са свързани с два тунела под реката (отделно за пешеходци и автомобили) и безброй автобуси сноват между тях. Експото има осем входа, всеки от които е снабден с близо стотина пропускателни врати-скенери. Служители подпомагат придвижването и реда, сред тях полицаи войници (от време на време се забелязва и някой взвод да се придвижва с маршова стъпка (дори двама униформени да са, отново вървят в крачка). Тук-там се забелязват дори постове със стоянки за униформени (обикновено по двама); има ги и на някои входове за метрото, което между другото също разполага със скенери за проверка на багаж (светът е подлудял на тема тероризъм и сигурност). Проверките и охраната изобщо не са формалност. Освен че минаваш на скенер проверяват отделно чантите; носех бутилка с вода и ме помолиха (учтиво) да отпия от водата, за всеки случай…

Цивилните служители на Експото не са манекенки, подбрани да правят красиво впечатление. Напротив, момчетата и момичетата, които са натоварени със задачата всичко да функционира добре, създават впечатление за участие, а не специален подбор след конкурс. Широкото участие в събитието важи и за посетителите. Например направени се специални удобства за хора в инвалидни колички и често се виждат хора с увреждания сред посетителите, както и сред персонала.

Мрежа от пешеходни мостове, широки като булеварди (и снабдени с три реда чадъри и козирки) опасва целия град на експозицията, осигурявайки превъзходни панорамни картини и гладко придвижване. Дори няма възможност да усетиш лактите на другите, макар че през почивните дни се „изсипваха“ почти половин милион души… Елегантни електромобили са единствените превозни средства по тези алеи. Пътищата на долното ниво са също така широки, въпреки че по тях се движат само специалните автобусни совалки, електромобилите и обслужващи коли по чистотата. Особено е впечатляваща „Оста на Експото“ – централния пешеходен мост, по протежение на който са изградени футуристични конусовидни конструкции от стъкло и в тях се преплитат огромни куполи обърнати с върха надолу – галактически цирк. Експото е и състезание по физическа издръжливост. Някои уморени посетители са се изтегнали на пейки за кратък отдих, вероятно пропътували дълго разстояние, за да видят експозицията. Ситуацията с отделните павилиони е различна. Опашки, резервации и прочие, но това е неизбежно защото павилионите са единични и всеки би искал да види експозиции като тази на Китай.

На националния празник на Китай (1-ви октомври) организаторите подготвиха вечерно шоу на двата бряга, използвайки реката като основна сцена. Такива спектакли трудно се описват, но като за идея ще спомена, че една от сградите служеше за екран с дължина от стотина метра… Непрекъсната фиеста тече по площадите (оформени като континентални и географски центрове) и на сцени до павилионите. Това е и планетарна кухня – като всеки национален павилион обслужва и ресторант. Някои павилиони като че са извадени от комикси: летяща чиния – Културният център, кораб – Саудитска Арабия и Оман. Природата е навсякъде: дюни – Обединените Арабски Емирства; гори и планини – Нова Зеландия, а швейцарците ви возят с лифт на покрива, пардон в Алпите; ледник – Австрия; мравуняк – екологичен павилион; животни – Макао (заек), Ангола (слон).

Съвременното Експо като че ли е отстъпило от пионерския дух на откривателство от времето на Експото в Париж (1889 г.) със своя символ Айфеловата кула и демонстрации на такива изобретения като първия автомобил на Карл Бенц. Индустриализацията и свързания с нея комерсиализъм неизбежно дават своя отпечатък върху модерните изложения. Въпреки това, Експото остава специално пространство, където всяка страна се опитва да покаже най-доброто от себе си и място за нови идеи. Националните експозиции са смесица от стереотипи, представи за себе, това как страните искат да се възприемат в света и някои оригинални и неочаквани решения.

Естествено е павилионът на страната домакин да е гравитационен център на Експото. Неговата ярко червена пирамидална структура от вплетени една в друга огромни греди наподобява древен храм, който се издига величествено встрани и нагоре, сякаш се стреми да обгърне пространството наоколо. Изложението на китайските провинции е централна част на павилиона. Разнообразието е един от акцентите, който насочва вниманието към мащабите на страната. Това не е само реклама. Въпреки авторитарната си политическа система, Китай провежда специална политика на интегриране на малцинствата (официално 56 националности) чрез даване на привилегии в образованието и професионалното развитие.

Интересно е как китайците „класират“ другите национални павилиони, защото Експото е своего рода „гласуване с крака“. Посетителите си издаваха паспорти, за да си колекционират печати (спомени) от посетените павилиони, нещо като световен паспорт; събраните точки пък даваха предимство при посещение на други павилиони. Те имат желание да видят всичко, което е изложено (могат да се видят опашки пред почти всеки павилион), но имайки предвид ограничените възможности, се налага приоритизиране на местата.

Китайската „група“ на Тайван, Хонг Конг и Макао са следващите по популярност експозиции след тази на Китай. От едната страна на китайския павилион е издигнат блестящият павилион на Тайван; от другата му страна са разположени тези на Хонг Конг (всичко в едно: технологична сграда, която разполага с градина на покрива) и Макао (оригинален дизайн под формата за заек). По този начин четирите павилиона оформят отделно „съзвездие“.

Китай счита Тайван за своя „провинция“, но островът е де факто самостоятелна държава, въпреки историческия спор между двете страни на Тайванските проливи. (В Тайван редом с мавзолея на Чанг Кай Шек трябва да издигнат паметник на Ким Ир Сен, който започна Корейската война и по този начин предотврати присъединяването на острова към континента. Китайската освободителна армия е била на крачка пред превземане на последното убежище на националистите когато избухва войната на Корейския полуостров и американският флот блокира Тайванските проливи, което на практика осуетява плановете на китайските комунисти за завладеят Тайван.) Политическите разногласия са безкрайни, но двете страни се интегрират все повече в икономическо отношение. Значителният брой тайвански бизнесмени и фирми в Шанхай е само един от многото показатели в това отношение. В дългосрочен план се очертава решение в рамките на принципа „една страна – две системи“, чрез който Тайван ще запази политическа и икономическа автономия в рамките на все по-интегрирана икономика. Огромният кристален глобус, който изпълва тайванския павилион пръска светлина и образи наоколо, впечатлявайки публиката отвън и още повече щастливците, които могат да надзърнат вътре в тази амбициозна хай-тек конструкция. Макар и сравнително малък по население, Тайван е индустриален и технологичен „тигър“, който показва пътя на братята си на континента. Двете страни могат само да спечелят от задълбочаваща се интеграция, а нека историята решава кой е крив и кой прав във вечните политически спорове. Но отношенията остават деликатни и крехки. Самият факт, че след края на Експото тайванците ще си вдигнат багажа и ще си заминат в страната (така както ще направят и другите чужденци…) говори, че китайците от двете страни на проливите са братя, но не съвсем. Потвърждение на сложните отношения са двете хиляди китайски ракети насочени към Тайван и продължаващите доставки на американско оръжие на острова за милиарди долари.

Още по-интригуващо е, че Хонг Конг и Макао се представиха със собствени павилиони на Експото. Хонг Конг стана част от Китай през 1997 година със статут на „специален административен район“ с изпълнителен директор (звучи като управление на корпорация, но в това определение има и субстанция), назначаван от Пекин. Върната от Великобритания след 99-годишен лизинг (легалният термин за колония), бившата колония оперира със собствена финансова система и валута. Китайското правителство планира формулата „една страна, две системи“ да продължи 50 години преди пълното сливане. Китайците са търпеливи хора. Една от загадките след революцията през 1949 година е, че Хонг Конг остава непокътнат. Специалистите смятат, че това е стратегическо решение на Мао, за да спечели признание на КНР от Великобритания, което да убеди другите западни сили да сторят същото. Този план не проработва, но в крайна сметка Хонг Конг се утвърждава като един от основните търговски и финансови центрове в света, който служи като важен мост между Китай и глобалната икономика, особено след обединението. Макао има подобна участ: присъединяване към Китай (той е бивша португалска колония), с две години по-късно – през 1999, годината на заека. Градът се превръща в столица на развлеченията. Новият Лас Вегас на Азия се радва на подем; тук идват милиони туристи от Китай и света. Китайците се нуждаят от визи, за да посетят Хонг Конг и Макао, друго потвърждение на специалния статут на двата града-райони, както и на страха от неконтролируема миграция към по-богатите райони. Двата космополитни града са едновременно китайски и западни. Те са мини-вариантите на това, което би представлявал Китай след време. Китай все повече ще се глобализира, а Хонг Конг и Макао все повече ще се приближават до китайските си корени.

Корея и Япония са добре представени в корпоративната част на изложението. Южна Корея и Китай установиха дипломатически отношения едва през 1990 г., но Китай вече е най-големият пазар за южнокорейските компании. Конгломерати като Самсунг и Хюндай се превърнаха в модел за подражание сред китайските бизнес среди. Южнокорейски песни и телевизионни сериали заливат китайската поп-култура с „хан-лю“ (корейската вълна). Интересното е, че през 70-те години на миналия век севернокорейски телевизионни продукции и филми също са били популярни в Китай. Тогава не е имало и голям избор, но тези влияния от корейския полуостров се дължат и на културната близост на двата народа. Понастоящем Южна Корея изпълнява ролята на „конфуциански филтър“ за западна култура за Китай. Например, корейският вариант на „Сексът и градът“ бе приет от китайската публика за сметка на американския оригинал, който е твърде дързък за „моралната“ цензура. В същото време се чуват повици да се „спасява“ китайската култура от корейското културно „нашествие“. Резервираното отношение към Южна Корея е породено и от спорове за историческо и културно наследство в Манджурия (например спорът за произхода на ранните кралства в района).

Отношенията на Китай със Северна Корея са сложни. Старият съюзник на КНР е едновременно брат по оръжие и постоянен източник на грижи и главоболия за Пекин. Павилионът на КНДР беше един от най-малко посещаваните на Експото. Там се рекламираше „рая за хората“ (промяна в сравнение с възхвалявания в миналото „рай за работниците“), със снимки на новооткрит увеселителен парк в Пхенян, подарък от Ким Джонг Ил. Вероятно китайците изпитват някаква лоялност (и съжаление) към севернокорейците, но важна причина за официалната китайска подкрепа за КНДР е страхът от евентуалния срив на съседа, който ще предизвика вълна от бежанци в Китай и американско присъствие в обединена Корея. Този „буфер“ на сигурността се превърна в бреме, което ще създава още ядове на Пекин. Друга причина за китайската подкрепа за Северна Корея е политическата им „съвместимост“. Китайската комунистическа партия и Трудовата партия на Корея намират общ език и когато бъдещите лидери на двете държави – Ши Джин Пинг и Ким Джонг Ун – заемат един и същ пост в съответните партийни йерархии (заместник председател на Централната военна комисия), общите комунистически корени и ритуали изпъкват още по-ярко. Налице е обаче и съществена разлика: в китайския случай се осъществява ротационен принцип на управлението, а в Северна Корея се осигурява преход в династията. Въпреки това политическата рамка е много сходна в двете съседни страни и следователно по-значителни промени в Северна Корея са възможни, ако Китай се промени.

Китайците изпитват респект към Япония и икономиките на двете страни зависят все повече една от друга. Но понякога изглежда, че те танцуват върху тънък лед. Историята е по-дълбоката причина за спорадични напрежения и китайската чувствителност спрямо „Страната на изгряващото слънце“. Черни събития от 30-те и 40-те години на миналото столетие като „изнасилването на Нанджинг“ от японската императорска армия тегнат над двустранните отношения. Но динамиката в отношенията през последните десет години се определя и от засилващата се конкуренция между двете държави за водеща роля в Азия. Тази година Китай задмина Япония по размер на икономиката. Развитието на Япония и Китай и тяхното място в Азия напомня за размяната на ролите на Великорбритания и САЩ. Япония е първата индустриализирана държава в Азия, но Китай се превръща във водеща сила. Дали заради тази конкуренция или заради непрекъснатите териториални спорове (а може би заради двете), отношенията между двата азиатски гиганта се намират на най-ниската си точка от години насам. Инцидентът с ареста на китайски капитан на риболовен кораб, който навлезе в оспорвани води и се сблъска с японски катер, задейства конфронтационни рефлекси от двете страни, но накрая Япония отстъпи, освобождавайки капитана. Китайците използваха запасите си на редки метали като оръжие в спора. По време на кризата китайското правителство преустанови износа на метали за Япония, което засили натиска върху Токио за отстъпки. Това може да е лош знак за бъдещите отношения, като Пекин все по-често прибягва до тактика на извиване на ръце. Но нека се доверим на логиката на глобализацията и приемем, че взаимната зависимост на Китай и Япония ще гарантира стабилността и просперитета на Източна Азия, нещо към което и двата съседа се стремят.

Аурата на всичко американско е достатъчно силна в Китай, за да привлича много посетители на Експото, въпреки известно разочарование от американския павилион – може би заради големите очаквания, а не толкова заради съдържанието. Наистина, на пръв поглед изглежда, че американците не са си дали много труд за Експото. Но пък са се опитали да предложат различно решение, вместо екстравагантност и демонстрация на технологии, продукти, модерен дизайн и пр. Имената на големи компании напомнят, че те всъщност са навсякъде по света, толкова сме свикнали с тяхното присъствие в ежедневието. Американците бяха заложили на живата комуникация. На открита сцена течеше танцов спектакъл. На входа на павилиона посетителите се забавляваха с мини „мюзик айдъл“, като стари и млади пробваха възможностите си на микрофон с любима песен (на английски или китайски, няма значение); американските гидове говореха добре китайски. Видео клипове на големи екрани разказваха история за американските ценности. Кулминацията беше вълнуваща история за красотата и креативността на живота, когато хората се обединят – човешката страна на „американската мечта“. Посетителите бяха посрещнати с поздрав от Кобе Брайънт (популярен в Китай покрай НБА заедно с китайската гордост в Америка Яао Минг), следваше кратка реч на Хилъри Клинтън, а ги изпратиха с послание от Обама, който също им говори от екрана и ги поздрави на китайски; накрая ги покани в САЩ…

Америка служи за пример в много отношения и, парадоксално, тя се превръща в „добрата стара Америка“ за новите индустриални сили като Китай, така както Европа е била за „Новия свят“. Цикълът за завъртане по посока на Азия като че се превръща в поредния „исторически пласт“ на световното развитие. Това разбира се е преувеличение, но все пак издигането на Азия е безспорна тенденция която определя нашето столетие. И само по отношение на този възход и увеличаване на ролята на Азия, Америка и Европа изглежда „западат“ относително, т.е. като сравнителна роля и влияние в света. Защото Европа и Америка ще продължат да бъдат лидери в определени сектори и локомотиви за нови идеи и решения в технологии, икономика и политика. В същото време Китай все повече прилича на страна с неограничени възможности; дали ще станем свидели и на „китайската мечта“, само бъдещето може да покаже. Въпросът е не САЩили Китай (да разбираме Азия) или дори Европа, а САЩ и Китай и Европа. Първата постановка е парадигмата на изключването и противопоставянето, докато втората е онази на включването и интеграцията. Когато избегнем интелектуалния капан на йерархичното 1-2-3 мислене (и системи), светът започва да изглежда по друг начин. Без да романтизираме нещата, конкуренцията ще продължи да определя отношенията между Съединените щати и Китай а тези отношения на свой ред ще определят характера на света в следващите десетилетия. Но светът е толкова обвързан, че засега никой не би рискувал конфронтация.

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Коментари (1)

- 14-12-2010|Златко  - Аврам Агов пред „Събота 150“, 11 декември 2010

Оправдано ли е поведението на Китай в създалата се ситуация около присъждането на Нобеловата награда за мир ?

Това е крайна реакция и неоправдано поведение. Китай интерпретира присъждането на наградата на Лю Сяобо като намеса във вътрешните работи на страната. Властите предприеха безпрецедентна кампания за блокиране на всякаква информация свързана с името на Лю (включително смс-и!). Същото се случи през октомври когато обявиха наградата за мир. Но в ерата на кибер-свободата пълно заглушаване на свободното движение на информация е невъзможно. Мнозина китайци, особено по-младите, които имат достъп до повече информация и са отворени към света, изпитват гордост от награждаването на Лю. Реакцията на властите издава едновременно страх от потенциална опозиция и ново самочувствие на икономическа супер-сила в света. Китайското правителство се дразни когато други го поучават и смята, че присъждането на Нобеловата награда е умишлен удар насочен срещу интересите на Китай.

Защо според Вас отказа да се съобрази със силната международна реакция по въпроса?

Защото смята че може да си го позволи. И още по-важно, защото се чувства застрашена. Нарасналата икономическа роля на Китай (вече втората по големина икономика в света след тази на САЩ) създава други параметри на външната политика и нови претенции. И тук е разделителната линия между Китай и останалите държави особено Съединените щати: според американците по-голямата икономическа роля на Китай трябва да се обвърже с по-големи отговорности в решаване на международни проблеми като напрежението на Корейския полуостров и други. За Пекин просперитетът на страната означава по-голяма независимост от Запада и утвърждаване като водеща роля в Азия. Икономическият възход на Китай също засилва националистичните инстинкти на властите; забелязват се и симптоми на по-силови прийоми в териториални спорове със съседи (като Япония например). Националистичната тенденция може да е свързана и с предстоящата смяна на ръководството през 2012 година.

Имаше и протести в самия Китай, реакция на общественото мнение нямаше. Защо не се вслушаха китайските власти в гласа на своите сънародници?

Защото натискът отвътре не е достатъчно голям. Изглежда правителството напълно владее ситуацията. В по-дългосрочен план обаче този епизод може да има по-сериозни последствия за политическото развитие на страната.

Стигна се дори до там Пекин да връчи алтернативна награда. Как да тълкуваме този жест?

Конфуцианската награда за мир се връчи от набързо сформирана не-неправителствена организаиция, която може да е само параван за официалната позиция на Пекин – а именно да създаде алтернатива на Нобеловата награда. Организаторите наблягат на „източната перспектива” което ще рече противовес на западната перспектива и ценности. Този стремеж се забелязва дори и в областта на технологиите чрез създаване на независими платформи и стандарти които биха позволили по-голяма технологична независимост от Запада.

Мислите ли, че призивът за бойкот и изобщо поведението на Китай може да повлияе на двустранните му отношения с някои страни?

Китай положи много усилия да убеди възможно повече държави да бойкотират церемонията. Както е известно тези усилия имаха ограничен успех (18 държави подкрепиха Китай). Въпреки острата реакция и създалото се напрежение не очаквам да се стигне до сериозно влошаване на двустранни отношения между Китай и нейните важни търговски партньори. Наред с политическата си чувствителност към оказван външен натиск и импулсите си за конфорнтиране, Пекин се ръководи и от много прагматични интереси и подбуди в отношенията си с други държави. Стабилността е от първостепенно значение за Китай, защото тя е едно от условията за продължване на икономическия просперитет. Затова не може да се очаква продължителен курс на конфронтация.

Каква е ролята на въпроса за човешките права в Китай?

Това е сериозен въпрос както в отношенията на Китай със света така и във вътрешната политика на страната. Китайците са заети да забогатяват след открилите се възможности на капитализма през последните три десетилетия. Но в същото време се чуват повици за по-голямо участие в управлението и за политически реформи. Въпросът за човешките права трябва да се разглежда в този контекст. Безспорно е, че съществуват исторически разлики: Западът набляга на индивидуалните човешки ценности докато социалната хармония изпъква на преден план в китайската културна традиция. Тези културни различия се преплитат с универсални тенденции в развитието, които се открояват в един по-интегриран свят като днешния.

След земетресението в провинция Сечуан през 2008 година започна дебат за универсалните човешки права в Китай. Това не беше само спор между интелектуалци. Смята се, че и либерали във висшето ръководство на страната симпатизират на тези универсални ценности. Според консерваторите приемането на универсалните ценности е равносилно да признаване на западната политическа система. Дебатът достигна кулминацията си през декември същата година когато група интелектуалци, включително Лю Сяобо, подписаха Харта 08 – манифест в подкрепа на универсалните права и демокрацията. Лю беше осъден в края на миналата година на 11 години затвор и напоследък се забелязва засилване на репресиите срещу дисиденти особено след присъждането на Нобеловата награда. Това са рефлексите на едно-партийната система. Китай има уникални условия и историческо развитие, но е въпрос на време когато наред с просперитета все повече хора ще настояват за демократизация на обществото.

Бъдещето на книгата

Автор: Умберто Еко

(От симпозиума „Бъдещето на книгата“, проведен през юли 1994, в Университета на Сан Марино.)

От самото ми пристигане на симпозиума очаквах някой да цитира думите „Ceci tuera cela[404].“ Колегите Дюгид и Нанберг не ме разочароваха. Този цитат не е без отношение към нашата тема.

Както без съмнение си спомняте, в Парижката Света богородица на Юго, Фроло, сравнявайки една книга със старата си катедрала, казва „Ceci tuera cela“ (Книгата ще убие катедралата, азбуката ще убие образите.) Маклуън, сравнявайки една манхатънска дискотека с вселената на Гутенберг, каза „Ceci tuera cela.“ Един от главните обекти на внимание при този симпозиум със сигурност е ceci (компютърът), който tuera cela (книгата).

Ние знаем достатъчно за cela (книгата), но не е съвсем сигурно какво имаме пред вид под ceci (компютъра). Инструмент, с чиято помощ огромна комуникация ще бъде осъществявана все повече и повече чрез символи? Инструмент, с който може да се пише и чете без нужда от хартия? Средство, чрез което ще стане възможно да се изживяват нечувани-досега хипертекстуални преживявания?

Никое от тези определения не е достатъчно, за да характеризира компютъра като такъв. На първо място, визуалната комуникация е много по-доминантна при телевизията, киното и рекламата, отколкото при компютрите, които са, при това във висша степен, буквени инструменти. Второ, както вече подсказа Нанберг, компютърът „реализира нови начини за създаване и разпространение на печатни документи“. И, трето, както ни напомни Симон, някакви видове хипертекстуални опити (поне в смисъл, че текстът не трябва непременно да бъде четен по линеарен начин и не като някакво завършено послание), са съществували и в други исторически периоди, а Джойс ни дава с Бдението на Финеган добър пример за хипертекстуален опит.

Представата, че нещо ще убие нещо друго е много старинна, и със сигурност се е появила преди Юго и преди късно-средновековните страхове на Фроло. Според Платон (във Федър), Тот, или Хермес, предполагаемият изобретател на писмото, представя изобретението си на фараона Тамус, хвалейки новата техника, която ще позволи на човешките същества да запомнят онова, което инак биха забравили. Но фараонът не е чак толкова доволен. Мой сръчни Тот, казва той, паметта е велик дар, който трябва да бъде поддържан жив чрез постоянни тренировки. С твоето изобретение хората вече няма да бъдат задължени да тренират паметта си. Те ще запомнят нещата не поради вътрешно усилие, а поради простата помощ на едно външно средство.

Ние можем да разберем загрижеността на фараона. Писмеността, както и всяко друго технологическо средство, би направила бездейна онази човешка способност, която е заместила – също както автомобилите ни направиха по-малко способни да ходим пеша. Писмеността е била опасна, защото намалява силите на паметта, предлагайки на човешките същества една вкаменена душа, една карикатура на разума, една вегетативна памет.

Текстът на Платон е ироничен, разбира се. Платон записва собствения си аргумент против писмеността. Но той се преструва, че този разговор се отнася до Сократ, който не е писал (изглежда академично-очевидно, че той е загинал, защото не е публикувал). Следователно Платон представя един страх, който все още е съществувал по негово време. Мисленето е вътрешна дейност; истинският мислител не би позволил на книгите да мислят вместо него.

Днес вече никой не споделя тези страхове, по две много прости причини. Първо, ние знаем, че книгите не са средства за каране на някой друг да мисли вместо нас; напротив, те са машини, които провокират по-нататъшни мисли. Само след изобретяването на писмеността става възможно да се напише един такъв шедьовър за спонтанността на паметта, какъвто е В търсене на изгубеното време на Пруст. Второ, ако някога хората е трябвало да тренират паметта си, за да запомнят различни неща, след изобретяването на писмеността също е трябвало да тренират паметта си, за да запомнят книгите. Книгите изпитват и подобряват паметта; те не я наркотизират.

Човек има право да размишлява за този стар дебат всеки път, когато се срещне с някакъв нов комуникационен инструмент, който претендира да бъде или изглежда като заместител на книгите. В хода на този симпозиум, под рубриката „бъдещето на книгата“, бяха дискутирани следните различни въпроси (не всички те свързани с книгите).

1. Образите против буквената култура

Нашата днешна култура не е специфично образно ориентирана. Вземете например гръцката или средновековната култура: в онези времена грамотността е била запазена за един ограничен елит и повечето хора са били образовани, информирани и убеждавани (религиозно, политически, етически) чрез образи. Дори USA Today, цитиран от Болтър, представлява балансирана смесица от символи и букви, ако го сравним с Biblia Pauperum. Можем да се оплакваме, че множество хора прекарват дните си, гледайки телевизия и че те никога не четат книги – и това със сигурност е социален и образователен проблем, но ние често забравяме, че същите хора, допреди няколко века, са гледали най-много по някой и друг стандартен образ и са били напълно неграмотни.

Ние често биваме подвеждани от „масово-медийната критика на масовите медии“, която е повърхностна и по правило закъсняла. Масовите медии все още повтарят, че нашият исторически период е и ще бъде все повече и повече доминиран от образи. Това беше заблуждението на Маклуън – и масовите медии са прочели Маклуън прекалено късно. Настоящото и идещото младо поколение е и ще бъде едно ориентирано към компютрите поколение. Основната черта на един компютърен екран е, че той съдържа и представя повече букви, отколкото образи. Новото поколение ще бъде буквено-, а не образно-ориентирано. Ние отново се завръщаме към вселената на Гутенберг – и аз съм сигурен, че ако Маклуън беше доживял до втурването на Apple в Силиконовата долина, той би разпознал това знаменателно събитие.

Нещо повече, новото поколение е тренирано да чете с невероятна скорост. Един старомоден университетски професор днес е неспособен да разчете един компютърен екран със същата скорост като някой тийнейджър. Същите тези тийнейджъри, ако случайно желаят да програмират собствените си домашни компютри, трябва да знаят, или да научат, логически процедури и алгоритми, и трябва да пишат думи и цифри чрез клавиатурата, с висока скорост.

В хода на осемдесетте години в Съединените Щати бяха публикувани някои разтревожени и тревожещи репортажи, във връзка с упадъка на грамотността. Една от причините за последния срив на Уол Стрийт (който запечата края на ерата Рейгън) се дължеше, според множество наблюдатели, не само на предоверяването на компютрите, но също и на факта, че никой от юпитата, контролиращи борсата, не е знаел достатъчно за кризата от 1929. Те са били неспособни да се справят с кризата поради липсата на историческа информация. Ако бяха прочели някоя книга за Черния четвъртък, те сигурно биха били в състояние да вземат по-добри решения и да избегнат множество добре познати капани.

Но аз се питам дали книгите са единственият надежден източник за получаване на информация. Преди години единственият начин за учене на чужди езици (освен пътуването в чужбина) беше да се учи език от някоя книга. Днес децата ни често учат езици чрез слушане на записи, гледане на филми в оригинал или дешифриране на инструкциите, напечатани върху някоя опаковка за напитки. Същото се случва и с географската информация. В детството си аз получавах най-добрата информация за екзотични страни не от учебници, а от четенето на приключенски романи (Жул Верн, например, или Емилио Салгари, или Карл Май). Децата ми вече много отрано знаеха повече от мен по същата тема от гледане на телевизия и филми.

Невежеството на уолстрийските юпита се дължеше не само на недостатъчна запознатост с книги, но и на определен вид визуално невежество. Книги за кризата от 1929 съществуват и все още се публикуват редовно (юпитата могат да бъдат укорени в това, че не посещават книжарници), докато телевизията и киното са практически незаинтересувани от каквото и да е сериозно изследване на исторически събития. Човек може да научи много добре историята на Римската империя чрез филми, ако филмите са исторически коректни. Вината на Холивуд е в това, че вместо да сравнява филмите си с книгите на Тацит и Гибън, по-скоро е наложил евтини, романтизирани версии както на Тацит, така и на Гибън. Проблемът с юпитата е не само в това, че те гледат телевизия вместо да четат книги; той е и в това, че Публичната телевизия е единственото място, където някой знае кой изобщо е бил Гибън.

Днес разбирането за грамотност обхваща множество медии. Една просветена политика на грамотността трябва да вземе пред вид възможностите на всички тези медии. Отговорностите и задачите трябва да бъдат внимателно балансирани. Ако за ученето на чужди езици записите са по-добри от книгите, погрижете се за такива. Ако едно представяне на Шопен с коментари на компактен диск помага на хората да разберат Шопен, не се безпокойте от това, че хората не купуват пет тома по история на музиката. И дори ако е вярно това, че днешната визуална комуникация преобладава над писмената, проблемът не е да се противопостави писмената на визуалната комуникация. Проблемът е как да се подобрят и двете. В Средните векове визуалната комуникация е била за масите по-важна от писмото. Но катедралата в Шартр не е културно по-низша от Imago Mundiна Хонориус от Отун[405]. Катедралите са били телевизията на онези времена, а разликата в сравнение с нашата телевизия е, че режисьорите на средновековната телевизия са четели добри книги, имали са голямо въображение и са работели за обществена полза (или поне за онова, което те са смятали за обществена полза).

2. Книгите против други видове поддръжка

Съществува объркване по два различни въпроса: (а) ще направят ли компютрите книгите излишни? И (б) ще направят ли компютрите печатните и писмени материали излишни?

Нека предположим, че компютрите ще накарат книгите да изчезнат (аз не вярвам, че това ще се случи и ще се спра по-подробно на това по-късно в тази точка, но нека сега го предположим, за целите на този спор). Това все пак няма да означава изчезването на печатните материали. Вече видяхме, че е била напразна надеждата, че компютрите, и особено текстообработващите програми, биха помогнали да се спасят повече дървета. Компютрите насърчават производството на печатни материали. Ние можем да си представим култура, в която няма да има книги, но където все пак хората ще се разхождат наоколо, носейки тонове и тонове хвърчащи листа хартия. Това би било крайно неудобно и би изправило библиотеките пред нови проблеми.

Дебри ни посочи следното: фактът, че еврейската цивилизация е цивилизация, основаваща се на една книга, не е независим от факта, че тя е била цивилизация на номади. Струва ми се, че тази забележка е изключително важна. Египтяните са можели да гравират своите записи върху каменни обелиски, Мойсей – не. Ако искате да пресечете Червено море, една книга е по-практическият инструмент за записване на мъдрост. Между другото, една друга номадска цивилизация, арабската, също се основава на една книга, и предпочита писането пред образите.

Но книгите имат предимство и в сравнение с компютрите. Дори и ако са напечатани на хартия, обработена с киселини, която се запазва в продължение само на около 70 години, те все пак са по-издръжливи от магнитните носители. Нещо повече – те не страдат от спирания на тока и са по-устойчиви на удари. Както отбеляза Болтър, „неразумно е човек да се опитва да предсказва технологическите промени в течение на повече от няколко години напред“, но е сигурно, че поне досега, книгите все още представляват най-икономичния, гъвкав, и прост за ползване начин за транспортиране на информация на много ниска цена.

Електронната комуникация пътешества преди самите вас, книгите пътуват заедно с вас и с вашата скорост, но ако сте претърпели корабокрушение на необитаем остров, една книга може да бъде от полза, докато компютърът не може. Както отбелязва Ландоу, електронните текстове се нуждаят от устройство за четене и декодиране. Книгите все още са най-добрите спътници при корабокрушение или за Деня след края на света.

Напълно сигурен съм, че нови технологии ще направят ненужни много видове книги, като енциклопедии и учебници. Вземете например проекта Енцикломедия, разработен от Horizons Unlimited. Когато бъде завършен, той вероятно ще съдържа повече информация от Енциклопедия Британика(или Трекани, или Ларус), с допълнителното предимство, че той позволява препратки и не-линеарно извличане на информация. Целият комплект – компактни дискове плюс компютър, ще заемат едва една пета от пространството, което заема една енциклопедия. Енциклопедията не може да бъде транспортирана по същия начин, по който може да бъде транспортиран компактният диск и не може да бъде обновявана лесно; тя не притежава практическите предимства на една нормална книга, ето защо не може да бъде заменена от един диск; това може да стане само при телефонния указател. Лавиците, заемани в наши дни – в моя дом, както и в обществените библиотеки, от метри и метри томове от енциклопедии, биха могли да бъдат елиминирани в следващата епоха, и няма да има никаква причина да се оплаква изчезването им. По същата причина днес аз не се нуждая и от тежък портрет, нарисуван от безразличен художник, тъй като мога да изпратя на любимата си лъскава, правдива фотография.  Една такава промяна в социалните функции на рисуването не го е направила ненужно; тя не е направила ненужни дори реалистичните картини на Анигони[406], които не изпълняват функцията да портретират, а да възхваляват някоя известна личност, така че поръчването, закупуването и излагането на такива портрети придобиват аристократично значение.

Книгите ще си останат незаменими не само за литературата, но и за всяка ситуация, при която човек трябва да чете внимателно, не само за да получава информация, но също и за да разсъждава и размишлява върху нея.

Да се чете от екрана на компютър не е същото като да се чете книга. Помислете си за процеса на учене на някоя нова компютърна програма. Обикновено системата е в състояние да изложи на екрана всички инструкции, от които имате нужда. Но потребителите, които искат да учат програмата, по принцип или печатат инструкциите и ги четат, все едно че са книга, или си купуват учебник (нека прескочим факта, че в момента всички учебници, които идват заедно с компютъра, он- или офлайн, очевидно се пишат от безотговорни, повтарящи се идиоти, докато комерсиалните книги са написани от интелигентни хора.) Възможно е да се измисли визуална програма, която много добре обяснява как да се разпечата и подвърже една книга, но за да се получат инструкции за това как да се напише такава програма, е необходим учебник на хартия.

След като съм прекарал не повече от дванадесет часа пред екрана на компютъра, очите ми са като топки за тенис и аз изпитвам нужда да седна удобно в някое кресло и да почета вестник, или може би някаква добра поезия. Струва ми се, че компютрите разпространяват една форма на грамотност, но не са в състояние да задоволят всички интелектуални потребности, които стимулират. В периодите на оптимизъм аз си мечтая за едно компютърно поколение, което, принудено да чете от екрани, свиква с това, но в определен момент се чувства неудовлетворено и търси някаква друга, по-спокойна и обвързваща по различен начин, форма на четене.

3. Публикуване против комуникация

Хората желаят да комуникират едни с други. В древните общности те са го правели устно; в едно по-сложно общество са се опитвали да го правят чрез печата. Повечето от книгите, излагани в някоя книжарница, могат да бъдат определени като продукти на самиздат, дори и ако са публикувани от университетско издателство. Както подсказва Ландоу, ние навлизаме в една нова епоха на самиздата. Хората могат да комуникират директно, без посредничеството на печатници. Голяма част от хората не желаят да публикуват; те просто искат да комуникират едни с други. Фактът, че в бъдеще ще го правят чрез Е-мейл или чрез Интернет, ще бъде голям дар за книгите, както и за културата и пазара на книги. Погледнете една книжарница. Има прекалено много книги. Всяка седмица аз получавам прекалено много книги. Ако компютърната мрежа успее да намали количеството на публикуваните книги, това би било огромно културно подобрение.

Едно от най-честите възражения против псевдо-грамотността на компютрите е, че младите хора свикват все повече и повече да разговарят чрез неразбираеми кратки формули: dir, help, diskcopy, error 67, и т. н. Дали това все още е грамотност? Аз съм колекционер на редки книги и изпитвам голямо удоволствие, когато чета заглавията от 17-ти век, които понякога заемат цяла страница, че и повече. Те изглеждат като заглавия от филмите на Лина Вертмюлер. Въведенията са от по няколко страници. Започват с обстойни формули на вежливост, възхваляващи идеалния читател, обикновено някой император или папа, и продължават така в множество страници, обяснявайки в много бароков стил целите и достойнствата на текста, който следва. Ако бароковите автори прочетат нашите съвременни научни книги, сигурно биха били ужасени. Въведенията са от по една страница; очертават накратко темата на книгата, благодарят на някоя национална или международна фондация за щедрата субсидия, обясняват накратко, че книгата е станала възможна поради любовта и разбирането на съпруга или съпруг, плюс няколко деца, и споменават някоя секретарка, която търпеливо е препечатала ръкописа. Ние разбираме прекрасно човешките и академични мъчения, разкрити в тези няколко реда, стотиците нощи, прекарани в подчертаване на фотокопия, безбройните замразени хамбургери, изядени набързо…

Но аз си представям как в близкото бъдеще ще имаме по три реда, на които пише „Ж/д, Смит, Рокфелер“, което ние ще дешифрираме като „Благодаря на жена ми и на децата; тази книга беше търпеливо прегледана от професор Смит и беше направена възможна от фондацията Рокфелер“. Това би било също толкова красноречиво, колкото и някое бароково въведение. Това е проблем, свързан с дадена реторика и с познаването на дадена реторика. Мисля си, че в скоро време страстните любовни съобщения ще бъдат изпращани под формата на кратка инструкция от езика BASIC, нещо като „if... then“, така че да се получат съобщения като „обичам те, следователно не мога да живея с теб.“ (Междувременно, най-доброто от английската литература беше представено, ако не ме лъже паметта, в някакъв програмен език като 2B OR/NOT 2B.)

Налице е една любопитна представа, според която, колкото повече човек казва във вербалния език, толкова по-задълбочен и схватлив той е. Маларме беше ни казал, че е достаъчно да се напише une fleur, за да се пробуди цяла вселена от аромати, форми и мисли. В поезията често става така, че по-малко думи казват повече неща. Три реда от Паскал казват повече от триста страници от някой дълъг и скучен трактат по морал и метафизика. Търсенето на нова и способна на живот грамотност не трябва да бъде търсене на някакво пред-информатично количество. Враговете на грамотността се крият другаде.

…

5. Промяна или смешение?

Дебрей ни напомни, че изобретяването на фотографията е освободило художниците от задължението да имитират. Не мога да не се съглася с него. Без изобретението на Дагер, импресионизмът не би бил възможен. Но идеята, че една нова технология отменя някаква предишна роля е прекалено опростена. След изобретението на Дагер художниците вече не са се чувствали задължени да служат като прости занаятчии, натоварени със задачата да възпроизвеждат реалността такава, каквато вярваме, че я виждаме. Но това не означава, че изобретението на Дагер само насърчава абстрактната живопис. В модерната живопис съществува цяла традиция, която не би могла да съществува без фотографския модел: тук си мисля не само за хиперреализма, но също (позволете ми да кажа) и за Хопър[407].

Със сигурност появата на киното или на комиксите е освободила литературата от някои разказни задачи, които тя е трябвало да изпълнява по традиция. Но ако съществува нещо такова като постмодерна литература, то тя е тук само защото е била до голяма степен повлияна от комиксите или от киното. Това означава, че в историята на културата няма случай, при който едно нещо просто да е убило нещо друго.

Струва ми се, че реалното противопоставяне е не между компютри и книги, а между електронно и печатно или ръчно писане. Вече споменах първата грешка на Маклуън, според когото визуалната вселена е заменила вселената на Гутенберг. Втората грешка на Маклуън се демонстрира от твърдението, че ние живеем в едно ново електронно глобално село. Ние със сигурност живеем в нова електронна общност, която е достатъчно глобална, но тя не е село, ако с това човек има пред вид човешко селище, където хората общуват директно едни с други. Реалният проблем на една електронна общност е самотата. Новият гражданин на тази нова общност е свободен да си измисля нови текстове, да отмени традиционното разбиране за авторство, да изтрие традиционните разделения между автор и читател, да превъплъти в плът и кръв бледите идеи на Роланд Барт и Жак Дерида (това поне са нещата, които чувам от технологическите ентусиасти. Ще трябва да попитате Дерида дали замислянето на хипертекстове отменя призрака на Трансценденталното Значение). Но ние знаем, че четенето на някои текстове (да речем,Енциклопедията на Дидро) е предизвикало промяна в европейското състояние на нещата. Какво ли ще се случи с Интенрнет?

Аз съм оптимист. По време на войната в Персийския залив, Джордж Лакофразбираше, че идеите му за тази война не могат да бъдат публикувани преди края на конфликта. Така че той използва Интернет, за да осъществи предупреждението си навреме. От политическа и военна гледна точка инициативата му беше напълно безполезна, но това няма значение. Той все пак успя да достигне една общност от хора по целия свят, мислещи по същия начин като него.

Дали компютрите могат да осъществят не някаква мрежа от директни контакти между самотни души, а реална общност от взаимодействащи си субекти? Помислете за онова, което се случи през 1968. Използвайки традиционни системи за комуникация като преса, радио и напечатани на машина съобщения, цяло едно поколение беше ангажирано за обща борба – от Америка до Франция, от Германия до Италия. Не се опитвам да оценявам политически или морално какво се случи тогава, просто отбелязвам, че то се е случило. Няколко години по-късно в Италия се породи ново студентско революционно движение, което не се основаваше на марксистки идеи, за разлика от онова преди него. Основната му характеристика беше, че то се случи преди всичко по факса, чрез съобщения, препращани от университет до университет. Използваше се нова технология, но резултатите бяха доста бедни. Бунтът беше укротен сам по себе си, в течение на два месеца. Една нова комуникационна технология не можеше да придаде душа на движение, което беше родено единствено от съображения на модата.

Наскоро правителството в Италия се опита да наложи нов закон, който обиждаше чувствата на италианския народ. Принципната реакция беше предавана чрез факсове – и пред лицето на толкова много факсове правителството се видя принудено да промени този закон. Това е добър пример за революционната сила на новите комуникационни технологии. Но между факсовете и отменянето на закона се случи нещо повече. По това време аз бях в чужбина и видях единствено някаква фотография в един чужд вестник. На нея се виждаше група млади хора, всички физически заедно, демонстриращи пред парламента и издигащи предизвикателни лозунги. Със сигурност разпространяването на факсове беше довело до един вид нов междуличностен контакт, и чрез факсовете хората бяха разбрали, че е време да се действа отново заедно.

Доста трудно е да се прави теория от един-единствен епизод, но позволете ми да използвам този пример като алегория: когато една мултимедиална поредица от събития успее да събере хората обратно в една не-виртуална реалност, тогава вече може да се случи нещо ново.

1994 г. (превод със съкращения)

Източник

Умберто Еко (род. 1932) е италиански медиевист, семиотик, философ, литературен критик и романист, най-добре познат с романа си „Името на розата (1980).

Коментари (2)

- 19-12-2010|Антоанета Славова  - за книгите

Умберто Еко е безспорен интелектуалец от висока класа- нещо, което е доказал с творчеството си. Статията за бъдещето на книгите ми хареса и ме накара да почуствам автора като духовен събрат, защото моите представи за бъдещето на книгата са идентични размислите на този великан на човешката мисъл. Умб.Еко казва „...проблемът не е да се противопостави писмената на визуалната комуникация. Проблемът е как да се подобрят и двете.“ И в това може са изрази цялото становище, защото четенето от книжен носител не може да се сравни с компютърното четене. Второто е най-вече информативно, а книжното четене изисква интелектуално усилие и развива мозъка на четящия. Неслучайно четящите хора винаги са неудобни, защото имат свое собствено мнение и мислят със собствените си глави.

- 19-12-2010|Гост

„защото четенето от книжен носител не може да се сравни с компютърното четене. „ ... Все още не може, защото разделителната способност на екраните и тяхната честота на опресняване на картините не са достигнали оново ниво, което да ги прави за окото не забелижими.

Проблема на компютърите още е, че изискват електрическа енергия, докато книгите не.

Демонът и животът

Автор: Роберто Савиано

Струва ми се, че го виждам все така затворен в литературното си килерче, да проверява страници с разкази и демони, с рационални логически построения, преобърнати от неочакван детайл, изнамерен в най-невинната форма на живот. През юли 2004 година Исаак Башевис Сингер щеше да навърши сто години. Така щеше да заприлича на древен герой от Стария завет – той ги обожаваше, неспособни въпреки многовековния си живот да разберат смисъла на съществуването и удовлетворението от една макар частична или минимална последна истина. Изглежда обаче, че през последните години от живота си физически Сингер се превръща по-скоро в един от своите малки демони, доброжелателни и ужасни, отколкото в пророк. Заострени уши, мефистофелска усмивка, гола глава, кръгли, живи очички.

Една негова сътрудничка стига дотам, да заяви в интервю, че никога не е виждала сянката на писателя и затова е сигурна – става дума за литературен демон. Въпреки налудничавия характер на това твърдение, за Сингер то е най-големият комплимент. През живота си, разказвайки, той създаде огромен свят, и то на изчезнал, ликвидиран език – идиш. Синтаксис, омесен от еврейски, полски, немски – в състояние да достигне до някакво общо звучене, до хибридни значения, езикът на изгнанието, съставен от фонеми на диаспората. Теодор Херцл, създател на съвременния политически ционизъм, си представя израелската земя като място, където ще се говорят всички езици, тъй като всички те принадлежат към еврейското културно наследство, но определя идиш като езика на гетото, на маргинализацията, език, създаден за общуване между отхвърлените, накратко казано – граматика на срама. За Сингер и за хилядите евреи в изгнание не е така.

След бягството си в Съединените американски щати през 1935 година, за да се спаси от нацисткото преследване, Сингер не позволява на перото си да пропише на английски, решава да пише на идиш, езика на щетл, еврейските махали в Източна Европа. Поведението му не е проява на любов към миналото, той не избира идиш, защото е закърмен с него, нито като вид връзка с полската земя – напротив, не иска да я види никога повече. За него е важно да използва този код, седиментиран от общност, намираща се в непрекъснато изгнание, езика, който е в състояние да преведе на нивото на всекидневното общуване целия багаж на Талмуда и на свещените писания. Езикът на образованите плебеи, които задават въпроси на Бог – равините на полските, румънски и унгарски селца. Посредством езика идиш Сингер прониква в ироничната митология на хасидите и сам създава нова. Неговите страници предлагат изобилие от образи и истории, тръгнали от еврейската традиция, и така Тора и Зохар вече не са просто свещени текстове, религиозни разкази, а стават символични лабиринти на трудностите от всекидневието. Сингер създава анархична теология, в която връзката с Бога и със Закона се определя от грешката, от ереста, от нарушението, от непрестанното разсъждение, което може да те доведе до откритието на невъзможно начало, несъществуващ ключ към разкритието, една макар и минимална невъзможна истина.

Юдаизмът е, както самият автор заявява, по-скоро „компромис между Бог и демоните“, отколкото вяра. За този компромис уникален пример е шедьовърът „Дяволът на Горай“.

Романът разказва исторически епизод в от ХVII век в Полша – тогава еврейската общност буквално е разтърсена от огнените думи на Сабатай Цви, пророк, който предсказва настъпването на месианската ера. След преследванията, изгнанието, мизерията, мъченията, погромите, Сабатай Цви прокламира настъпването най-после на абсолютното благоденствие за еврейския народ, появата на Месията просветител: „Всички, без каквото и да е съмнение, се подготвят да следват своя Месия, изоставяйки домовете, създадени в изгнание, заради утопията на Земята Израилева“. От малкото, строго селце Горай Сингер разказва за най-голямата и най-завладяващата от всички възможни ереси, обединила милиони евреи от Източна Европа и Близкия изток. Сабатай Цви зове да се даде воля на най-грозното и страшното от човешката природа, да се нарушат, да се заплюят свещените писания, да се отхвърлят нормите от Талмуда, да се отрече всякаква власт, да се развалят семействата и прогонят децата, да се стигне дори да пълно отричане на еврейската вяра, да се стигне до най-мръсното дъно, да се превърнат всички в утайка, и тогава от бездната да се появи един нов, обединен, пречистен свят. От гнусотата на света да се роди пълното съвършенство. Сабатай Цви зове времето на греха, за да ускори настъпването на времето на справедливостта и всеобщото щастие. Много бързо обаче ще се разбере, че той е лъжепророк, че месианската ера няма да настъпи, нито ще дойде свобода за евреите. Цви ще предаде себе си и налудничавата си мечта за избавление.

Сингер е очарован от този лъжепророк. Макар да е интелектуалец, алергичен към всякакви бунтове и разрушения, той отлично съзнава, че най-необходимата и позитивна сила, която законът може да генерира, е именно отхвърлянето. Правилата съществуват дотогава, докато могат да бъдат отречени, и именно чрез тази диалектика идва трайна възможност световете да се сближат.

„Дяволът на Горай“, написан, когато Сингер все още живее в Полша, изглежда като глава, вдъхновена от Библията, скрита от последния пазач на непризнати тайни. Въпреки че Сабатай Цви не се оказва истински пророрк, неговите последователи продължават да вярват в мечтата за освобождение, защото тя е по-силна от Създателя и създаденото.

В книгата си „Сенки над Хъдсън“ Сингер пише: „Господ има нужда от помощта на човешкото създание, за да доведе космическата драма до добър край“. Така литературата се превръща в божествен инструмент, който е в състояние да променя световете вътре в единствения възможен свят – без да се правим на Лайбниц, лесно можем да разпознаем това във всичко, което сме принудени да живеем. Гимпел, летендарният герой от „Гимпел Глупака“, признава, че „този свят е изцяло въображаем, така е, но е близък роднина на онзи, истинския“. Именно заради това роднинство не ни остава нищо друго, освен да приемем силата на фантазията като основен елемент от реалността.

Историята с Гимпел е много проста. Заради неговата доверчивост още от дете всички го лъжат – съучениците, съгражданите, големи и малки. Затова между различните прякори му се лепва и този – Глупака. Гимпел се оставя да го премятат не защото е глупак, а защото е убеден, че „всичко е възможно, така както е записано в Законите на Бащите“. Измамите продължават. Когато става голям, го убеждават да се ожени за най-непочтената жена в селото. Тя пък го убеждава, че го обича, а после го отхвърля и ражда шест деца от други мъже. Но Гимпел не таи в сърцето си желание за мъст, обича жена си, чуждите деца, съседите, помага дори на тези, които го предават. Така или иначе, самият равин някога му е дал съвета: „По-добре цял живот да бъдем глупаци, отколкото един час – подлеци“.

В доброто сърце на Гимпел обаче се заражда изкушението. Той е хлебарят в селото и решава да излъже всички, за да си отмъсти за подигравките, на които е бил подложен през целия си живот. Наместо с вода замесва тестото с урина, която събира цял ден в един буркан. Оставя се да бъде измамен от Духа на Злото, който го убеждава, че в отвъдния свят няма Бог, съществува само „едно дълбоко блато“. Кратък момент на слабост, но веднага след това Гимпел премисля, заравя изпечения хляб, изоставя всичко и в желанието си да изкупи своето падение става просяк, тръгва да обикаля градчетата и да разказва истории. Така се подготвя за смъртта. „Няма никакво съмнение, светът е изцяло въображаем, но един-единствен път е заместен от реалния... Когато моментът дойде, с радост ще си тръгна“. Гимпел казва „да“ на живота.

Чрез „Гимпел Глупака“ Исаак Башевис Сингер сякаш отговаря на героя на Мелвил Бартълби и на Майкъл К., създаден от Джон Максуел Кутси, господарите на „не“-то са спрени и победени от господин глупака, който винаги казва „да“. Шлемиел (наивник на идиш) е този, който отхвърля хитруването в живота, меркантилното мислене и живее, бидейки само това, което е. Чрез мира, който е постигнал, платен с цената на обидата, Гимпел се превръща в защитник на живота. „Не“-то присъства в размислите на Сингер като много тиха връзка с реалния свят. Тишината е най-лошият начин да бъдеш човек, ограничение, неспособно да обхване неземните различия на земното съществуване.

Сингер не следва максимата на Адорно, според когото след Аушвиц не може да се пише поезия, нито самоубийствения скок на Паул Целан от моста „Мирабо“, дори не вярва както Примо Леви, че щом има Аушвиц, не може да има Бог. Въпреки че е загубил близки – депортацията е погълнала майка му и по-малкия му брат, той продължава да извисява глас на съпротива срещу омразата. Вярва, че тя не може да създаде нищо добро, дори когато има справедливи мотиви.

Така в романите му продължава да живее светът на идиш, зачеркнат от дългата нощ на шоах. През целия си живот Сингер ще изпитва огромна трудност да се позовава на личната си семейна трагедия, тя ще бъде скрита дълбоко в него като отворена язва, без надежда, че някога ще заздравее.

Разказът „Ръкописът“ показва добре какво може да означава литературата, когато си отчаян. Няколко евреи, оцелели в зачеркнати от бомбардировките градове, очакват депортацията, а молят Менаше да им изнесе лекция на литературна тема, защото „хората са такива – миг преди смъртта имат всички желания на живите“.

Несъмнено при Сингер литературата все повече прилича на вик на живота. Тъмната част на човека не му се разкрива едва сега, чрез депортацията и унищожението. Сингер отпреди знае добре какво представлява човешкият звяр. Затова е трогателен начинът, по който представя това чрез двата демона, Шида и Кузиба, умоляващи от цялото си сърце да се запазят от чудовището, наречено човек.

Именно демоните са литературните герои, към които най-много се привързваш, докато четеш Сингер, както пише Джузепе Понтиджа: „Несъмнено ние не вярваме в таласъмите, но вярваме в тези на Сингер. Не вярваме в демоните... но вярваме в диббук на Сингер“. Демони и таласъми – това е добавената стойност към фантазията, произведена от реалността, защото нищо не е такова, каквото изглежда. Демоните не са рационални бунтовници, нито възхвала на отвращението. Те са различни, всичките идват от идиш културата и са неизменно съветници, чиято цел е да те отпратят по погрешните пътеки. Понякога скрояват шегички с трагичен край, като в разказа „Черната сватба“, в който невинната дъщеря на равина ражда син от демон. Не съществува вина, няма причина за това раждане. Няма молитва, която да спаси, или оправдание, което да подкрепи. Но и в този случай фантастичната човешка способност да обичаш въпреки всичко, позволява да се открие смисълът и трагедията да се превърне в сладко усилие на съществуванието. Чрез демоните се дава и един много важен съвет на децата: „Трябва да им се напомня от време на време, че в света все още съществуват и действат мистериозни сили“, казва Сингер в разказа „Дворцовата свита на баща ми“. Демоните са емблема на свят, който не може да бъде насочван, там няма полюси, не съществува правилно и погрешно. Точно в неговия хаос трябва да се живее, там всяко правило е нужно и справедливо, но и оспорвано и излишно. Хаотичният кръговрат е отразен в огледалото. Но то само на пръв поглед отразява това, което е пред него. Всъщност огледалото е привилегията, инструментът на демоните да се направят видими. „Всичко скрито ще бъде разкрито, всички тайни неизбежно ще бъдат узнати, всички любови жадуват да бъдат предадени, всичко свято трябва да бъде погазено“.

Сингер се определя като дълбоко вярващ, но често се поддава на изкусителния бунт срещу всякакви правила; в края на краищата, задачата на истинския равин – кариерата, към която още от малък е бил насочван Сингер – е в това да всява съмнения във всяко правило дотогава, докато то не бъде реално потвърдено, и то без всякакви колебания. В разказа „Касапинът“ героят е избран от общността да коли според ритуала животните, които след това ще бъдат изядени. Мейр е обсебен от техните вътрешности, от погледите на телетата, от перата на птиците и въпреки че Тората казва: „не е възможно да си по-милосърден от Бога“, той иска да бъде, направо претендира, че е. И вече не желае да е предан на Бог, който причинява страдание на животните. Където има възможност за любов, има възможност и за ерес и грях. Героите на Сингер са съставна част на всичко. И като част от съзидателната материя, стига да не са обзети от страх или обсебени от религията, могат да се издигнат до събеседници на Бога в диалог, непознаващ нерешителност и премълчаване.

Сингер е съвестен ученик на Барух Спиноза и на неговата „Етика“. Старият писател обича особено силно холандския философ заради поразителната му способност да пише за изкуството да се живее. Според Сингер „Етиката“ приканва към живота като към авантюра, която заслужава да бъде посрещната и с разума, и с чувствата. Емблема на това е изумителният разказ „Спиноза от улицата на пазара“, в който „Етиката“ на Спиноза се превръща в житейска практика чрез доктор Фискелсон – „той намираше удовлетворение в мисълта, че макар да бе само малък, незабележим човек, просто атом на безкрайната материя, все пак беше частица от космоса, сътворена от същото, от което са направени и звездите, и докато беше част от божественото, не можеше напълно да загине, да изчезне“. Фискелсон, който цял живот е изучавал „Етиката“ и я възприема като рецепта за трезв перфекционизъм, през една топла нощ губи всякакъв контрол заради хубавата Добе и страстта замества изцяло трезвия рационализъм, който е отглеждал цял живот. „Извини ме, божествени Спиноза. Превърнах се в глупак“ – това си казва тъжно докторът. Сексуалността има постоянно, почти обсебващо присъствие в разказите на Сингер. Тя е разрушаваща сила, тя може да провали всяко добро намерение, да доведе до крах всеки рационален план.

Сексът е копнеж, жажда, побеждаваща всички, които определят разума и морала като върховна сила в живота. Сексът владее всичко, всеки трепет, дори на сливиците и стомаха, всяко дневно или нощно действие. Така стоят нещата за Йентл, студент в иешива, университета за изучаване на Талмуда: неочаквано всичко, което вижда и слуша, започва да го хвърля в сексуален смут, в него расте неразбираемо желание за единственото, което разумът му не приема – страстта на телата. Всички мъже и жени на Сингер са победени така, както е победен Йентл, независимо че се опитват да преборят магията на любовното привличане, която никой не може да победи. Затова Клаудио Магрис написа: „С изчерпателността на епичен поет Сингер представя цялата гама на любовния опит – от идилично съпружество до ленивост, от която ти се повдига“. Но сексът и плътската страст се превръщат в неуправляеми сили срещу рационалното високомерие, реванш за ощетения живот. Както в разказа „Мъжът, който пишеше писма“. Там Херман, главният герой, казва: „Идеята да отглежда деца му се струваше пълен абсурд: защо трябва да се продължава човешката трагедия?“. Исаак Башевис Сингер е съгласен с Херман и с Шопенхауер, другия философ, който заедно със Спиноза ръководи живота му на писател и може би – на човек.

Сингер обаче знае, че доводите на не-живота са безсилни пред лудешките изкушения на плътта. Може да си решил да не създаваш повече живот, за да не позволиш още някой да преживее ада на земята, болката, тревогата и мизерията, това да, разбира се. Но страстта и любовта не се поддават на планиране и разказите на Сингер доказват, че сексуалността не иска нищо друго, освен да се задоволи, без да се интересува от това, което е било или ще бъде. Както пише Шарл Бодлер: „Уникалното, върховно любовно желание е съпроводено с убеждението, че се прави нещо лошо. Още от раждането си мъжът и жената знаят, че желанието е нещо лошо“. Идеята да те има, да съществуваш, желанието да пиеш още от извора на живота в напрегнато търсене на несъществуващия смисъл и на забравеното начало – това е особено присъщо на човека в изгнание.

Сингер успява да превърне диаспората в част от величието на литературната и човешка еврейска история. Само през проклятието на отхвърлените може да се влезе в същността на живота. Така неосъществената възможност за своя земя, липсата на държавно устройство, на права, раждат въпроса за собственото съществувание. Липсата на права ражда въпроса за нашата същност. Тези въпроси и тези усилия правят пътя по-желан от целта, защото целта представлява краят на личната универсалност и краят на собствената мисъл, като един Йов без повече страдания. Като мечта, която се е сбъднала и вече не е нищо друго, освен сянка на самата себе си.

Превод: Таня Кольовска

Откъсът от книгата се публикува с приятелското разрешение на издателство „Ера“.

Роберто Савиано (род. 1979) е световноизвестен италиански писател и журналист, който описва в книгите си историята и начина на действие на неаполитанската Камора.

Коментари (7)

- 15-12-2010|Златко

Ако някой ме запита кой е авторът, който в момента най-много липсва на българския книжен пазар, то името на Сингер ще бъде първото, което ще ми хрумне. Странно, толкова ли е невъзможно за издателите да убедят своята си там публика, че един носител на Нобелова награда си струва няколкото лева? Или в България просто няма преводачи от идиш? Добре, преведете го тогава от английски, направете нещо! Но сред цялото пъстрило и суета на 500! издателства да няма нито едно, което да е поело в програмата си един толкова гигантски автор? Смехория! Или може би електронните книжарници не показват всичко. Може ли някой да ми помогне? Издаван ли е Сингер в България или не? И ако не, защо?

- 15-12-2010|без значение

Напълно споделям мнението ти. Една моя приятелка преведе няколко негови разказа докато живееше в България, сега е в Торонто.

- 15-12-2010|без значение

...превеждаше го от идиш, но английските текстове не са никак лоши също.

- 16-12-2010|Роберт Леви

На български е издаван романът „Робът“ (ако не се лъжа издателството е „Прозорец“). Това беше преди доста години. И си прав - в България не се намират преводачи от идиш, почти не останаха от ладино, а владеещите иврит превеждат документи.

- 17-12-2010|Punchy

Моята баба, някога в края на шестдесетте или началото на седемдесетте ми подари 200 томното руско издание на Световная Литература. и там за пръв път се запознах с един писател, който пишеше на идиш. Носеше странното име Шалом Алейхем. Това е псевдоним и поздрава с който евреите се поздравяват, много напомняш този на арабите: Селям алекум. Всъщност е един и същ поздрав, колкото и да се мразят сега. Имаше една прекрасна повест Песен на Песните. Шалом съшо имигрира мисля акто Сингер. По късно , в средата на седемдесетте, ако ли ме и осемдесетте се запознах със сборник разкази на лауреата на Нобелова награда Исак Башевич ( според мен името му в Полша се е произнасяло така) Сингер( както се иказвапше шевната машина на баба ми шивачката). Бях изумен, (четох книгата на Сингер английски), от експресивността на прозата му. Да не беше и разказа са глупака там? Както и да е, искам да кажа, че времето загърбва нобеловите награи. Загърбва всичко. Малцина са тези, които си спомят името на Сингер, както и на Шалом, а са изумителни писатели и двамата. Времето загърбва писането изобщо. Тъжно все пак. Хубаво е, че някой млад човек се сеща да го разровичка отвреме навреме. Въглените тлеяят и са живи, но сигурно ще погаснат един ден. Беше удоволствие да си спомня за него и всуичко около него.

- 19-12-2010|Гост

За да бъдат преведени, трябва да се очаква публика, която да купи тази книга. Липсата на такава публика, спира издателите със сигурност. Който в БГ иска да го чете, го чете на чужд език по свои си канали.

- 20-12-2010|Златко

Ако издателите чакат българската публика да се самообразова и започне да се интересува от автори, за които никога не е чувала, дълго ще чакат, разбира се. Всяка култура се нуждае от двигатели, а „широките народни маси“ сигурно и от чалга не биха се интересували, ако не би имало някой, който да им я поднася опакована и готова за потребление.

Уилям Фокнър, непоколебимият

Автор: Уилям Фокнър

Уилям Фокнър е роден през 1897 в Ню Олбани, Мисисипи, където по това време баща му работи като кондуктор по железницата, построена от прадядото на писателя, полковник Уилям Фокнър, автор на Бялата роза от Мемфис. Скоро след това семейството се премества в Оксфорд, на тридесет и пет мили от Ню Олбани, където младият Фокнър, макар и да е страстен читател, не успява да получи достатъчно оценки, за да завърши местното средно училище. През 1918 той се записва в курсовете за пилоти на Кралските канадски военновъздушни сили. Прекарва малко повече от една година като специален студент в държавния университет Мисисипи (Оле Мис), а по-късно работи като пощенски началник в университетската поща, докато е уволнен заради четене на работното място.

Насърчаван от Шърууд Андерсън, той пише Войнишка отплата (1926). Първата му широко четена книга еСветилището (1931), сензационен роман, който той казва, че е написал заради парите, тъй като предишните му книги – като Комари (1927), Сарторис (1929), Шум и ярост (1929) и Докато лежах, умирайки (1930) не носят достатъчно авторски хонорари, за да може да се поддържа семейството.

Следва стабилна поредица от романи, повечето отнасящи се до т. нар. сага за Йокнапатофа: Светлина през август (1932), Пилон (1935), Авесаломе, Авесаломе! (1936), Непобедените (1938), Дивите палми (1939), Селцето(1940) и Слез на земята, Мойсей и други истории (1941). След Втората световна война основните му произведения са Натрапник в праха (1948),Притча (1954) и Градът (1957). Неговите Събрани разкази спечелиха Националната награда на книгата за 1951, както направи и Притча в 1955. През 1949 Фокнър получи Нобеловата награда за литература.

Интервюираща: Господин Фокнър, преди известно време вие казахте, че не обичате интервюта.

Уилям Фокнър: Причината, поради която не обичам интервюта е, че както изглежда аз реагирам бурно на въпроси от личен характер. Ако въпросите засягат работата, аз се опитвам да им отговарям. Ако касаят мен, аз може да им отговоря или не – но даже и да отговоря, ако същият въпрос ми бъде зададен утре, мога и да отговоря по различен начин.

Какво ще кажете за себе си като писател?

Ако не бях съществувал, някой друг би написал мен, Хемингуей, Достоевски, всички нас. Доказателство за това е, че има около трима кандидати за авторството на шекспировите пиеси. Важното обаче са Хамлет и Сън в лятна нощ; не кой ги е написал, а това, че някой го е направил. Артистът не е от особено значение. Само онова, което той създава, е важно, тъй като няма нищо ново за казване. Шекспир, Балзак и Омир – всички те са писали за същите неща, и ако биха живели хиляда или две хиляди години по-дълго, издателите не биха се нуждаели от никой друг освен тях.

Но дори ако изглежда, че няма нищо повече за казване, не е ли все пак индивидуалността на писателя важна?

Много важна за самия него. Всички останали би трябвало да бъдат достатъчно заети с творчеството му, за да се интересуват от индивидуалността.

А вашите съвременници?

Всички ние не успяхме да реализираме мечтата си за съвършенство. Така че аз ни оценявам въз основа на нашия блестящ неуспех да извършим невъзможното. По мое мнение, ако бих бил в състояние да напиша творчеството си отново, аз съм убеден, че бих го направил по-добре, което е най-здравословното състояние за един артист. Това е причината, поради която той продължава да работи, опитвайки отново; всеки път той вярва, че този път ще успее, ще го постигне. Разбира се, това няма да стане, което е и причината това състояние да е здравословно. Ако само успее, ако достигне с творчеството си първообраза, мечтата, няма да му остане нищо друго освен да си пререже гърлото, да скочи от другата страна на този връх на съвършенството, в самоубийството. Аз съм неуспял поет. Може би всеки романист иска да пише първо поезия – нещо, което той не може; открива, че не може, а след това опитва краткия разказ, което е най-трудната форма след поезията. И, не успявайки в това, едва тогава той се заема с писането на романи.

Съществува ли някаква възможна формула за това как човек да бъде добър романист?

Деветдесет и девет процента талант… деветдесет и девет процента дисциплина… деветдесет и девет процента работа. Той никога не трябва да бъде доволен от онова, което прави. То никога не е толкова добро, колкото би могло да бъде. Винаги мечтайте и се прицелвайте по-високо, отколкото знаете, че можете. Не се задоволявайте само с това да бъдете по-добри от съвременниците или предшествениците си. Опитвайте се да бъдете по-добри от самите себе си. Един артист е същество, обзето от демони. Той не знае защо са го избрали и обикновено е прекалено зает, за да се пита защо. Той е напълно аморален в смисъл, че ще ограби, вземе на заем, изпроси или открадне от всекиго, от когото и да било, за да си свърши работата.

Искате да кажете, че писателят трябва да бъде напълно безскрупулен?

Единствената отговорност на писателя е пред неговото изкуство. Той ще бъде напълно безскрупулен, ако е добър. Той има мечта. Тя го измъчва толкова много, че трябва да се отърве от нея. Дотогава той няма мира. Всичко бива изхвърлено през борда: чест, гордост, порядъчност, сигурност, щастие; всичко, за да се напише книгата. Ако писателят трябва да ограби майка си, той няма да се поколебае; Ода за гръцката урна[408] струва колкото всякакъв брой стари дами.

Може ли тогава ЛИПСАТА на сигурност, щастие, чест, да бъде важен фактор при творческата способност на един артист?

Не. Те са важни само за неговото спокойствие и задоволство, а изкуството не се интересува от спокойствие и задоволство.

Човек трябва да подхожда към Одисей на Джойс по същия начин, по който неукият баптистки проповедник подхожда към Библията: с вяра.

Коя тогава е най-добрата обстановка за един писател?

Изкуството не се грижи и за обстановката; то не се интересува от това къде се намира. Ако имате пред вид мен, то най-добрата работа, която ми е предлагана някога, беше да стана съдържател на публичен дом. По мое мнение това е перфектната обстановка за работата на един артист. Тя му дава перфектна икономическа свобода; той е свободен от страх и глад; има покрив над главата си и никаква друга работа освен няколко прости сметки, както и да отива веднъж месечно, за да плати на местната полиция. Мястото е тихо в утринните часове, което е най-доброто време за работа през деня. Вечерта има достатъчно социален живот, ако той би имал желание да участва, за да не се отегчава; работата му придава известен статус в неговото общество; той няма никаква работа, защото мадам се грижи за счетоводството; всички обитатели на дома са жени, които го уважават и наричат „сър“. И той може да нарича полицаите с малките им имена.

Така че единствената обстановка, от която се нуждае артистът, е което и да е спокойствие, която и да е самота и което и да е удоволствие, които той може да получи на не прекомерна цена. Всичко, което погрешната обстановка може да направи, е да му вдига кръвното налягане; така той ще прекарва повече време в състояние на разочарование или гняв. Собственият ми опит е, че сечивата, от които се нуждая за моя занаят, са хартия, тютюн, храна и малко уиски.

Бърбън, искате да кажете?

Не съм чак толкова специален. Между Скоч и нищо, ще избера Скоча.

Споменахте икономическата свобода. Нуждае ли се писателят от нея?

Не. Писателят не се нуждае от икономическа свобода. Всичко, от което той се нуждае, е молив и малко хартия. Не ми е известно нищо добро, което да е дошло в писането от получаването на каквито и да е безплатни подаръци или пари. Добрият писател никога не кандидатства при някоя фондация. Той е прекалено зает с писането на нещо. Ако не е първокласен, той само залъгва самия себе си, казвайки, че му липсва време или икономическа свобода. Доброто изкуство може да произлезе от крадци, контрабандисти или конекрадци. Хората просто се страхуват да проверят колко трудности и бедност могат да понесат. Те се страхуват да разберат колко са корави. Нищо не може да разруши добрия писател. Единственото нещо, което може да промени добрия писател е смъртта. Добрите нямат време да се грижат за неща като успех или забогатяване. Успехът е като жена; ако раболепничите пред него, той ще ви прегази. Така че най-добре е да й покажете опакото на ръката си. Може би в такъв случай тя ще се заеме с раболепниченето.

Може ли работата за киното да попречи на собственото ви писане?

Нищо не може да накърни писането на един човек, ако той е първокласен писател. Ако пък не е първокласен писател, нищо не може да му помогне. Това не се отнася до случаите, в които той е първокласен, но е продал душата си за плувен басейн.

Прави ли компромис писателят, който пише за киното?

Винаги, защото един филм е по естеството си форма на сътрудничество, а всяко сътрудничество е компромис, защото това е значението на тази дума – да даваш и да получаваш.

С кои актьори обичате да работите най-много?

Най-добре работех с Хъмфри Богарт. Той и аз работихме заедно по Да имаш и да нямаш и Големият сън.

Бихте ли искали да направите и друг филм?

Да, бих искал да направя филм по 1984 на Джордж Оруел. Имам идея за край, който доказва тезата, която винаги подчертавам: че човекът е неразрушим поради простата му воля за свобода.

Как постигате най-добрите резултати, когато работите в киното?

Собствената ми работа в киното, която ми се струва най-добра, беше свършена чрез това, че актьорите и сценаристът захвърлиха настрана сценария и си измислиха сцената в реална репетиция малко преди да бъде включена камерата. Ако не вземах, или не смятах че съм способен да вземам, работата в киното на сериозно, само от проста почтеност към киното и към самия себе си, аз не бих опитал. Но сега вече знам, че никога няма да бъда добър киносценарист; така че тази работа никога няма за мен важността, която притежава собствената ми медия.

Грохотът и музиката на прозата се случват в тишина.

Бихте ли коментирали върху онова легендарно холивудско преживяване, в което сте участвали?

Току-що бях приключил договора си с MGM и се канех да се връщам вкъщи. Режисьорът, с когото бях работил, каза: „ако бихте приели друга работа тук, просто ми кажете и аз ще говоря със студиото за нов договор.“ Аз му благодарих и се прибрах вкъщи. Някъде към шест месеца след това изпратих до моя приятел-режисьор телеграма, че ще приема друга работа. Малко по-късно получих писмо от моя холивудски агент, което съдържаше чека за заплатата от първата ми седмица. Бях изненадан, защото очаквах първо да получа официално съобщение за ново назначение, а след това договор от студиото. Помислих, че договорът е закъснял и че ще пристигне със следващата поща. Вместо това, следващата седмица получих друго писмо от агента, съдържащо чека за втората ми седмица. Това започна през ноември 1932 и продължи до май 1933. Тогава получих телеграма от студиото, в която пишеше: „Уилям Фокнър, Оксфорд, Мис.[исипи] Къде сте? Студио MGM.“

Написах им телеграма: „Студио MGM, Калвър сити, Калифорния. Уилям Фокнър.“

Младата госпожица-операторка каза: „Къде е съобщението, господин Фокнър?“ Аз казах: „Това е.“ Тя каза: „В книгата с наредбите се казва, че не мога да изпратя телеграма без съобщение, трябва да кажете нещо.“ Така че разгледахме заедно нейните примерни телеграми и избрахме една, вече съм забравил коя – една от ония с подготвено съобщение за някаква годишнина. Изпратих това. След това получих междуградски разговор от студиото, в който ми се нареждаше да взема първия самолет, да отида в Ню Орлийнс и да се представя на режисьора Браунинг. Можех да се кача на влака в Оксфорд и да пристигна в Ню Орлийнс след осем часа. Но аз се подчиних на студиото и отидох в Мемфис, където от време на време по някой самолет летеше до Ню Орлийнс. Три дни по-късно наистина един го направи.

Пристигнах в хотела на господин Браунинг около шест часа вечерта и му се представих. Имаше парти. Каза ми да се наспя добре и да се приготвя за работа рано сутринта. Попитах го за сценария. Той каза: „А, да. Отидете в стая тази-и-тази. Това е колегата ви сценарист. Той ще ви каже какъв е сценарият.“

Отидох в стаята, както ми беше казано. Колегата-сценарист седеше там, сам. Казах му кой съм и го попитах за сценария. Той ми каза: „Когато напишете диалога, ще ви покажа сценария.“ Отидох обратно в стаята на Браунинг и му казах какво се е случило. „Идете обратно“, каза той, „и кажете на този такъв-и-такъв… Добре, няма значение, наспете се добре, така че да можем да започнем рано сутринта.“

И така, на следващата сутрин всички ние, освен колегата-сценарист, отидохме с един много луксозен катер под наем до Гранд Айл, на около сто мили разстояние, където трябваше да се заснеме филма, стигайки там точно навреме, за да успеем да хапнем за обяд и да имаме време да пропътуваме обратно стоте мили, които ни деляха от Ню Орлийнс, преди да се е стъмнило.

Това продължи така три седмици. От време на време аз се поразтревожвах за сценария, но Браунинг винаги казваше: „Престанете да се тревожите. Наспете се добре, така че да можем да започнем утре рано сутринта.“

Една вечер на връщане, едва се бях прибрал в стаята си и телефонът иззвъня. Беше Браунинг. Каза ми веднага да съм отидел в стаята му. Сторих го. Държеше телеграма. В нея пишеше: „Фокнър е уволнен. Студио MGM.“ „Не се безпокойте“, каза Браунинг. „Веднага ще се обадя на този такъв-и-такъв и не само ще го накарам да ви върне обратно на заплата, ами и да ви изпрати писмено извинение.“ На вратата се почука. Беше пажът, с друга телеграма. В тази пишеше: „Браунинг е уволнен. Студио MGM.“ Така че се върнах вкъщи. Предполагам, че Браунинг също е отишъл някъде. Представям си, че колегата-сценарист все още седи в някаква стая някъде, със здраво стиснат в юмрук седмичен чек. Те никога не завършиха филма. Но пък построиха живарник за скариди – една дълга платформа на колове във водата, с навеси върху тях – нещо като кей. Студиото можеше да купи десетки от тия конструкции, за по четиридесет или петдесет долара парчето. Вместо това те си построиха свой собствен, фалшив. Тоест, платформа само с една стена, така че когато отворехте вратата и стъпехте през нея, попадахте направо в океана. Докато го строяха, на първия ден, един от рибарите-кейджуни[409] дойде с неговата много тясна, много изкусна пирога, направена от един цял дънер. И седя там цял ден, под палещото слънце, наблюдавайки как тези странни бели хора строят тази странна имитация на платформа. На следващия ден дойде отново с пирогата си, но този път с цялото си семейство – жена му с бебе на гърди, другите деца и тъщата, всичките да седят цял ден под палещото слънце, за да наблюдават тази глупава и неразбираема дейност. Бях в Ню Орлийнс две или три години по-късно и чух, че кейджуните все още идвали от много мили разстояние да гледат тази имитация на платформа за скариди, която множество бели хора бяха построили набързо, а след това изоставили.

Казвате, че писателят трябва да прави компромиси, когато работи за киното. Какво ще кажете за писането му? Има ли той някакво задължение към читателя?

Задължението му е да свърши работата по най-добрия начин, на който е способен; всяко задължение, което е поел освен това, той може да изпълни както намери за добре. Самият аз съм прекалено зает, за да се грижа за публиката. Нямам време да се чудя кой ли ме чете. Не ме е грижа за мнението на Иван Драганов относно моята или чиято и да е работа. Моята е стандартът, който трябва да бъде достигнат, което означава, когато работата ме накара да изпитам онова, което чувствам при четенето на Изкушението на Свети Антоний или Стария Завет. Те ме карат да се чувствам добре. Наблюдаването на някоя птица също ме кара да се чувствам добре. Знаете ли, ако бих се преродил, искам да се върна обратно като ястреб. Никой не го мрази, не му завижда, не го иска, няма нужда от него. Той никога не е загрижен или в опасност, и може да яде всичко.

Някои хора казват, че не могат да разберат писането ви, дори и след като са го прочели два или три пъти. Какво бихте ги посъветвали да направят?

Да го прочетат четири пъти.

Каква техника използвате, за да достигнете стандарта си?

Ако се интересува от техника, писателят би трябвало да се занимава с хирургия или със зидарство. Няма механичен начин за писане, няма кратък път. Младият писател би бил глупак, ако следва някоя теория. Учете се от собствените си грешки; хората се учат единствено от грешките си. Добрият артист вярва, че никой не е достатъчно добър, за да му дава съвети. Той притежава върховна суета. Без значение колко се възхищава от стария майстор, той иска да го бие.

В такъв случай бихте ли отрекли валидността на техниката?

В никакъв случай. Понякога техниката се намесва и взема мечтата под контрол преди самият писател да е успял да я докосне. Това е върховно умение и завършената работа е просто въпрос на внимателно поставяне на тухли едни до други, тъй като писателят знае вероятно всяка дума чак до края, преди още да е написал първата. Това се случи с Докато лежах, умирайки. Не че беше лесно. Никоя честна работа не е. Беше просто, доколкото целият материал вече беше под ръка. Отне ми само около шест седмици, в свободното време от дванадесетчасова работа като общ работник. Просто си представях група хора и ги подлагах на простите природни катастрофи, които са наводнения и пожар, с прост естествен мотив – да се придаде посока на техния прогрес. Но пък, ако техниката не се намесва, в един друг смисъл писането е и по-лесно. Защото при мен винаги се стига до един момент, при който героите стават и сами поемат работата в ръцете си – да речем, някъде около страница 275. (Разбира се, не знам какво би се случило, ако завърша книгата на страница 274.) Качеството, което един артист трябва да притежава, е обективността да преценява собствената си работа, плюс честността и куража да не се залъгва относно нея. Тъй като никоя от работите ми не е достигнала собствените ми стандарти, трябва да я преценявам въз основа на онова, което ми е причинило най-много мъка и страдание, така както една майка обича детето, което е станало крадец или убиец повече от онова, което е станало свещеник.

И коя творба е тази?

Шум и ярост. Писах го пет пъти поотделно, опитвайки се да разкажа историята, да се освободя от мечтата, която продължаваше да ме измъчва, докато не я написах. Това е трагедията на две изгубени жени: Кади и дъщеря й. Дилси е една от любимите ми героини, защото тя е храбра, смела, щедра, нежна и честна. Тя е много по-смела и щедра от мен.

Как започна „Шум и ярост“?

Започна с една мисловна картина. По онова време още не разбирах, че тя е символична. Образът беше от калното дънце на гащичките на едно малко момиче, седнало в едно крушово дърво, откъдето може да види през прозореца погребението на баба си и да разказва какво се случва на братята си, които са долу на земята. Когато вече обясних кои са те и какво правят и как гащичките й са се окаляли, аз разбрах, че ще бъде невъзможно да се побере всичко в разказ, че това ще трябва да стане книга. А след това разбрах символизма на окаляните гащички, и този образ беше заменен от онзи на момиченцето без майка и баща, спускащо се в канализацията, за да избяга от единствения дом, който има, където никога не й е била предлагана любов, обич или разбиране.

Вече бях започнал да разказвам историята през очите на детето-идиот, тъй като ми се струваше, че ще бъде по-ефективно, ако бъде разказвана от някой, който е способен единствено да разбира какво се е случило, но не и защо. Видях, че този път не съм успял да  я разкажа. Опитах се да я разкажа отново, същата история през очите на друг брат. Още не беше това, което исках. Разказах я за трети път, през очите на трети брат. Още не беше това, което исках. Опитах се да събера парчетата и да запълня дупките, правейки от себе си говорител. Все още не беше довършена, не и докато, петнадесет години след като книгата беше публикувана, написах като допълнение към друга книга окончателното усилие да разкажа историята и да я махна от ума си, така че най-после да получа малко мира от нея. Това е книгата, към която изпитвам най-нежни чувства. Не можех да я оставя и никога не успях да я разкажа истински, макар и да опитвах с все сили и бих искал да опитам отново, макар че сигурно отново няма да успея.

Какви емоции пробужда у вас Бенджи[410]?

Единствената емоция, която съм в състояние да изпитвам към Бенджи, е мъка и състрадание към цялото човечество. Човек не може да чувства нищо към Бенджи, защото той не чувства нищо. Единственото, което мога да изпитвам към него лично е загриженост за това дали той е правдив, както съм го създал. Той беше пролог, също като гробокопачът в драмите от епохата на кралица Елизабет. Той изиграва ролята си и си отива. Бенджи е неспособен на добро и зло, защото няма знание за добро и зло.

Би ли могъл Бенджи да изпитва любов?

Бенджи не е достатъчно рационален дори да изпитва себелюбие. Той е животно. Той разпознава нежността и любовта, макар че не би могъл да им даде имена, и именно заплахата от нежност и любов е онова, което го кара да лае, когато чувства промяната у Кади. Той няма повече Кади; бидейки идиот, той дори не осъзнава, че Кади липсва. Той знае само, че нещо не е наред; то оставя след себе си вакуум, в който той тъгува. Той се опитва да запълни този вакуум. Единственото, което той има, е един от захвърлените чехли на Кади. Чехълът е нежност и любов, които той не може да назове, за които знае само, че липсват. Той е мръсен, защото не може да координира движенията си и защото мръсотията не означава нищо за него. Той може да различава мръсотията от чистотата също толкова малко, колкото и доброто от злото. Чехълът му създава някакъв комфорт, макар и той да не може вече да си спомни личността, на която тази вещ някога е принадлежала, нито пък може да си спомни защо тъгува. Ако Кади би се появила отново, той сигурно не би могъл да я разпознае.

Има ли някакво особено значение нарцисът, подарен на Бенджи?

Нарцисът е подарен на Бенджи, за да се отклони вниманието му. Това просто е едно цвете, което е било под ръка на онзи пети април. В това няма нищо преднамерено.

Има ли някакви артистични предимства в това, че романът е издържан във формата на алегория, като християнската алегория, която използвате в „Притча“?

Същите предимства, каквито намира един дърводелец, когато използва прави ъгли при строежа на квадратна къща. В Притча християнската алегория е правилната алегория за тази конкретна история – по същия начин, по който един прав ъгъл е правилният ъгъл при строежа на правоъгълна или квадратна къща.

Означава ли това, че артистът може да използва християнството просто като още едно сечиво, по същия начин, по който един дърводелец използва чука?

Дърводелецът, за когото говорим, никога не остава без този чук. Никой не остава без християнство, ако се съгласим с онова, което се разбира под тази дума. А това е индивидуалният код на поведение на всеки индивид, с помощта на който той прави от себе си едно по-добро човешко същество, отколкото го иска природата му, ако би следвал единствено природата си. Какъвто и да е символът за това – кръст, полумесец или каквото и да е – този символ е напомнянето на човека за мястото му вътре в човешкия род. Различните му алегории са ориентирите, спрямо които той се съизмерва и от които научава какво е. То не може да научи човека да бъде добър по начина, по който учебникът го учи на математика. То му показва как да открие себе си, как да си създаде морален код и стандарт, в обхвата на собствените си способности и стремежи, давайки му един безподобен пример за страдание и саможертва, както и обещание за надежда. Писателите винаги са се облягали, и ще продължават да се облягат, на алегориите за морално съзнание, по причина на това, че алегориите са нещо ненадминато – тримата мъже от Моби Дик, които представляват троицата на съвестта: да не знаеш нищо, да знаеш, но да не те интересува, да знаеш и да те интересува. Същата троица е представена и в Притча от младия еврейски пилот, който казва: „Това е ужасно. Отказвам да го приема, дори и ако трябва да се откажа и от живота, за да го направя“; от стария френски генерал-интендант, който казва: „Това е ужасно, но ние можем да плачем и да го понасяме“; и от английския командир на батальон, който казва: „Това е ужасно; да направим нещо срещу него.“

Говори се, че вие сте писател, обсебен от насилието.

Това е същото като да кажете, че дърводелецът е обсебен от чука си.

Поднесени ли са двете несвързани една с друга теми в „Дивите палми“ в една и съща книга по някаква символична причина? Дали това е, както намекват някои критици, един вид естетически контрапункт, или е просто случайност?

Не, не. Това беше една история – историята на Шарлот Ритенмайер и Хари Уилбърн, които жертват всичко за любовта и накрая губят и нея. Когато достигнах края на това, което сега е първата част от Дивите палми, внезапно осъзнах, че нещо липсва, че това се нуждае от подчертаване, от нещо, което да го издигне, като контрапункта в музиката. Така че започнах да пиша историята Старият човек, докато Дивите палми отново започна да звучи високо. Тогава спрях Старият човек там, където сега е първата му част, и подхванах отново Дивите палми, докато тя отново започна да спада. А след това отново я издигнах до висока точка с помощта на друга част от антитезата й, която е историята на един мъж, който намира любовта си и прекарва останалата част от книгата, бягайки от нея, чак до степен доброволно да се върне обратно в затвора, където би се чувствал сигурен. Получиха се две истории по случайност, а може би и необходимост. Но историята е тази за Шарлот и Уилбърн.

Каква част от творчеството ви се основава на личен опит?

Не мога да кажа. Никога не съм пресмятал. Защото „колко“ не е важно. Един писател се нуждае от три неща – опит, наблюдателност и въображение – като всеки две от тях, понякога дори и само едно от тях – могат в дадено време да компенсират липсата на останалите. При мен една история обикновено започва с една идея, спомен или мисловна картина. Писането на историята е просто въпрос на достигане до този момент, за да се обясни защо се е стигнало до него или какви следствия е причинил самият той. Писателят се опитва да създаде правдоподобни хора в достоверни, вълнуващи ситуации, по най-вълнуващия начин, на който е способен. Очевидно, като едно от средствата си той трябва да използва обкръжението, което познава. Бих казал, че музиката е най-лесното изразно средство, тъй като тя се е появила първа в човешкия опит и история. Но тъй като моят талант са думите, аз трябва да изразя тромаво, с думи, онова, което чистата музика би направила по-добре. Тоест, музиката би го изразила по-добре и по-просто, но аз предпочитам да използвам думите, също както предпочитам да чета, отколкото да слушам. Предпочитам тишината пред звука, а образът, създаван от думите, се появява в тишина. Тоест, грохотът и музиката на прозата се случват в тишина.

Някои хора казват, че не могат да разберат писането ви, дори и след като са го прочели два или три пъти. Какво бихте ги посъветвали да направят?

Да го прочетат четири пъти.

Споменахте опита, наблюдателността и въображението като много важни за писателя. Бихте ли включили тук и вдъхновението?

Не знам нищо за вдъхновението, защото не знам какво е това вдъхновение – чувал съм за него, но никога не съм го виждал.

Говори се, че вие сте писател, обсебен от насилието.

Това е същото като да кажете, че дърводелецът е обсебен от чука си. Насилието е просто един от инструментите на дърводелеца. Писателят може да строи само с един-единствен инструмент също толкова малко, колкото и дърводелецът.

Можете ли да ни кажете как започнахте да пишете?

Живеех в Ню Орлийнс, вършейки каквато и да е работа, за да мога да припечелвам малко пари от време на време. Срещнах се с Шърууд Андерсън. Разхождахме се из града в следобедите и разговаряхме с различни хора. Вечерно време се срещахме отново и седяхме на някоя и друга бутилка, докато той говореше, а аз слушах. Никога не го виждах в предобедите. Тогава се усамотяваше, работеше. На следващия ден това се повтаряше. Реших, че ако това е животът на един писател, то тая работа е само за мен. Така че започнах да пиша първата си книга. Изведнъж открих, че писането било удоволствие. Дори забравих, че не бях виждал господин Андерсън в продължение на три седмици, докато той се появи на вратата – за пръв път идваше да ме види – и каза: „Какво става, да не ми се сърдиш?“ Казах му, че пиша книга. Той каза „Боже“ и си излезе. Когато свърших книгата – това беше Войнишка отплата – срещнах на улицата госпожа Андерсън. Тя ме попита как върви книгата и аз й казах, че съм я свършил. Тя каза: „Шърууд казва, че ще направи сделка с теб. Ако не поискаш от него да чете ръкописа ти, той ще каже на издателя си да го приеме.“ Казах: „Готово“ и така станах писател.

Едно от най-тъжните неща на тоя свят е, че единственото, което човек може да върши в продължение на осем часа дневно, ден след ден, е работа.

Какви бяха работите, които вършехте, за да печелите „малко пари от време на време“?

Каквото се случеше. Можех да върша по малко от почти всичко – да карам лодки, да боядисвам къщи, да летя с аероплани. Никога не се нуждаех от много пари, защото животът в Ню Орлийнс по онова време беше евтин, а всичко, което исках, беше място за спане, малко храна, тютюн и уиски. Имаше много неща, които можех да върша в продължение на два-три дни и да печеля достатъчно пари, за да изкарвам до края на месеца. По характер аз съм безделник и скитник. Нямам нужда от пари чак толкова много, че да трябва да работя за тях. По мое мнение е срамота, че по света има толкова много работа. Едно от най-тъжните неща на тоя свят е, че единственото, което човек може да върши в продължение на осем часа дневно, ден след ден, е работа. Не можете да ядете по осем часа на ден, нито пък да пиете по осем часа, нито да правите любов по осем часа – всичко, което можете да правите по осем часа, е работа. Което е и причината, поради която човекът прави самия себе си, и всички останали, толкова нещастни.

Сигурно се чувствате задължен на Шърууд Андерсън, но как го оценявате като писател?

Той беше бащата на моето поколение американски писатели и на традицията на американско писане, която нашите приемници ще продължат. Той никога не е получавал оценката, която заслужава. Драйзър е по-големият му брат, а Марк Твен – бащата и на двамата.

Какво ще кажете за европейските писатели от този период?

Двамата велики мъже на моето време бяха Ман и Джойс. Човек трябва да подхожда към Одисей на Джойс по същия начин, по който неукият баптистки проповедник подхожда към Библията: с вяра.

Как получихте подготовката си по Библията?

Прадядо ми Мъри беше сърдечен и благороден човек, към нас децата, във всеки случай. Тоест, макар и да беше шотландец, той не беше (към нас) нито особено благочестив, нито пък строг: той просто беше човек с непоклатими принципи. Един от тях беше, че всеки, от децата нагоре, до всички присъстващи възрастни, трябва да има готов цитат от Библията, когато се събирахме около масата за закуска всяка сутрин; ако човек нямаше готовия си цитат от писанието, не получаваше закуска; тогава ни изпращаха да напуснем стаята и да назубрим някой (имаше една леля, стара мома, един вид старшина за това задължение, която се оттегляше заедно с виновника и му дръпваше едно конско, което му помагаше да си наляга парцалите на следващия път).

Това трябваше да бъде автентичен, правилен цитат. Докато бяхме малки, можеше да бъде един и същ, докато човек го научеше наизуст, утрин след утрин, докато пораснехме и станехме малко по-големи, при което някоя сутрин (по това време ти вече го знаеше съвсем наизуст, галопирайки през него без дори да се слушаш, тъй като в мислите си вече си с пет или десет минути напред, някъде сред шунката и бифтека, и пърженото пиле, и булгура, и сладките картофи, и двата или три вида горещ хляб), при което внезапно човек откриваше върху себе си очите му – много сини, много сърдечни и благородни, и дори в този момент не толкова строги, колкото непреклонни – и на следващата сутрин имаше нов стих. В известен смисъл, това беше моментът, в който човек откриваше, че детството е свършило; че го е надживял и е навлязъл в света.

Четете ли съвременни автори?

Не, книгите, които чета, са ония, които съм познавал и обичал по времето, когато бях млад мъж и към които се завръщам като към стари приятели: Старият завет, Дикенс, Конрад, Сервантес, Дон Кихот – това го чета всяка година, както някои хора четат Библията. Флобер, Балзак – той е създал един непокътнат собствен свят, едно кръвообращение, протичащо през двадесет книги – Достоевски, Толстой, Шекспир. От време на време чета Мелвил и, от поетите, Марлоу, Кампион, Джонсън, Херик, Дон, Кийтс и Шели. Все още чета Хаусман. Чел съм тези книги толкова често, че не винаги започвам от първата страница, нито пък чета до края. Просто чета една сцена, или за един герой, също както човек се среща и разговаря с някой приятел за няколко минути.

А Фройд?

Всички говореха за Фройд когато живеех в Ню Орлийнс, но аз никога не съм го чел. Нито пък го е чел Шекспир. Съмнявам се дали го е чел Мелвил, но съм сигурен, че Моби Дик не е.

Съвестта е проклятието, което човек трябва да приеме от боговете, за да получи от тях правото да мечтае.

Четете ли изобщо криминални романи?

Чета Сименон, защото той донякъде ми напомня за Чехов.

Кои са любимите ви герои?

Любимите ми герои са Сара Гамп[411] – една жестока, безогледна жена, пияница, приспособенка, на която не може да се разчита, по-голямата част от характера й е лоша, но поне това е характер; госпожа Харис[412], Фалстаф, Принц Хал, Дон Кихот и Санчо, разбира се. Винаги се възхищавам от Лейди Макбет. И Ник Задникът, Офелия и Меркуцио – той, също като госпожа Гамп, се справя с живота, не се моли за никакви услуги, никога не хленчи. Хък Фин, разбира се, и Джим. Никога не съм харесвал особено много Том Сойер – отвратителен самодоволник. А освен това харесвам и Сат Лавингуд, от една книга, написана от Джордж Харис около 1840 или 1850 в планините на Тенеси. Той не храни илюзии относно самия себе си, върши най-доброто, на което е способен; понякога е страхливец, знае го и не се срамува; никога не обвинява за нещастията си някой друг, никога не проклина Бога заради тях.

Бихте ли казали нещо относно бъдещето на романа?

Предполагам, че докато хората продължават да четат романи, хората ще продължават и да ги пишат, или обратно; освен, разбира се, ако списанията с картинки и комиксите в края на краищата атрофират човешката способност за четене, а литературата наистина е на път да се завърне обратно към картинното писмо от неандерталските пещери.

А какво ще кажете за функцията на критиците?

Артистът няма време да слуша критиците. Ония, които искат да бъдат писатели, четат рецензиите, а ония, които искат да пишат, нямат време да четат рецензии. Критикът също се опитва да каже „Килрой беше тук.“ Функцията му е насочена не към самия артист. Артистът е малко по-добър от критика, защото артистът пише нещо, което ще развълнува критика. Критикът пише нещо, което ще развълнува всички други, освен артиста.

Значи никога не изпитвате нужда да дискутирате работата си с когото и да било?

Не, прекалено зает съм с това да я пиша. Тя трябва да харесва на мен и няма защо да говори за себе си. Ако не харесва на мен, говоренето за нея няма да я подобри, тъй като единственото нещо, което може да я подобри, е да се работи повече върху нея. Аз не съм човек на литературата, а просто писател. Не изпитвам удоволствие от разговорите за работата.

Критиците твърдят, че кръвните връзки са основни във вашите романи.

Това е едно мнение, а както казах, аз не чета критици. Съмнявам се, че човекът, опитващ се да пише за хората, се интересува от кръвните им връзки повече от формата на носовете им, освен ако те не са необходими, за да помогнат на историята да се движи. Ако писателят се концентрира върху онова, което трябва да го интересува, което е истината и човешкото сърце, то няма да му остане много време за нещо друго, например идеи и факти като формата на носовете или кръвните връзки, тъй като по мое мнение идеите и фактите имат много слаба връзка с истината.

Критиците също подсказват, че вашите герои никога не избират съзнателно между доброто и злото.

Животът не се интересува от добро и зло. Дон Кихот постоянно избира между доброто и злото, но пък той избира в състояние на бленуване. Той е луд. Той навлиза в реалността само когато е толкова зает с опитите си да се справи с хората, че няма време да прави разлика между добро и зло. Тъй като хората съществуват само в живота, те трябва да посветят времето си просто на това да бъдат живи. Животът е движение, а движението се занимава с нещата, които карат човека да се движи – тоест амбиция, власт, удоволствие. Времето, което човекът може да посвети на морала, той трябва насила да вземе от движението, от което е част. Той рано или късно е принуден да избира между добро и зло, защото съвестта изисква това от него, за да може той да живее със себе си и утре. Съвестта е проклятието, което той трябва да приеме от боговете, за да получи от тях правото да мечтае.

Бихте ли обяснили малко повече какво имате пред вид под движение по отношение на артиста?

Целта на всеки артист е да закове на място движението, което е живот, чрез изкуствени средства, и да го задържи фиксирано по такъв начин, че когато сто години по-късно го погледне някой непознат, то да се движи отново, защото е живот. И тъй като човекът е смъртен, единственото безсмъртие, което му е достъпно, е да остави зад себе си нещо, което е безсмъртно, защото винаги ще се движи. Това е начинът, по който артистът издрасква „Килрой беше тук“ на стената на окончателната и необратима забрава, през която някой ден трябва да премине.

Малкълм Коули казва, че вашите герои носят някакво усещане за подчинение на съдбата си.

Това е негово мнение. Аз бих казал, че някои от тях го правят, а други – не, също като героите на всички други. Бих казал, че Лена Гроув от Светлина през август се справя много добре със съдбата си. За нея не е от голямо значение дали съпругът й е Лукас Бърч или не. Съдбата й е да има съпруг и деца, и тя го знае, и така тя излиза и се погрижва за това, без да моли за помощ от никого. Тя е капитанът на собствената си душа. Една от най-спокойните, най-разумни речи, които някога съм чувал, е когато тя казва на Байрън Банч, в същия момент, в който отблъсква последния му отчаян и отчайващ опит да я изнасили: „Не ви ли е срам? Можеше да събудите бебето.“ Тя не е объркана нито за миг, нито пък уплашена, ужасена. Тя дори не знае, че не се нуждае от съжаление. Например последната й реч: „Ето, не съм пътувала още и месец, а вече съм в Тенеси. Гледай, гледай. Ама тялото наистина се носи здравата.“

Семейство Бандрън от Докато лежах, умирайки също много добре се справя със съдбите си. Бащата, изгубил съпругата си, естествено ще иска друга, така че я получава. С един удар той не само замества семейния готвач, но и получава грамофон, който доставя удоволствие на всички, докато си почиват. Бременната дъщеря този път не успява да се освободи от положението си, но това не я обезкуражава. Тя възнамерява да направи нов опит, и дори ако всички те, до последния, не успеят, то това не е нищо повече от още едно бебе.

Господин Коули казва също, че за вас е трудно да създадете герои на възраст между двадесет и четиридесет, които да са симпатични.

Хората между двадесет и четиридесет не са симпатични. Детето притежава способността да действа, но не може да знае. То знае само когато вече не е способно да действа – след четиридесет. Между двадесет и четиридесет волята на детето да действа става по-силна, по-опасна, но то все още не е започнало да се учи как да знае. И тъй като способността му да действа е принудена да навлезе в канали на злото чрез обкръжението и различни видове натиск, човекът е силен преди да е станал морален. Страданието на света се причинява от хора между двадесет и четиридесет. Хората около моя дом, които причиниха цялото това расово напрежение – всичките тия Майлъмс и Брайънтс (при убийството на Емет Тил[413]), както и бандите от негри, които отвлякоха една бяла жена и я изнасилиха за отмъщение, Хитлеровците, Наполеоновците, Лениновците – всички тези хора са символи на човешкото страдание и мъка, всички те между двадесет и четиридесет.

По време на убийството на Емет Тил вие направихте изявление пред вестниците. Имате ли да добавите нещо към него тук?

Не, само да повторя онова, което вече казах: че ако ние американците бихме искали да оцелеем, то ще трябва да бъде, защото сме избрали и решили да бъдем първите от всички американци; да представим на света едно хомогенно и непречупено лице, независимо дали от бели, черни, виолетови, сини или зелени американци. Може би смисълът на тази злощастна и трагична грешка, извършена в моя роден Мисисипи от двама бели мъже над едно огорчено негърско дете е в това да ни покаже дали заслужаваме да оцелеем. Защото ако ние в Америка сме достигнали онази точка в нашата отчаяна култура, при която трябва да убиваме деца, независимо по каква причина и с какъв цвят, ние не заслужаваме да оцелеем, и вероятно няма да можем.

Какво се случи с вас между „Войнишка отплата“ и „Сарторис“ – с други думи, какво ви накара да започнете сагата за Йокнапатофа?

С Войнишка отплата аз открих, че писането доставя удоволствие. Но след това открих, че не само всяка отделна книга трябва да има замисъл, а и цялото творчество, или сумата от работата на един артист, трябва да има замисъл. С Войнишка отплата и Комари пишех заради самото писане, защото то е удоволствие. Започвайки със Сарторис, аз открих, че моята мъничка пощенска марка родна земя си струва писането и че никога няма да живея достатъчно дълго, за да мога да я изчерпя, и че, възвисявайки действителното до апокрифното, ще имам пълната свобода да използвам какъвто и талант да притежавам, до самия му връх. Мога да придвижвам тия хора наоколо като Бог, не само в пространството, но и във времето. Фактът, че съм движил успешно героите си във времето, поне по моя преценка, ми доказва собствената ми теория, че времето е течно състояние, което няма друго съществуване освен в кратковременните превъплъщения на индивидуалните хора. Няма нещо такова като беше – само е. Ако беше би съществувало, не би имало скръб и печал. Обичам да си представям света, който съм създал, като един вид крайъгълен камък във вселената; че, колкото и да е малък, ако този крайъгълен камък би бил премахнат, цялата вселена би се срутила. Последната ми книга ще бъде Книгата на Второто пришествие, Златната книга, на окръга Йокнапатофа. След това ще счупя молива и ще трябва да престана.

Интервюто води Джийн ван ден Хойвел, 1956 г.

Източник

Уилям Фокнър (1897-1962) е американски писател и поет, чиито произведения обрисуват родния му щат Мисисипи. Той се смята за един от най-големите писатели на двайсетия век и е носител на Нобелова награда (1949).

Коментари (3)

- 17-12-2010|Златко

Великолепно интервю – стегнато, съдържателно, принципно. Едно от най-добрите, които съм превеждал някога. Особено важно ми се струва тук това, че дори и най-големите гении очевидно не могат да надскочат предразсъдъците на времето си (нещо, което е банално, разбира се, но срещата с конкретните му прояви винаги оставя човек със зяпнала уста – отново и отново). Погледнете например пасажа, в които майсторът говори за успеха като за жена, на която трябва да се покаже опакото на ръката, за да си знае мястото. Може би тук се открива само затаената фрустрация на един човек, който никога не е познавал семейното разбирателство и щастие, въпреки дългогодишния „брак“. А може би това просто е културата на онова време, всички тия неща, които днес ни показват телевизионни сериали и пр.

Особено силно ме порази обаче пасажът, в който Фокнър говори за „детето-идиот“ Бенджи. „Бенджи е животно“. Кратко и ясно. Разбирането на цяла една епоха за хората с увреждания, уловено в едно изречение. При което, забележете, не става дума нито за презрение, нито за безразличие. Фокнър очевидно се опитва да обича своя герой, да го приеме по някакъв начин. И онова, което не му го позволява, е не толкова некомпетентност на сърцето, колкото пълно непознаване, пълна липса на досег, на каквато и да е информация, за света и чувствителността на хората с увреждания. Простото безразличие на времето, в което живее. Могилино, в един американски вариант отпреди шестдесет години...

Ако не друго, то поне тази перспектива ни дава някаква представа за времето, което ще ни бъде необходимо, за да превъзмогнем същите тези предразсъдъци у самите себе си. Защото, припомням, ако и може би ненужно: реалното Могилино е отдалечено от нас не с шестдесет години...

- 17-12-2010|Punchy

Изумително интервю, едно от най силните които съм чел. При това съм от хората, които трябва да четат Фокнър за „ЧЕТВЪРТИ ПЪТ“, да не говорим за сценариите му. Мисля, че биг си ги спестил дори. „Аха, ето и гълъбите, казал Хемингуей и си излязъл от киносалона като гледал Сбогом на оръжията, а Да имаш и да нямаш е дори по лош. Както и да е, трудността ми да го чета се доближава до невъзможността да си лягам с библията всяка вечер,за разлика от Слез на земята Мойсей. Ангажираността, това е което ме изумява и го прави писател не за мойта уста лъжица, а тя не е малка,ангажираността към това което прави преди всичко за делото наречено литература.Останалото е суета и гоненен на вятър. Благорадя ти, Златко за превода.

- 05-01-2011|Мари

Много интересно интервю, безкомпромисно, като самата проза на Фокнър. Мисля обаче, че на български The Sound and the Fury беше (сполучливо) преведна като „Врява и безумство“.

Сред българските роми

Автор: Димитър Кенаров

Стоян е кмет на Надежда. Той е също нейният доктор, социален работник, психолог, семеен съветник, учител, съдия.

В десет часа сутринта, в едно знойно юнско утро, аз се оказвам в кабинета на Стоян – малка стаичка в едноетажна срутена къща със зарешетени прозорци. Стените са боядисани наскоро в ярко розово, като стая на бебе-момиченце. Но вместо люлка, тук има голяма дървена писалищна маса, гола, с изключение на телефон с шайба, останал от бюрокрацията на едно отминало време. Две знамена – българското бяло-зелено-червено и змията от звезди, захапала опашката си, на Европейския съюз – стоят от двете страни на маслена картина, представяща самотен пейзаж с брезички. Мухоловка, обсипана с мъртви насекоми, виси от лампата на тавана, извивайки се с всеки повей на вятъра, като някаква перверзна люлчинска играчка.

Седнал на опърпан диван, Стоян изглежда като муха в човешки ръст. Памучната му риза на карета и сивите панталони са спретнато огладени, обувките му са излъскани до перфектен гланц; чифт слънчеви очила, като фасетъчни очи, почиват върху тъмното му чело. За случайния наблюдател Стоян може би изглежда като дребен общински служител в лятна ваканция. А всъщност той е директно отговорен за съдбите на двадесет хиляди роми в онова, което е може би най-мрачното гето в Европа от 21-ви век: кварталът в българския град Сливен, известен под името „Надежда“.

Да бъдеш кмет на Надежда не е съвсем като да бъдеш кмет. Стоян предпочита думата „шериф“, макар и да не носи значка и револвер, а позицията му не може да бъде наречена официална, тъй като официалните позиции носят със себе си реални отговорности. Той е повече нещо като посредник, един вид мост между неговата общност и общинското управление в Сливен. Тъй като не разполага с годишен бюджет, но притежава солидни познания за нуждите на хората, той прави предложения за това как да бъдат разпределяни обществените средства в Надежда. Ако се спука водопроводна тръба, той казва на властите да я поправят; ако някоя линейка откаже да приеме повикване от гетото, той съобщава за случая. Днес хората чукат на вратата му всеки пет минути: един мъж се нуждае от помощ при попълване на документи; някаква жена е имала скандал с мъжа си и пита за съвет; друг мъж иска да знае дали ще дойде камионът за почистване на канализацията.

Питам Стоян кой е най-големият проблем, пред който са изправени българските роми. „Не може да се определи само един-единствен проблем, тъй като всяко нещо е свързано с всичко останало“, казва той. Българският му е безупречен, без следа от акцента, с който обикновено се свързва произношението на ромите – груби гласни сред множество съгласни. „Проблемът на сегрегацията започва от раждането и свършва само със смъртта. Ромските жени раждат бебетата си в отделен родилен дом. Ромските деца посещават отделни училища. Те живеят в отделен квартал. Българското правителство просто няма нужда от добре образовани, интелигентни роми.“ Той говори внимателно, методично. „От двадесетте хиляди, които живеят в Надежда, по-малко от една десета са грамотни. Имаме най-много двадесет души със средно образование. Това е един на хиляда. От двадесет хиляди имаме само четирима с висше образование. Тук в надежда ние живеем в каменната ера. Какво толкова има да се променя?“

Закътан в южното подножие на източния Балкан – живописната планинска верига, която буквално разделя България на две половини и дава името на полуострова – Сливен представя на посетителите си причудлива смесица от селска и градска архитектура, бетонни панелни блокове в съветски стил, издигащи се над тухлени къщи. В утрините тракането на каруци се смесва с бученето на автомобилите и автобусите. Петлите още не са напълно изместени от будилниците. Туристите, може би на път към някой от лъскавите курорти по Черноморието, правят повърхностни забележки за непретенциозната красота на това място, без да знаят за скритата уродливост на града.

Стоян ме води към първите къщи в Надежда. Минаваме през поляна, обсипана със захвърлени рула от касови автомати. Два коня пасат сред боклука. Скоро навлизаме в тясна, асфалтирана улица с ниски тухлени къщи от двете страни, измазани или не, с или без прозорци, с или без врати. Няколко по-спретнати сгради са боядисани в ярко оранжево или зелено; мраморни парапети украсяват балконите, двойните прозорци са с лъскава алуминиева дограма. Някои от фасадите са покрити с плочки за баня. Простори за пране се пресичат над главите ни. Сателитни антени стърчат почти над всеки покрив. Безброй много други околности в България изглеждат по същия начин, с изключение на един натрапчив детайл: триметроваta желязна ограда, с опънати по върха жици от бодлива тел, която обгражда цялата Надежда. Приликата с онези други гета от едно друго време смразява кръвта.

По-нататък по пътя няколко дребни търговци предлагат евтини стоки, най-вече обувки и зеленчуци. Три деца играят карти с огромна концентрация; едното се опитва да наднича в картите на другото. Пред фризьорския салон тийнейджъри в модни облекла чакат реда си за изрусяване или боядисване косата на леопардови петна (популярен стил сред младите роми); фризьорът е на не повече от 15 години. Украсата на салона се състои от изкуствени слънчогледи, доларови банкноти, закрепени с лепенки за огледалото и голям плакат на гола жена. Надежда не е толкова безнадеждна, колкото си мислех.

„Готов ли си да си тръгваш?“, пита ме внезапно Стоян. Изглежда ми загрижен, объркан, като човек, който току-що си е спомнил, че е оставил печката включена. Казва ми, че не е добре да се обикаля из по-бедните части от Надежда поради проблем с канализацията, който не е бил отстранен. Много хора са раздразнени, казва той, и може да не се зарадват на посетители. Миналата седмица са се опитали да счупят камерата на един екип от германския телевизионен канал ZDF. Опитът на Стоян да ме уплаши изглежда объркващ, като се има пред вид първоначалната му готовност да ме разведе наоколо; дали наистина се притеснява за мен (околността изглежда напълно сигурна) или се чувства неудобно заради нещата, които бих могъл да открия? Казвам, че искам да продължим. Той най-после приема, но настоява да не правя снимки. Добре.

Сливенският квартал Надежда е като адът на Данте. Той си има кръгове, макар и на пръв поглед да изглежда като голям квадрат. Това не е просто бедняшки квартал, където всички споделят бедността на равна нога. Ромите може и да са изключени от българското общество, но това не им пречи да практикуват разделение сред самите себе си. Йерархиите, независимо дали религиозни (християни срещу мюсюлмани), племенни или семейни, съществуват реално, те са строги и сложни. Икономическите различия са най-очевидните. Надежда си има собствени милионери, пролетариат и просяци. Гетото си има собствено гето.

Примитивността на каменната ера, за която ми говори Стоян, е най-вече пространствена. Представителните къщи са първите, които изчезват, след това уличната настилка, след това дрехите. Миризмата на животински и човешки екскременти е ужасна. Няма течаща вода, няма електричество. В това сюрреално място мухите заместват пчелите, опрашвайки полетата от смет. Плъховете са известни под името пис пис, защото достигат по ръст котараците. Вместо да играят игри, децата се събират на големи групи, измършавели и голи, около майките, които сами са на детска възраст. Съседите им презрително ги наричат голи циагни. Но никой в тази част на Надежда не може да бъде наречен истински циганин. Стотиците години на скитничество, оцеляване и традиции са напълно заличени. Единствената оставаща памет е телесната памет на глада, а след това сън. За какви грехове се наказват тия хора?

Не ми е разрешено да разговарям с никого в деветия кръг на Надежда. Теглейки ме за ръкава, Стоян, моят Вергилий, ме води обратно към светлината. Протестите ми са напразни. Не можем да останем, настоява той. Стига толкова. Забелязвам, разбира се, начина по който ме следват празните погледи. И знам какво виждат те: чужденец, дошъл да документира нещастията им. Разбирам, че не съм добре дошъл. Самият аз тук съм циганин.

Всъщност, аз съм гаджо – думата, която ромите употребяват за всеки, който не е ром. Евреите са гадже за ромите, ромите са гоим за евреите. Аз съм едновременно и гаджо, и гой.

Роден съм в София, България, където живях деветнадесет години, преди да започна да следвам в Съединените щати. Между университета и средното училище прахосах още две години, опитвайки се да работя като журналист на свободна професия у дома. Това прави двадесет и една години в страна, в която ромите наброяват между 5 и 10 процента от населението – около осемстотин хиляди от осем милиона. Но през онези двадесет и една години аз познавах само едно семейство роми – нашите съседи в една друга Надежда, работническият квартал на София. Пътищата на етническите българи и ромите рядко се пресичат.

Но, разбира се, ромите се виждат навсякъде, по всяко време: онези в дрипи, претърсващи контейнерите за боклук; онези срещу централна гара в София, вдъхващи лепило от мръсни пластмасови торбички; другите, събиращи железни отпадъци с конски каручки; онези с липсващи крака или ужасяващи недъзи – може би фалшиви – просещи в центъра на София; раздърпани деца, миещи прозорците на колите по главните магистрали; евтини проститутки на Лъвов мост след девет часа вечерта; музиканти с танцуващи мечки или маймунки. Не само, че ромите в България не са невидими – те са и любимия препарат под изкривения микроскоп на тукашните медии. Те крадат, убиват, изнасилват; те са мръсни, мързеливи, необразовани, нямат желание да учат; те се множат като зайци и продават бебетата си или ги изоставят по детски домове; те пресушават фондовете на общественото осигуряване и никога не плащат сметките за електричество. Необузданата правителствена корупция не е особено интересна история; престъпленията, извършени от цигани, попадат обаче в заглавията.

Местните предразсъдъци се разкриват и в езика: недобре свършената работа е „циганска“; един презрян човек е „мръсен циганин“; за измамника се казва, че „краде като циганин“. И така нататък. Под натиска на организациите за човешки права, думата ром (рома) е политически коректното наименование за циганин, но подразбирането си остава същото:боклук. Когато бях дете, баба ми нежно, но твърдо ме предупреждаваше да си изям всичко, „та да не те надвие циганчето“. Връзката на един от вторите ми братовчеди с „една от тях“ беше срамна тайна, прошепвана само по семейните събирания. Скрити зад бюрократичния фурнир на толерантността, множество българи – множество европейци – считат ромите за низши, еднакви („те всичките изглеждат еднакво“) хора, от които е по-добре човек да се държи настрана; и всеки ром знае това.

Имам късмета да открия Васил Чапразов. Васил е известен поет в местната ромска общност, както и издател на месечния вестник Дром Дромендар(Път към пътищата, приблизително) и на списанието О Рома. Оплешивяващ, леко пълен, с добре подстригана, посребрена брада, той би могъл да бъде който и да е шестдесет и две годишен човек на литературата. Докато пием бира в едно кафе в центъра на София, той ме изпитва по ромски теми. Дали знам, че Чарли Чаплин е имал циганска кръв? А Елвис Пресли? Отношението на Васил към собственото му племе изглежда се колебае между гордост от изисканите индивиди и отвращение към необразованите маси. Самоуважение, смесено със себепрезрение. По негово мнение, публичният облик на ромите страда, защото много талантливи хора се срамуват да признаят произхода си. Разграничението по цвета на кожата е маловажно, понякога несъществуващо, така че успешните роми – артисти, учени, музиканти, спортни звезди – могат да минат за българи, докато българите винаги са готови да претендират, че звездите са си техни. В резултат на това само най-непривилегированите, най-стигматизираните – утайката – си остават „роми“.

След като свършваме бирите си, Васил ме взема със себе си в редакцията наДром Дромедар, за да ме запознае със сина си. Съименникът ми Димитър е приблизително на моя възраст, мой ръст и мое тегло; той би могъл да бъде мой брат, мой двойник. Дълбокият белег над лявата вежда е може би единствената значителна разлика помежду ни. Димитър подготвя оформлението на следващия брой на вестника. Той прелиства екземплярa на Virginia Quarterly Review, който му подавам. „Никой в България няма да чете толкова дебело списание“, казва той с леко пренебрежение, но начинът, по който разглежда страниците, издава одобрение. Съгласява се да поеме ролята на мой личен водач из ромските квартали в страната. Да, той ще може да ми помогне; ще ме придружава по места, където напреженията са прекалено високи, за да може някой външен човек да пътува сам. Той ще бъде моят вътрешен човек.

Защото съм приятел на Димитър, Пейо Пеев Димитров ме приема в работилницата си. Краят на работния ден е, но той включва лампите в работилницата, пуска машините: мощни пневматични чукове, спускащи два тона яд върху невинни наковални; гигантски стоманорезачки, подобни на гилотини. Потрепващият пръстен под е застлан с метални парчетии и остри като бръсначи стружки; въздухът има кисел, галванизиран привкус, упоителна смесица от машинно масло и сяра. Няколкото луминесцентни лампи сякаш по-скоро поглъщат светлината, отколкото да я разпращат, така че цялата работилница си остава потопена в постоянен полумрак.

Всъщност тази малка индустриална фирма, близо до Сливен, произвежда остриета за плугове. Пейо е собственикът. В ранните деветдесет години, когато безразборната приватизация е била в разгара си, той е купил машините от една държавна кооперация и създал работилницата. Приятелите му се присмивали за безразсъдството, но той не слушал. Сега той снабдява с резервни части българските тракторни компании; дори е подписал договор за износ с една албанска фирма.

Успехът на Пейо е очевиден. Отвън, до един куп плугове, блести сребрист Мерцедес S350. За Пейо обаче колата е нищо в сравнение с желязото. Той взема в грубите си ръце две остриета за плугове. „Това“, казва той, посочвайки острието в лявата си ръка, „е направено от конкуренцията. А това“ – той посочва другото – „е моя собствена продукция“. В тази поза тялото му напомня кантар, премерващ човешкото поведение в живота. Неговите добри дела, вярва Пейо, тежат повече от лошите постъпки на някой друг. „Каквото и да прави човек“, казва той с гордост, „трябва да вложи сърцето с в него. Нищо друго не е важно.“

Метафората за сърцето съвсем не е само фигуративна, идеща от неговата уста. Разкопчаната му риза разкрива дълъг, грозен белег на гърдите му: четири байпаса. Но операцията не е намалила страстта му към железарската работа. С чифт огромни щипци той хваща голям железен лист и го слага под пневматичния чук. Бенг. Пулсът ми се учестява. „А това е стоманорезачката“.Слаш. Празненство в ада.

Според българската легенда циганите са били първите ковачи. Те са създавали броните на царете, снабдявали са армиите им, изграждали са укрепленията на градовете им. Когато Хан Крум победил Никифор в девети век, цигански ковачи покрили черепа на убития император със сребро, така че ханът да може да пие от него. Не се съмнявам, че Пейо, при достатъчно време, би могъл да изкове щита на Ахил.

Има още един мит, който упорито се носи сред българите: когато никой друг не се съгласил да свърши тази работа, един циганин забил гвоздеите, с които Исус бил прикован на кръста.

Романтизирани или демонизирани като гадатели, очарователни разбойници или крадливи номади, циганите населяват литературата и киното – от Малката циганка на Сервантес и Мол Фландърс на Дефо, доЦиганско време на Кустурица и ролята на Брад Пит като боксьор-циганин вГепи. На запад от Будапеща думата циганин извиква пред въображението образите на фантастични кервани и буйни китари; на изток, това е ругатня. Навсякъде другаде, циганите са все още египтяни.

Ромите винаги са получавали името си от външни хора, и винаги некоректно. Когато предшествениците им са дошли от Индия и се установили на Балканите около единадесети век, византийците ги наричалиациганои – название, което може би идва от атинганои – еретическа секта от девети век, за която се твърди, че се е занимавала с магия. Българскотоцигани, унгарското cigány, немското Zigeuner – всички те произхождат от това название. Каквито и да са били обстоятелствата, когато гаджо не успява да събере реални факти за tsigani, той започва да си измисля. Малко добри книги са били написани по тяхната история, и повечето от тях са изпаднали в гетото на научната литература.

Ромската култура е толкова разнообразна, че може би е по-подходящо да се говори за култури. Общият индийски произход се е превърнал в един видВавилонско заточение. Един сръбски ром няма какво толкова да си каже с финландския събрат; онзи от северна България изпълнява обреди, различни от ония на южния му съсед. В Европа има повече от шестдесет ромски диалекта, а само в България – поне осемнадесет, като единственият общ език е може би онзи на изключеността от обществото. Никои от стереотипите не са напълно неверни, и всички те са напълно погрешни.

За българското подсъзнание циганите понякога изглеждат като прикрити турци. Това не е нищо ново, нито пък ограничено единствено до България. Понеже пристигането на циганите в Западна Европа през петнадесети и шестнадесети век съвпада с най-силната експанзия на Османската империя, ромите често са били вземани за турски шпиони. От масовата истерия, свързана със заплахата от турците, произлизат и масови преследвания. Като следствие от това много страни в Европа създават законодателства, жестоко преследващи всеки, за когото се е предполагало, че е циганин – или дори се преструва на циганин. Обвиненията в шпионаж често са били използвани като оправдание за съдебно преследване и са залегнали в основата на три указа на Имперската Диета[414] на Свещената римска империя. Други постоянни обвинения са били такива в кражба, скитничество, магьосничество, дори канибализъм.

Може би най-подробният списък на омразата – злокобно огледало на онова време – ни се предлага от Авенций (Йохан Турмайер) в неговите Баварски хроники, написани около 1522:

По това време [1439], тази крадлива човешка раса, утайката и тинята на различни народи, които живеят по границите на Турската империя и Унгария (ние ги наричаме Zigeni), започнаха да скитат из нашите провинции под водачеството на техния крал Цингело, и с помощта на кражби, обири и гадателство, те живеят тук безнаказано. Те говорят лъжливо, че са от Египет и са осъдени от боговете на изгнаничество, и безсрамно твърдят, че изплащат, чрез седемгодишно заточение, греховете на предтечите си, които са отблъснали Благословената Дева Мария и детето Исус. От собствен опит научих, че те използват венедския[415] език и са предатели и шпиони.

През следващите епохи предразсъдъците не отпускат хватката си върху европейското въображение. В апогея на западното рационално мислене, Дени Дидро пише в Енциклопедията: “[Циганите са] безделници, които претендират да предсказват бъдещето по линиите на ръката. Действителният им талант е да пеят, танцуват и крадат.“

Далеч от това да бъдат диваците, описвани в различни легенди, турците са демонстрирали умерена толерантност към завладените малцинства, включително към българите и ромите. Желаещите да плащат по-ниски данъци са могли да се откажат от християнството и да приемат исляма. Някои хора са приели това, но мнозинството е отказало. През деветнадесети век умиращата Османска империя извършва поредица от отчаяни зверства на българска територия, но обикновено политическата линия е била онази на ненамеса в религиозните и социални дела на поданиците. Циганите са били отлъчвани от обществото, това е сигурно, но те никога не са били подлагани на системното преследване, което е било обичайно в западна Европа. С изключение на княжествата Влахия и Молдавия (днешни Румъния и Молдова), където циганите са били брутално поробени до 1864, Балканският полуостров не е бил чак толкова лошо място за различните. Ако Индия е била първият дом на циганите, то Балканите са станали техен втори дом.

След освобождението на България през 1878, статусът на циганите не се променя особено много – те все още са поробените, макар и управлението да е преминало от едни ръце в други. Ситуацията е подобна и в другите балкански страни с голямо циганско население, като Румъния, бивша Югославия и Гърция. Преди да се заговори за дискриминация, трябва да се каже обаче, че България е единствената страна в Европа (заедно с Дания), която е спасила своите еврейско и циганско малцинства по време на Втората световна война, отказвайки депортацията им. В отговор на това посланикът на Хитлер в София, Адолф-Хайнц Бекерле, изпраща следния доклад: „Манталитетът на българския народ не притежава идеологическата просветеност, на която се радва нашият народ. Прекарвайки целия си живот заедно с арменци, гърци и цигани, българите не виждат някаква вреда в евреина, за да оправдаят някакви специални мерки срещу него.“ Понякога изостаналостта се оказва най-просветеното становище.

Но нито турците, нито немците са онези, които извършват най-големите престъпления. Това извършва псевдо-комунистическият режим, наложен на България от Съветския съюз през 1944. Макар и първите няколко години да са изпълнени с очаквания (циганите получават правото да си създават собствени културни институции), скоро партията започва да затяга хватката и отказва да признае дори съществуването на малцинства. Официалното становище е, че в България няма цигани. Политиките се люшкат между асимилация и сегрегация, без ясни резултати. Склонността на функционерите да преследват голямомащабни, произволни стратегии, без зачитане на каквито и да е културни чувствителности, осъжда всичко на провал. Специалните жилищни проекти си остават напуснати или биват плячкосани; безработицата се прикрива чрез даване на циганите работа като чистачи или метачи на улици. Когато режимът беше свален през 1989 и България навлезе в мъчителен период на демократизация и пазарна либерализация, циганите бяха първите, които пропаднаха през пукнатините на свободата. Онова, което преди бяха сегрегирани райони, сега се превърнаха в гета.

Присъединяването на България към Европейския съюз през 2007 беше благоприятно за ромите. Законите на ЕС изискват спазването на правила, гарантиращи правата на малцинствата и справедливото разпределение на обществените средства. Създадени бяха множество правителствени и неправителствени програми с цел да се ускори процеса на десегрегация и интеграция. Най-важен в това отношение е фактът, че седем страни, сред които и България, стартираха Десетилетието за включване на ромите (2005–2015) – обширен проект, целящ да подобри социо-икономическия статус на ромските малцинства в страните от централна и югоизточна Европа с големи ромски малцинства (България, Хърватска, Чешката република, Унгария, Македония, Черна Гора, Румъния, Сърбия и Словакия). Основните направления за действие засягат жилищата, здравеопазването, образованието и възможностите за намиране на работа. Ентусиазмът е голям.

Стела Костова е сериозна ентусиастка. Член на общинския съвет в Сливен, тя на практика излъчва усещането за революция. Понякога заповедна, друг път любезна, официална или шеговита, тя е една от основните представителки на движението за ромски граждански права. Подобно на мнозина други млади, добре образовани ромски активисти, тя изглежда е у дома си в Будапеща и Ню Йорк също толкова, колкото и в родния си град. След като е видяла други светове, тя знае по-добре какво иска за самата себе си.

Срещаме се в ресторант в центъра на Сливен; тя току-що е била на фитнес. Преди да започнем разговора, тя звъни по мобилния си телефон на учителката по английски и обяснява защо няма да може да бъде в клас днес. След това пали Marlboro Light. По филтъра остават следи от червилото й.

„Политиките на българското правителство по отношение на ромите са абсолютно възмутителни“, казва тя още преди да съм задал какъвто и да е въпрос. „Някой пише документи, гласува се законодателство, но промени няма никакви. Всичко е само едно голямо театрално представление, абсолютна симулация. Разбира се, комунистите причиниха първи цялата бъркотия, но оттогава насам нещата само се влошават.“

Стела признава, че европейските фондове и спонсорите на различни НПО са направили много за подобряване на най-насъщните проблеми на ромите, но повечето пари според нея се прахосват за администрация. „Онова, което стига до хората, е само прашинка. Трябва да се изразходват повече средства за контрол, така че да се осигури парите да стигат до ония, които най-много се нуждаят от тях.“

Като шеф на програмата за десегрегация в Сливен, Стела е отговорна за това ромските деца да получат реални шансове за образование. Понастоящем почти във всеки ромски квартал има чисто ромски училища, които не са нищо повече от институции за увековечаване на социалното неравенство. Повечето учители са слабо квалифицирани и равнодушни към учениците си. Понякога учениците от петите класове имат уроци заедно с четвърти и трети клас. Училищата са в ужасно състояние – по прозорците няма стъкла, през зимата отоплението не работи. Посещаемостта е много ниска: от около 1500 ромски деца в училищата в Надежда, може би само двеста ходят редовно на училище. Резултатът е, че дори ония, които получават начално образование, си остават неграмотни.

Целта на програмата е да се изпратят ромските деца в интегрирани училища и да им се предоставят координатори, които да следят за посещаемостта и училищния им напредък. Ако има оплакване от дискриминация, координаторът трябва да предприеме нещо и да направи доклад; когато някой ученик се нуждае от допълнителна помощ с учебния материал, координаторът трябва да се погрижи за това. Целта е постепенно и бавно да се закрият всички сегрегирани училища и ромските деца да започнат да посещават училище заедно с българските.

Ангел, един от програмните координатори в Сливен, носи за интервюто тетрадка с подгънати ъгли, която е нарекъл „Българският инженер на квартал Надежда и околност“. На всяка страница той старателно е описал различни проблеми. Как може да се намали престъпността в ромската общност? Как да се спрат ранните женитби и бременности?

В офиса на организацията, където Стела ме завежда след това, присъствам на събрание на координаторите. Ромското знаме – червено колело, търкалящо се на фон от небе (синьо) и земя (зелено), виси на стената. Навсякъде бръмчат компютри. В един от ъглите е подпряна китара с липсващи четири струни. Когато събранието започва, Стела иска от всеки координатор подробен отчет. Тя е в тържествено настроение; не се разрешават никакви шегички. Пушенето е забранено. Когато някой не си е свършил работата, Стела повишава тон. Всички се присвиват. Пет ромски деца са изпратени в едно от интегрираните училища; шест в друго. Цифрите никога не излизат над границите на едноцифрените числа. Стела знае, че каквато и да е ползата от нейните усилия, гладните сред ромите отново ще си легнат гладни.

„Бог е наредил те да си лягат гладни“, казва Боби – ром от квартала Кошарник в Монтана, град в северозападна България. „Бог им е определил съдбата. Те трябва да си легнат гладни един или два пъти, за да научат цената на работата и да престанат да просят. Дай им десет хляба, сто – никога няма да им стигнат, докато не се научат сами да печелят това, което ядат. Трябва да се научат сами да си помагат.“

„Те“ са неговите по-малко щастливи съседи от Кошарник. Димитър и аз седим в къщата на Боби вече около час, очаквайки да намалее следобедната жега. Боби е без риза, със закръглено коремче. Докато говори, той прескача през телевизионните канали: музика, филми, реклами за работа в чужбина.

Подобно на много други роми, Боби допълва дохода на семейството си чрез пътуване. Той купува евтини коли на старо в Австрия и ги препродава в България; продава и дизелово гориво, понякога нелегално. Бизнесът е добър: къщата му е просторна и чиста, обзаведена със скъпо изглеждащи мебели; по прозорците се виждат саксии с цветя. Дворът е обсипан с пъстри детски играчки. Майката на Боби, която в момента е на курорт, държи малко кафене непосредствено до къщата. В шест часа сутринта то е пълно с клиенти, пиещи кафе преди работа; в шест следобед същите клиенти се връщат обратно с дневната заработка, готови за няколко бири.

След като жегата е понамаляла, ние тръгваме из махалата. Кафенето е почти пълно. Няколко мъже, никой от тях не по-възрастен от тридесет, си приказват на маса до тротоара, пушат цигари и пият. Ръцете им са мръсни; те току-що са се върнали от работа. Копаене на полето. Бране на ягоди в близката ферма. Събиране на отпадъци. Каквото и да е. Повечето роми нямат основно или професионално образование. И понеже държавните фирми не ги наемат лесно, остава си най-вече работата на частно, макар че на ромите се плаща по-малко, отколкото на всички останали. Заплатата е около десет лева дневно.

„Животът беше по-добър при Тодор Живков“, казва един възрастен мъж, когото срещам на улицата. Мнозина споделят неговата носталгия към бившия комунистически диктатор. „Тогава нямахме права, но имахме работа. Сега имаме права, но човек не може да нахрани семейството си със свобода.“

Семейството не може да се нахрани и с религия, но тук тя е основното меню. Почти всички, които срещам в Кошарник, са християни-протестанти. Разговорите от ежедневието са изпълнени с цитати от библията или общи фрази – „братът е твърд във вярата“ – преведени буквално от мисионерския английски език. Децата учат Библията устно, преди да са се научили да четат. Турската пословица, че по света има седемдесет и седем и половина религии – оставащата половина е за религията на циганите, каквато и да е тя – не е съвсем лишена от истина. Християни или мюсюлмани, циганите предпочитат един синкретичен подход към божественото. Семействата често празнуват както Коледа, така и Рамазан. Протестантизмът не е променил много в това отношение; по-скоро ромите са променили протестантизма по такъв начин, че да обслужва нуждите им. „Семейството отсреща са баптисти, но аз съм адвентистка“, хвали се пълна жена на около петдесет. „Адвентистите не ядат свинско, но баптистите нямат проблем с него. А аз обичам свинско.“

Децата са сърцевината на ромската култура, нейната алфа и омега. Детството може и да е много кратко – тук то свършва някъде около десет-единадесет – но то не е самотно, неприятно или скотско. Момичетата и момчетата са обичани еднакво. Където и да отида в Кошарник, хората ме молят първо да снемам малките им, подреждайки ги пред овехтелите си домове. Бебето в пелени, вдигнато над главата на родителя, е един вид триумф на живота над несполуките. Всичко друго може и да е източник на срам, но не и децата.

Държейки се на разстояние от мен, един висок и широкоплещест мъж без риза стои в сянката на една от сградите. Когато децата се събират за да ги снимам, той ме поглежда с поглед, изпълнен с нещо средно между презрение и отвращение. След няколко минути той най-после се приближава. „Ти си от университета, нали? Не ми казвай не, познавам по вида ти. Идваш тук да задаваш въпроси, за да напишеш дисертация след това. Нали? Питаш за проценти, цифри, правиш снимки. Искаш да разгледаш с после да се прибереш вкъщи. Искаш да спечелиш пари от нас. Искаш да ни ограбиш.“

Писнало му е от хора, които идват тук, записват историята на живота му, за да я четат други. Разказите не лекуват туберкулоза. „Ние да не сме мечки или маймуни“, пита ме той, „че идваш тук да ни гледаш как танцуваме, та да могат други да ни се смеят? Това е грях, знаеш ли?“

Автор на снимките: Димитър Чапразов

Превод със съкращения.

Източник

Димитър Кенаров е журналист на свободна професия, сътрудник на множество америкснаки издания, сред които Virginia Quarterly Review, the Nation, the Boston Review, Etiqueta Negra и др. Негови репортажи са включени в сборника Best American Travel Writing 2009.

Китай и светът – Част 2

Автор: Аврам Агов

Различията между САЩ и Китай са безкрайно много, но понякога можем да открием прилики там където най-малко се очакват. Неотдавна попаднах на много интригуващо проучване на института „Пю“ за международни нагласи. На въпроса „Смятате ли частната инициатива като добро нещо за обществото?“ към 70% от американците са отговорили положително и най-близо до тях се наредиха китайците със същата положителна нагласа. За сравнение във Франция са отчели около 40% положителна нагласа. По отношение на смъртното наказание Китай се приближава до САЩ (37 щата) и различава от Европа и останалите 13 американски щата. Като отвореност Китай прилича повече на САЩ макар че не е страна на имигранти (със страха и параноята за сигурност, САЩ дори се превръщат в своето отрицание). САЩ и Китай са вече двете водещи икономики (условно може да приемем и Европа за единна икономика) с висока степен на независимост и същевременно интегрираност със света. Това в никакъв случай не означава, че Китай е американизирано общество. Това може да се твърди донякъде за Южна Корея, например. Друго сходство между Китай и Съединените щати е липса на голяма икономическа концентрация (под формата на олигархии, мафиотски структури и прочие) въпреки че изходната база на индустриалното развитие е много различна – предприемачески капитализъм в САЩ и държавен корпоратизъм в Китай. Една от причините за тази широка икономическа основа е размера на тези страни и трудността една или няколко групи от фирми и индустриалци да установят контрол върху икономиката. В САЩ стриктното анти-монополно законодателство е друга важна причина. В Китай, само за 30 години пазарната икономика създаде 128 милиардера (към края на 2010 г.) и само в Съединените щати те са повече. Смята се, че Китай има стотици хиляди милионери!

Германия „обра точките“ (и наградите) на Експото. Германският павилион, който беше сред най-посещаваните, приличаше на захвърлено парче желязо (излязло от ковашка преса) на поляна, но отвътре бе доста пъстро и човешко – една от най-интересните експозиции, включваща представления на живо. Германският „инженеринг“ беше демонстриран чрез огромна кристална сфера (движеща се чрез сложен механизъм инсталиран на купола на сферично помещение), по която тече видео калейдоскоп за историята и културата на страната – магически свят с образи от реалността. Френският павилион контрастираше на германския с елегантния си вид отвън и помпозната „вертикална градина“ с екзотичен привкус във вътрешния двор на сградата. Сред разкошната градина бе разположен базар от Таити, а пред павилиона се играе таитянски танц с огън – и французите са имали империя. Любопитно е, че не предлагаха превод на английски език (единстеният павилион сред тези които посетих) – всичко беше написано на френски и естествено на китайски. В немския павилион дори говореха на английски. Част от френския павилион беше галерия със скулптура на Роден и картини на Сезан, Мане, Гоген и други художници от музея „Орсе“. Експозицията излъчва блясък и желание да се впечатли. Германците сякаш по-малко се нуждаят да се доказват пред света; das Auto дори не са показали…, нещо което французите не са пропуснали в своя павилион с излъскан Ситроен на входа. И все пак това е Германия: част от експозицията включва машинарии, поточна линия и „склад“ със стоки „Made in Germany“.

Разказът на националните експозиции може да продължи безкрайно. Всеки се е опитал да намери своето място, така както го разбира. Дания предложи Андерсенов свят на приказките; дори бяха донесли оригиналната статуя на малката русалка от Копенхаген. Павилионът бе спираловидна сграда с широки алеи, по които посетителите се движеха с колелета… Или пък да с спрем за миг пред английския павилион, който представляваше прозрачен таралеж с хиляди стърчащи навън прозрачни пластични тръби (дълги по десетина метра). Това е био-вселена с уникална колекция от 10,000 семена , втъкани във всяка една от пластичните „пръчки“. Затова е наречен „катедрала от семена“ – храм на живота на земята. Чудеса.

Къде сме ние в този микросвят? Първо е трудно да се намери България на картата на Експото, защото продукцията не е в отделен павилион а в обща европейска експозиция (една от малкото държави без свой павилион). Ние сме в „кюпа“ един вид, макар че експозицията (включваща макет на улица в стария Пловдив, златен шлем от тракийско време и други експонати), не е лоша предвид скромните инвестиции. Български ресторант на частна фирма в европейския сектор напомняше за нашата атмосфера. Толкова за нашето представяне – скромни намерения, скромни резултати…

Ще бъде преувеличено да се каже, че всичко в Китай е бизнес, но може да уловите тази атмосфера почти навсякъде. Корпоративният сектор е втората половина на Експото. Гигантският павилион на Китайската коробостроителна компания (реплика на част от корабостроителница) грабва окото в началото на изложението. Китай все още изостава по конкурентоспособност от корейските и японските корабостроители, но бързо скъсява разстоянието. И отново държавата, това добро ли е или лошо; няма еднозначен отговор. В индустриалната история на Източна Азия държавата е играла важна роля в стимулиране и протекция на зараждащите се индустрии. Забележителни са примерите в Южна Корея, където корабостроенето започва с мощна подкрепа на правителството в началото на 70-те години (случаят с корабостроителницата на Хюндай) или се учредяват държавни фирми (Поханг стийл), които се приватизират впоследствие. В тези два сектора Южна Корея е сред световните лидери.

Макети на кораби от различни епохи напомнят за величието на китайския флот. Следователно настоящият бум е и продължение на морските традиции на страната. Експедициите на Ченг Хе през първата половина на 15-ти век до Югоизточна Азия, Индийския океан, Арабия и Африка са пример в това отношение. Различни източници сочат впечатляващи размери на корабите (с 500 души на борда) от тези експедиции по онова време. Големият въпрос за историците е защо Китай не колонизира „нови земи“ след като достига до тях със значителна военна и материална сила (първата експедиция през 1405-1407 гг. включва 28,000 души с 200 кораба). Едно обяснение е материално – просто спира финансирането на експедициите от династия Мин поради смъртта на Дженг Хенг, императорът-патрон на тези експедиции. Възродената заплаха от монголците и концентрацията на ресурси за укрепване на континенталната отбрана насочва вниманието вътре в страната. Но това касае повече самите експедиции, а не техните последствия. Друго обяснение за липсата на траен китайски интерес към завоюване на отвъдморски територии са възможностите за континентално разширение, включително на острови в близост до континентален Китай. Както Русия, Китай е била „земна“ империя, която се разширява по суша. В по-модерни времена подобно континентално разширение характеризира и младата американска държава. Границите на днешен Китай например са постигнати след поредна континентална експанзия по време на династия Цин през 17-18 век; от тогава датира и китайския контрол на остров Формоса (Тайван). От друга страна повечето от експедициите на Ченг Хе са следвали установени търговски пътища, което говори за наличието на добре развито китайско коробоплаване още преди 15-ти век.

Отделен павилион е посветен на китайския частен бизнес. Цифрите са красноречиви: от частния сектор се осигуряват 66% от БНП, 71% от данъчните вноски в бюджета и 90% от работната сила на страната. Толкова за социализма в „социалистическата пазарна икономика“, какъвто все още е официалния код на властите. Инвестирането е един от решаващите фактори за развитието на икономиката; отварянето на стараната изигра решаваща роля за стимулиране на бума. Преките чужди инвестиции са признат мотор на китайската икономика, но не единствен. Местната борса се превърна в друг източник на финансиране. Шанхайската борса е с дългогодишна история, датираща от 60-те години на 19-ти век с прекъсвания по време на Втората световна война и от 1949 до 1990 гг. През 30-те години на миналото столетие Шанхай се превръща във финансов център на Азия, като борсата е трета в света по капитализация след Лондон и Ню Йорк. През 2009 г. се откри нова борса в град Шенджен, другия бизнес център на Китай наред с Шанхай. Все повече китайски компании набират капитал на световните финансови пазари. Показателен е примерът с NASDAQ, където броят регистрираните китайски фирми се увеличи от 40 на близо 150 за последените три години, което съставлява над 5% от борсата. Друга интересна тенденция в глобализирането на финансите е, че това е двупосочен процес. Китай не само акумулира инвестиции, но и инвестира навън. Китай притежава най-големия валутен резерв в света от порядъка на един трилион долара и дори финансира американски дълг чрез изкупуване на държавни облигации.

Едно от предимствата на „късно-дошлите“ в индустриализацията е, че те могат да изградят основни инфтаструктурни и комуникационни системи „на чисто“ с най-новите технологии, което ги поставя в конкурентоспособна позиция. Китайските железници са отличен пример в това отношение. В момента Китай строи най-голямата мрежа за супер-бързи влакове в света. Преди Олимпиадата в Пекин през 2008 г. се откри първата линия свързваща Пекин и Тианджин. Наскоро се откри линията Шанхай-Хангджоу, на която средната скорост на влаковете достига 350 км/ч (Китай постигна и най-висока скорост на влак в света от 486 км/ч). В момента се строи линия между Пекин и Шанхай с дължина 1,300 км; разстоянието ще се изминава за около 4 часа. До 2012 година Китай ще разполага с мрежа от свръх-бързи железници с дължина от 13,000 км. – повече отколкото е построено в целия свят! До 2020 г. скоростната железница ще обслужва 90% от населението. За пет години (2008-2012) китайското правителство инвестира главозамайващата сума от половин трилион долара за строеж на скоростна железопътна мрежа. По време на световната криза финансирането на подобни проекти беше част от стимулите за развитие на икономиката. Железницата е пример и за това как западни идеи се реализират бързо и със замах в Китай. Когато бях в град Касел, Германия, през 2006 година ми казваха как местна инженерна фирма е разработила най-бързия влак в света, но проектът се реализирал в Китай. Това ми напомня за миналото когато идеи от западна Европа са намирали по-бързо приложение в Новия свят.

Китай е много критикуван за замърсяването на околната среда и се старае да създаде впечатление, че полага усилия да промени този имидж. На Експото е предложено комплексно екологично решение чрез концептуална сграда на шест етажа, почти изцяло произведена в завод със спестяване на материали и минимум отпадъци; построена за един (1!) ден; суперустойчива на земетресение от осма степен (изпитах и демонстрация на живо в специално оборудвана стая); и оборудвана със свръхмодерни инсталации за пречистване на въздуха, охлаждане и отопление с ефективно използване на енергия. Самият град на изложението е пример за екологични технологии. Цялата климатична инсталация работи на природен газ и почти всички превозни средства на Експото са елекрически. Китай има амбициозни планове за намаляване на отделянето на въглероден двуокис с страната с 40% за следващите пет години. Доколко този план е осъществим, разбира се е друг въпрос, но ако правителството изпълнява този проект както икономическите си планове, Китай ще направи важен завой към по-чиста индустрия.

Няма да минем без Кока Кола („къ-кокълъ“, както я наричат китайците) с нейната „фабрика за щастие“. GM, Sysco Systems и други мултинационални фирми също се открояват със собствени експозиции. Правят впечатление градските павилиони (Ванкувър, Мадрид и прочие), които предлагат интересни решения и концепции на урбанизацията. Познати ми разказаха за инженер, който посетил изложението девет пъти, обикаляйки от павилион на павилион с тефтер в ръка. Експото беше училище за инженери и архитекти.

Преживяното на Експото в Шанхай няма да е пълно ако не се наредиш на опашка за някой от популярните павилиони. Един от тях беше павилионът на китайската петролна индустрия, в който се предлагаше четириизмерен филм – трите измерения плюс физически ефекти за пълно „потъване“ в реалността на изображението (например виждате змия почти пред носа си иусещате да ви полазва миг по-късно…). Технологията само по себе си не е абсолютна новост; тя се предлага в някои увеселителни паркове по света, а в Южна Корея от 2009 година дори някои кина започнаха четири-измерни прожекции на филми. Спомням си, че триизмерно пътешествие в космоса и в океана беше една от сензациите на Експото в Теджон през 1993 г. („комическият“ павилион на Самсунг). Важното в случая е, че четириизмерното изображение е достатъчно голяма новост като реално преживяване. Беше интересно да наблюдавам как млади и стари (имаше доста хора на 70 и повече години) чакат с часове от чисто любопитство, просто за да преживеят и научат нещо ново. Имайки толкова много часове на разположение, чакайки на китайска опашка, освен ученето на йероглифи имах и достатъчно време за наблюдения на множество лица и на този своеобразен „микро модел“ на обществото. Китайците са търпеливи хора; историческото им „ДНК“ го потвърждава. Беше интересно да се наблюдава миниатюрен Китай и как тази общност се на(у)правлява от организаторите.

През столетията (всъщност хилядолетия) бюрокрацията си е изработила техники за контролиране на тази маса от хора. През императорския период един от инструментите за контрол са били ограниченията на мобилността на населението, донякъде кодирани в конфуцианската етика. Мъжете, повечето земеделци, е трябвало да си стоят по места и да се грижат за земята, а жените да си стоят вкъщи (йероглифът за „мир“ е жена, която е вкъщи…). През 20-ти век модерната държава разполага с мощна централизирана бюрокрация, но индустриалното общество е антипод на традиционния заседнал начин на живот, което дава силен тласък на вътрешната и външна миграция. В съвременната епоха държавата е изработила други, по-сложни механизми за контрол. Един от тях е „убиването“ на инерцията на движещите се общности от хора чрез система от „коридори“ и „пътеки“, които да овладеят енергията на инерцията и направляват движението в определени рамки. Метафоричният ни пример с „мениджмънта“ на опашка е олицетворение на този по-модерен и изтънчен начин на контрол. На ден към 30,000 посетители се нареждаха да видят павилиона и обикновено опашката се прекъсваше към 10-11 часа предиобед, за да има време тези, които се наредят, да стигнат до края към 10 часа вечерта (става дума за опашка от хиляди хора). Заслужава си да се опише този опит защото той наподобява капката която отразява океана.

Накратко казано, редът на тази маса се осигуряваше чрез лабиринт от алеи с обща дължина няколко километра. Организаторите са разграничили няколко зони за чакане. В първата, най-широка част, устремът на групата е най-голям. Затова има и охаранители, които пропускат хората на „партиди“ в отделни сектори. По-нататък алеята се стеснява и инерцията намалява (противно на физическите закони) като хората се пропускат в друга зона. Множество алеи, разделени с парапети, поддържат „формата“ на опашката. След това се преминава в трета зона в близост до павилиона. Тя разполага с четири секции, всяка от която е композирана от 7-8 паралелни 100-метрови алеи, т.е. една непрекъсната алея с обща дължина към 700-800 метра. С други думи, пътеката само в тази зона е с дължина от около три километра. Тук алеите са още по-тесни от предходната, така че хората са подредени по един и изпреварването е физически невъзможно. Тази и предишната зони са снабдени с греди-пейки (тесни, за да не ограничават пространството, но и достатъчни хората да седнат за отдих. Инсталирани са покриви и вентилатори за дъждовни и горещи дни (Експото беше отворено от Април до Октомври). И накрая „финалната права“ пред самия павилион. Толкова дълго чакане е свързано и с някои неизбежни излизания от „системата“ на чакане за някои неотложни неща. За тази цел има пунктове, през които се излиза и влиза чрез даване на пропуск; връщаш се на същото място от което си излязъл.

Тази сложна наглед организация прави възможно пропускането на много посетители, без да се създават проблеми и безредици, които съпътстват големи струпвания на хора, заинтересувани да получат „по-предни позиции“ в очакване на нещо ценно. Ако условно пренесем този механизъм от микро-модела към китайското общество, ще открием един от начините на неговото „функциониране“. Засега китайците имат икономическа свобода да се изкачат до върха на материалното благоденствие, макар че този път е осеян със сложно движение през лабиринти на бюрокрация и социална мобилност. Тази свобода направлява енергията им. Кога тя ще се окаже недостатъчна, ще покаже времето. Двигателят на голямото чакане и усилие е жаждата за новото, което в този случай е една чудата технология. Утре това „ново“ може да бъде гласуване за кмет или президент…

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Раждането на Доци

Автор: Борис Роканов

„Външно еретиците са като овце: кротки, смирени и мълчаливи. Наглед лицата са им бледи от лицемерния пост. Дума не продумват, не се смеят с глас, не любопитстват и се пазят от чужд поглед. Външно правят всичко, за да не ги отличават от правоверните христяни, а вътрешно са вълци и хищници, както рече господ.“

Презвитер Козма, „Беседа против богомилите“

Борис Роканов, „Шейсет и четири хиляди деветстотин двайсет и осем“

Изд. „Жанет 45“, 2010

Двайсетина години преди да умре в схватка с пияния Наско, Изгубенастанка, тогава по мъж Боримечкова, бременна от много дълго време, се канеше да ражда бебето Доци, което наричаше на галено Силвестър. Мине, не мине време и тя се усмихваше и казваше на човека до себе си (независимо кой е и къде го е намерила: на опашка за чорапи, на опашка за банани или на опашка за банички) – навеждаше се, защото беше едра жена и всички други бяха доста по-дребни от нея, и казваше: „Силвестър току-що ме ритна...на мама сладура!“, или „Силвестър току-що пръцна...на мама сладура!“

Баща ми, по онова време вдовец (втората му жена починала преди година при раждане), хлътнал по Изгубенастанка, докато чакали на опашката за тикви. Той много ценял жените осми месец, а майката на Доци била излята по калъп за неговия мерак и някак неусетно той така се вдъхновил, че метнал Пописакова с тиквите на колелото и услужливо я закарал у тях, като поостанал известно време, близо месец, в къщата, където Изгубенастанка живеела сам-самичка, докато мъжът й, Стойко Боримечков се лашкал в лайнарката по селските пътища.

Имах Доци като роден брат, до момента, в който най-вероломно се възползва от беззащитната Виктория, а аз не можах, въпреки че имах къде-къде повече шансове от него. Ако Виктория беше весталка и живееше по времето на Тарквиний Стари, това безотговорно поведение на Доци щеше веднага да я прати в едно мазе, наречено Campus Scleratus, за да я зазидат жива, без храна, без вода, без ток и да предаде Богу дух на шестнадесет години. И да пропусне свалките, купоните, пичовете, сексуалната революция, наркотиците, дъртаците, сексуалния опит, различните конфигурации, сватбите, децата, кавгите, разводите, ежегодишните морета, екскурзиите, погребенията, компромисите, търсенето на заеми, търсенето на работа, мечтите по Америка и още, и още, и още; сегашна Виктория понеже не беше весталка и живееше в годините на развитото социалистическо общество се размина без фатални последствия. Просто се прибра на сутринта без гащи, а на следващия ден си замина по живо по здраво за София.

Господ ще разпознае своите[416]

В момента, когато осемдесет и една годишната Марианка Кънева, правела стриптийз[417] в стаята на Мако Даков и точно при мятането на Excite 5206 сутиен уондърбра с оргинален дизайн – чашки с дантела, с нежни връзки отпред – изработен от 80% полиамид, 10% еластан, изплакало бебето Доци. Бил топъл и тъжен ноемврийски ден, но на Доци изобщо не му пукало кой месец е и колко градуса е тъжен денят. Искал само да яде и да спи (към този ред по-късно, когато стана мъж за женене, прибави: да пийне и да ебне) и да се гуши между циците на загубената си майка. Още от раждането Доци си бе постлал чергата, по която мина животът му.

След раждането баща ми изчезнал яко дим, за него Изгубенастанка вече била прочетен вестник, но затова пък съпругът Стойко започнал да я навестява ежедневно в Родилното и да я мъчи с цялото внимание, на което бил способен. А когато я прибрал вкъщи, този път с такси, си взел и дълъг отпуск, за да помага на младата майка. От което пострадала и Изгубенастанка, и селяните от Кюстендилските села:

ТЯ, защото не можела вече да понася неповторимия вкус на лайна, който се разстилал задълго на върха на езика, в лигавицата на небцето, носоглътката и горната част на хранопровода, когато му правела задължителната свирка за „Лека нощ“. Поради факта че Стойко Боримечков упражнявал отговорна и рядка професия „Водач на специализирана мотоединица, улесняваща бита на трудовия селянин“, заради което тялото му изцяло било просмукано от този незабравим вкус;

ТЕ, защото – докато Стойко Боримечков се радвал на Изгубенастанка и бебето Доци – кенефите им прелели и те газели, освен в говежди, и в собствените си лайна.

Ето как едно раждане, допълнено с бащин ентусиазъм, съсипа граденото с поколения.

„Миличко, отсега нататък, каквото и да правиш, винаги ще си от наебаната страна“ – казала бабата на Стойко Боримечков на Изгубенастанка с намерение да я успокои, когато я метнали полуумряла от страх в линейката и по живо по здраво я пратили да ражда в старото Родилно срещу Чифте баня. Там изревал за пръв път Доци, сякаш знаел, че в градинката отсреща, след години ще извърши куп подвизи: кражби, измами, санжета[418], „тука има, тука нема“[419] и други простотии от репертоара на дребния мошеник. Не минала седмица от чудното изреваване на кюстендилския Младенец, и както си лежала до тесния специалист Стойко, който доволен похърквал, Изгубенастанка се сетила за думите на умната баба и чак тогава разбрала нейната мъдрост, защото усетила дебелия хуй, както обичала да се изразява нейната начетена майка, да я подпира много здраво и видяла на лента един пропилян човешки живот (нейния), след което почувствала, че ако не се махне от тази вековна смрад до месец, той, дебелият, щял да я подпира и в кухнята, и на простора в двора, и в спалнята на Боримечкови, завинаги.

СТАНКИНИ ВЪЛНЕНИЯ

На втората нощ сред изписването от Родилното, както си лежала и се унасяла, изведнъж на Изгубенастанка й се приходило по голяма и по малка нужда едновременно. След като свършила работа в кенефа на двора и тръгнала да се прибира в стаята, погледнала в огледалото и с изненада видяла, че й е пораснала дълга коса и много дълга брада. Тя взела гребена от нощното шкафче и започнала да си реше косата. Доста време се ресала, година-две, защото косата й била цялата на топки, след това се заела с брадата – колкото повече я разресвала, толкова по-дълга ставала. „На пари е, Изгубенастанке, на пари е – шептяло в ухото й дяволчето Боби, което щяло да се роди след две години – колкото по-дълга е брадата, толкова повече пари ще имаш.“ И се започнало едно сресване: бавно, методично, спокойно, докато брадата й стигнала венериния хълм. На това място Изгубенастанка се събудила, опипала си лицето – от брада нямало и помен, косата й била със същата дължина, с която си легнала, а парите ги нямало. На другия ден си събрала багажа и изчезнала. Така бебето Доци останало само с баща, защото майка му се изпарила и започнала легендата.

ПОУЧИТЕЛНА ИСТОРИЯ ЗА ТОВА, КАК ИЗГУБЕНАСТАНКА СЕ ОПРАВИ С НАХАЛНИЯ ЛИХВАР

Всъщност лихвар нямаше, Изгубенастанка си го беше измислила, просто защото страшно много й трябваха 3 000 лева. Хиляда – за любимия Наско, но не точно за него, а за неговия бивш интимен приятел Емо Цайса, когото Изгубенастанка (тайничко от Наско) беше издоила преди година и сега, когато Наско (също тайничко от Изгубенастанка) отишъл да иска заем за себе си, защото вече одъртялата Изгубенастанка му поомръзнала и му се налагало да плаща на млади и засукани барманки, за да го вдъхновяват за еженощните напъни на жаждата, не само за пиячка, Тертулианова. И както си плащал на Сиукса, на Лидка и Нина, изведнъж Наско се почувствал беден, останал без пари, и като прехвърлил през главата си стотина души за евентуален заем, се сетил за голямата си любов Емилио. Отишъл у тях, послушали музика, поцелували се и Наско направо попитал: „А бе, Цайс, дай ми една хилядарка на заем за седмица?“ – Емо първо се задавил, после се изсмял, после пак се изсмял и като му минал смехът признал на Наско за огромната загуба, нанесена му от Изгубенастанка миналата година и не му дал нито стотинка. „Сори, брато, ще страдаш!“ – приключил въпроса Емо и го тупнал за изпроводяк по задника. Тогава Наско припаднал и от гняв направо щял да умре, но дошла линейка, шофьорът му направил изкуствено дишане, метнал го на носилката и вътре лекарят го свестил с три по сто „Финландия“, напъхал му две шепи фъстъци в устата, пуснал Cat Power на Lived In Bars, после: Criminal на Fiona Apple и накрая: Какво Е Туй Нещо Дето Мяза На Онуй Нещо на Оркестър Бриз, като по този начин буквално го спасил. Тогава Наско – съживен, зачервен и потен, изскочил от линейката и се затичал към гарата, където на билетните каси от тридесет години работела Изгубенастанка. Изстрелял се дотам с намерението да й изяде джигера, да й строши главата, да я разчлени и да я даде в месарския магазин на бай Найден, та поне малко да си върне парите. Като съвсем забравил, че

луна, кесия и жена се обичат пълни.

Тези, дадени от Емо Цайса на Изгубенастанка 1000 лева Наско вече чувствал като свои, само той си знаел, какво му е минало през ръцете и краката в годините с Емо и нямал никакво намерение да му връща, каквото и да било. Нито спомени, нито пари. „Жесток човек, какво са за него 1000 лева!“ – си казал Наско в същото време, когато Изгубенастанка метнала „пет беш“[420] на трийсетина километра от Кюстендил в столовата на мина „Осогово“ и спечелила 1500 лева, после ги постискала, постискала и с едър жест ги треснала на маста, тоест заложила, прекръстила се нанабожно три пъти и почнала с молитвите: „Боже, Боже, ако ме обичаш, дай ми шест-пет или прати чифт четворки! Дай, Боже, дай ми парички, левове ми дай, Боже!“

Другите 2000 лева били за нея, за да може подобаващо да изкара Коледните празници. Подобаващо ще рече: едно пиле, телешки шол, свински врат, агнешко бутче, водка, ракия, вино, масло, кашкавал, банани, портокали, мандарини, три лимона, кисело мляко, прясно мляко, килограм сирене, десет яйца, кори за баница, кайма, домати, краставици, чушки, половин кило гъби печурки, водка, вино, ракия, бири, орехи, ядки, водка, вино, ракия, ориз, леща, боб, грах, водка, ракия, вино, бирички, моркови, кромид, чесън, ошав, сланина, водка, ракия, вино, бирички, червен пипер, черен пипер, чубрица, дафинов лист, джоджен, риба, оцет, олио, водка, ракия и т.н.

Но парите ги нямало; те нямали крака да дойдат, когато Изгубенастанка ги викне, а тя отчаяно ги викала от седмици: „Елате, милички, елате, милички!“ Затова тя след дълбоки терзания си обула новите обувки и отишла направо в „Пауталия“. Там намерила сестра си заспала на една маса, сбутала я и казала: „Сиси, дай парите от дълбоките резерви, които къташ в сутиена, да помятам зарове със Здравко, Менде и Евгени, някакъв софиянец е дошъл и мизата е жестока, това ни е шансът; дай ги на мен, щото моят късмет е по-голям от твоя“ – и Изгубенастанка взела парите и на секундата извикала първо „шестици“, а после „четворки“. Цялата печалба реинвестирала – и съответно всичко загубила. Тръгнала си мокра и гладна, като оставила Сисито да се излежава в сладкарницата на „Пауталия“, и чак тогава й се родила необичайната мисъл: „А сега накъде?“ Повървели двете заедно с мисълта и – както често й се случвало, я забравила някъде, май в павилиона за цигари, където се опитала да вземе две кутии „Средец“ на вересия, а Гинчето като чула думата вересия я изгледала свирепо и не й дала нищо. И въпреки че фразата „хуйомиришеща путка“ все още е забранена в Английския парламент, Пописакова се изцепила пред Пощата: „Хуйомиришеща путка такава!“ Никой не й обърнал нула внимание, хората си вървели на потоци и въобще не се забелязвали, било двайстия ден от Световната финансова криза. Както си вървяла безотговорно и люшкала тъжно бедра на площада Изгубенастанка Пописакова изведнъж се спряла, застанала като гръмната по средата на улицата, където я застигнал този жизненоважен въпрос („А сега накъде?“) и горчиво се разридала. А в главата й, както винаги – празно. За да се сети какво точно си е мислила, Изгубенастанка започнала да си връща лентата от сутринта – от събуждането с болките в таза, за които първо допуснала, че са от ражданията, но после опипом схванала – била заспала върху вибратора, и вече будна Пописакова весело се засмяла и си казала: „Днеска ми е ден!“.

И така, докато Изгубенастанка измине пътя от спомена за ражданията през миналия век до снощната заигравка с вибратора и накрая – до идеята за лихваря, доста време минало. След пъшкането, охкането и ахкането с Джеимс Дийн, Марлон Брандо, Виторио Гасман, Марчело Мастрояни, Жан Габен, Антон Иванов, Георги Кирков, Димитър Благоев , Георги Димитров и Васил Коларов – Изгубенастанка успяла на няколко пъти да накъса чаршафите, да нахапе възглавниците, да порита по леглото и да свърши с: „Мила майчице! Божееееееееее!“. При спомена за новодошлите Тихонов и Смоктуновски, и особено за момента, когато лягали от двете й страни, нещо й просветнало в празната главица и многообещаващата идея за лихваря започнала да расте заедно с палавата банда, която безчинствала от часове в кревата й. Тази сутрин на Изгубенастанка повече пасвали терористи като Антон Иванов и Тодор Ангелов-Божаната , а не лигави съветски актьори, но нейсе. Накрая, когато всичко свършило, Пописакова успяла да понадигне изнуреното си тяло от леглото и да погледне учудено балконската врата. В случаите, когато бедната Пописакова гледала учудено врати, това означавало само едно, че в този момент Изгубенастанка задълбочено мисли. „Готово! Това е! Лихвар ми трябва на мене!“ Но лихварите в Кюстендил били кът, поради простата причина, че много често ги убивали.

Тази идея за лихваря щяла да й донесе пари, не много, но достатъчно. За да може да получи толкова, колкото й трябвало от жалостивите и отзивчиви съграждани, на Изгубенастанка й била потребна версия. Защото кюстендилец никога не помага на сто процента, винаги помага на петдесет. И пак с много зор.

Та лихварската идея, първоначално се сторила на Изгубенастанка много печеливша, после Изгубенастанка категорично я отхвърлила, а накрая сама се убедила и приела идеята с уговорки, защото първо – нямала друг изход, и второ – нямала и подходящ лихвар под ръка, когото да набеди. А и не искала да се самозалива със солна киселина за някакви си 3000 лева, за да й повярват. Да бяха поне пет! Но кой нормален лихвар би й дал такава сума и то на нея, на Изгубенастанка. И затова на милата Пописакова й се наложило да си измисли ненормален лихвар и то толкова ненормален, че да й даде заем две хиляди и петстотин, които във времето да станат шест.

А как го е намерила, по обява или с връзки, това щяла да реши в последствие.

Жизненоважно било да го намери немедленно, както обичала да се изразява, предвид червената й порода. „Трябва да е дебел – казала си Изгубенастанка,– да е плешив, да е ехиден, на сериозна възраст да е, много едър, много внушителен, много мърляв, да е подозрителен и жесток.“ като изброявала наум качествата, които би трябвало да притежава нейният лихвар, Изгубенастанка веднага се сетила за Боби. „Той става за лихвар“ – си казала тя и веднага се обадила на въпросния господин. Той пък не вдигнал, защото вдигането на този номер означавало само едно, безвъзвратно изчезване на банкноти. А банкнотите, особено петдесетолевките, му били много мили. След десетина позвънявания със същия резултат Изгубенастанка се отказала, отново погледнала учудено към вратата, този път – към вратата на тоалетната,тогава мигнала червената лампичка и Пописакова се сетила за актьора от Кюстендилския куклен театър Пинко, който също се вмествал в изискванията за истински лихвар, само че бил по-дребен, но затова пък – по-жесток. Бедната Изгубенастанка Пописакова веднага го набрала. Пинко вдигнал, напсувал я, но когато разбрал, че ще обръща безплатни водки по заведенията, казал: „Добре, къде да се видим, Изгубенастанке?“

„В „Найлона“. Защото само там съм на тефтер“ – му отговорила веднага тя. Изгубенастанка взела такси до кюстендилското ъндърграунд заведение. Понеже нямала дребни, а и едри нямала, направила една свирка на шофьора, после си поръчала голяма водка на бара и доволна зачакала Пинко, когото скоро щяла да курдиса в главната роля на свиреп лихвар.

А версията за Пинко в ролята на лихваря била следната:

Изгубенастанка взима от Пинко преди година 2500 лева с условие да ги върне до месец, шест месеца плаща само лихвата, след това спира всякакви плащания, а сумата за връщане набъбва до шест хиляди. След половин година, в която Изгубенастанка не плаща нищо, лихварят й дава две седмици да му се издължи. Следват заплахи с юнаци и бой, които изкарват и малкото акъл от главата на Изгубенастанка.

Дошъл и Пинко, по разбираеми причини, пеш. От година не ползвал такси, заради неприятния факт, че последният път му се наложило да издува бузи върху пениса на един дупничанин, а той дупничаните ги мразел в червата си, както между впрочем ги мразели и всички кюстендилци. Бившата звезда на Кюстендилския куклен театър „Комсомолец“, понастоящем пенсионер, седнал плахо на бара до Пописакова и започнала мълчаливо да вади от джобовете си не пари, а:

1. Картечен пистолет „Стечкин“, с практическа скорострелност , ненадвишаваща 80 изстрела в минута, на къси редове с 9 mm патрони Makarov и с размери: обща дължина: 225 mm, дължина на цевта: 140 mm, тегло: 1030 g, бразди: 4, дясна посока на въртене и вместимост на пълнителя: 20 патрона;

2. Пистолет със свободен затвор, но изключително тънък, без външни издатъци, така че да може лесно да се скрие. PSM, стрелящ с необичаен патрон във формата на гърло на бутилка, който не се отличавал с особено висока скорост, но напоследък постъпвали сведения за забележителна пробивна енергия на куршума по отношение на някои конкретни типове бронежилетки. Бил специално предназначен за силите за сигурност на Съветския съюз и бил любимата играчка на офицерите от ГРУ, той се търгувал широко на черния пазар, именно по този начин „малокалибреный“ попаднал в ръцете на Пинко. Зареден, пистолетът сега лежал на сантиметри от водката на Изгубенастанка, а Пинко многозначително се вторачил в барманката Сиукса, която на свой ред побързала да налее чаша българска водка с три ледчета, да пусне да се оттече чешмата на бара, да напълни халба от оттечената вода и да сложи двете чаши на бара. „Мерси, пиленце!“; при „мерси“-то на Пинко Сиукса попитала, като гледала изплашено Изгубенастанка: „На твоята сметка ли да пиша водката, Бубе?“. Потърпевшата кимнала.

Ето и някои важни характеристики на този малък звяр, PSM (малокалибреный):

Патрони: 5.45 mm съветски пистолетен патрон

Размери:

Обща дължина: 160 mm

Дължина на цевта: 85 mm

Тегло:460 g

Бразди: 6, дясна посока на въртене

Вместимост на пълнителя: 8 патрона

3. „Токарев“ модел „ТТ-33“ (образец 1933 г.). Пистолетът използвал системата на Browning с наклоняваща се надолу цев за заключване на затвора по време на изстрел, както и необичайна конструкция на чукчето, пружината и други компоненти, обединени в модул, монтиран в задната страна на ръкохватката, който може да се снема. Приемникът на пълнителя е машинно монтиран към ложата така, че леки деформации на пълнителя не могат да попречат на подаването на патроните. През 1933 г. конструкцията е модифицирана, като фигурните изрези за заключване на цевта са оформени изцяло около нея, а не само в горната й част.

Патрони: 7.62 mm съветски пистолетен патрон ( може да се използва и 7.63 mm Mauser)

Размери:

Обща дължина:196 mm

Дължина на цевта: 116 mm

Тегло: 840 g

Бразди: 4, дясна посока на въртене

Вместимост на пълнителя:

8 патрона

4. Стоманен нож NL4 Frej. с дължина на тялото 244 mm, дължина на острието 130 mm и тежина 190 g, още един

5. Стоманен нож модел NL3 Njord дължина 268 mm, с острие 150 mm, малко по-тежък от първия, но по-балансиран и много ефективен при близък бой, тегло: 280 g

6. Нож А2 с дължина на тялото 325 mm, на острието – 202 mm, тежък като първият NL4 Frej, 190 g

7. Panga Machete (което Пинко извадил от крачола си), направено от карбонова стомана с дължина на острието 640 mm, и понякога Пинко ходел до моргите да се упражнява.

Кюстендилският кукловод тропнал всичко това на бара пред погледа на изумената публика, а в ролята на изумена публика били: Вожда, Топа, Циклопа, Сопата, барманката Сиукса, братята Йончеви, бармана Блондинката (който чакал да свърши смяната на Сиукса), тристaкилограмовият бизнесмен Чанков, дърворезбарят Вандала, графикът Мазнев, пияният доцент Жеков, още по-пияната авангардистка Роменска с гаджето си, леко пийналият Тони; дребният урод Генадиев, пияната като горски змей челистка Теодора плюс една много развеселена певица по корабите, самотна майка, чието дете гледала нейната майка някъде в Добруджа. С две думи, кюстендилският артистичен ъндърграунд, ококорил очи.

„След последния случай с дупничанина, все така въоръжен ходя и пак избягвам такситата, Изи“ – обърнал се към Изгубенастанка Пинко и заредил „ТТ-33“ като обърнал дулото към широко отворената врата на заведението, сякаш очаквал ей-сега, в този именно момент, цялото мъжко население на Дупница строено и натопорчено пред бара.

„Ако Пинко ходи така въоръжен, заради една свирка, тогава аз трябва да ходя постоянно с гаубица“ – помислила си Пописакова и широко се усмихнала.

Изпили по една водка, после втора, а когато започнали третата и двамата в един глас казали: „Та....“ – и се спогледали. Така се гледали дълго време, казали още веднъж: „Та...“ – и след кратка пауза Изгубенастанка изстреляла, като преди това обходила с възбуден поглед блестящата от търкане мъжественост на Пинко: „Пинка, трябват ми спешно 6 000 лева.“

„Ако я караш така, няма нищо да спечелиш, освен един жалък хуй, Изи – започнал хем отдалече, хем твърде спокойно Пинко, като нежно прокарвал пръст по острието на чудесно балансирания и подходящ за работа при всякакви условия нож А2 – ти затова ли ме извика, скъпа? Че спешно ти трябват 6 000 лева?“ – попитал благо актьорът, а очите му казвали: „Ще ти еба мамата, ще е ти разпоря корема, ако е това!“.

Въпреки че била природно тъпа, Изгубенастанка разбрала:

а) и б) че е сгазила лука с Пинко и той хептен е полудял

в) че е сбъркала човека, защото лихварите не са толкова луди, а и имат пари

г) и д) че трябва бързо да си ходи, ако не иска нож А2 да й помогне да реши завинаги въпроса относно жизненоважната сумичка.

И след като отново се убедила колко слаби създания са мъжете, а жените, както пишело в списанията, са по-силният пол, Изгубенастанка благодарила на Господ, че се е родила жена и се изнесла скоропостижно от бара.

Щом излязла жива и здрава на улицата, Пописакова си плюла на петите и чак при Полицията вдигнала ръка за такси. В колата отново платила в натура, но този път с чувство и патос. Патос, защото шофьорът бил по-млад, по-твърд и по-чист.

Когато се прибрала, Изгубенастанка не намерила своя възлюбен Наско. „Трябва да откажа такситата и да се омъжа за милия мой, ненагледен Наско“ – си казала Изгубенастанка и доволна се отпуснала в леглото. Тъкмо се унасяла и на вратата се позвънило. „Няма да отворя!“ – казала си Изгубенастанка и отворила.

ИЗГУБЕНАСТАНКА РЕШАВА ДА УМРЕ

Щом отворила вратата, Пописакова без да губи и секунда се хвърлила на врата на любимия си мъж (още й държали влага оралните упражнения върху младия левент от „Щастливо такси“, а и своевременно искала да предложи брак на любимия Наско като най-безсрамно му се отдаде пред погледа на омразните съседи). В същото това време (малко преди отварянето на фаталната врата), Наско, също искал да й предложи брак и стискал в ръката си много скъп годежен пръстен с диамант, току-що свален от пръста на палавата бохемистка[421] Валерия в тоалетната на „Хамбара“. При превъртането на ключа в бравата, баш театралът тъкмо паднал на колене и се готвел да запее арията на Семкаря от „Опера за двадесет и три гроша“, написана от бургазлията Иван Сухиванов и да вмъкне преди арията с изнасилването изречението: „Изгубенастанке, омъжи се за мен“. Докато осмислял тези екзистенциални въпроси, Наско приел еротичния полет на Пописакова като опит за убийство, при което силно я блъснал в стената. Тя, без да разбере за какво точно я блъскат, го изритала между краката и напсувала безразлично и отчуждено. Като в същото това време, след като го повалила, се досетила нещо и пак се хвърлила да го целува, прегръща, разкопчава и бърка дълбоко в гащите. Наско, изненадан от чевръстите й движения, се сгърчил от ужас и болка, защото Изгубенастанка го хванала с две ръце за ташаците, които малко преди това залепила с шут за тазобедрените му стави и започнала да ги масажира. Наско, с пияната си глава очаквал друго, да ги стисне в шепите и да го довърши, а не последвалото: галене, гукане, език в лявото, език в дясното ухо и после едно редуване на ушите, че му се завило свят, смучки на врата, смучки на гърдите, смучки по корема, а накрая като му засмукала и малката пишка, Наско разбрал, че му се е разминало – точно днес няма да се мре и лениво се отпуснал назад като изцедил от косматите си гърди една трепетна въздишка. След което бързо се окопитил и се почнало едно млатене, газене, душене, докато майката на Доци предала Богу дух с огромно облекчение. А мерзката й, досадна душичка запърхала безгрижно с крилца към божиите селения. Душицата й се реела така безгрижно, защото най-после Изгубенастанка се бе отървала от нахалното безпаричие, което много я мъчело приживе.

По някое време Наско се уморил, прегърнал Изгубенастанка и блажено захъркал върху големите й, меки и топли (все още) гърди.

Така Доци първо остана сирак, после започна да продава сутиени в градинката на Чифте баня и накрая си го вкара там където не трябваше на милата Виктория, с което съсипа живота й.

По този сърцераздирателен начин Изгубенастанка умря по непредпазливост, т.е. самоуби се чрез ръката на любимия Наско и се оправи с бруталния лихвар Пинко, който не знаеше нищичко за тази си роля и в момента, когато Изгубенастанка умираше, той си чистеше стоманения нож NL4 Frej и разучаваше монолога на пияното зайче от пиесата „Зайчето и бухала“ на Витята Самуилов, който всеки момент щеше да донесе водката и мезето. Но въпреки това и за да не се почувства съвсем прецакана, Пописакова и от отвъдното показала сочния си среден пръст и щастливо извикала: „На, Пинко, на!“.

Текстът се публикува с приятелското разрешение на автора.

Борис Роканов е български поет, писател и художник. Автор е на множество стихосбирки, както и на романа „Шейсет и четири хиляди деветстотин двадесет и осем“ (2010).

Коментари (10)

- 23-12-2010|Златко

Великолепно! Шапки долу (моята вече е).

- 26-12-2010|stan

Самоцелна вулгарност

- 26-12-2010|Златко

Вулгарност, да. Самоцелна? Малко се съмнявам. Ако животът е вулгарен, то тогава във вулгарност се превръща описването му с не-вулгарни средства.

Във всеки случай това, което самият аз откривам тук, е истинска, автентична емоция. 99% от сегашните българи (а може би и повече) страдат от нелечимата болест, наречена отвращение – но когато някой от тях се осмели да даде видима форма на симптомите, тозчас всички скокват: „Но как така, ние не сме болни!“

Е да, ама не! (Е не, ама да!)

- 27-12-2010|Ирена  - за това нещо, наречено текст от писател

НЕ СЪМ ЧЕЛА НЕЩО ПО-ПРОСТАШКО, ЦИНИЧНО И НИЩОКАЗВАЩО....ОЧЕВИДНО ТОВА СА ДЪЛБОКИТЕ ПРОВИНЦИАЛНИ, СОБСТВЕНИ ПРЕЖИВЯВАНИЯ НА ТАКА НАРЕЧЕНИЯ АВТОР. ОТПИСВАМ СЕ ОТ ТОВА ИЗДАНИЕ, ТО БИВА БИВА ДА СЕ ПРОДАДЕ ЧОВЕК ЗА ПАРИ, НО ЧАК ТОЛКОВА..КАКВИ ШАПКИ ДОЛУ, КАКВИ ПЕТ ЛЕВА, ТОВА ВУЛГАРНО ИЗОБИЛИЕ И ТЕЗИ ПОДРОБНОСТИ ПО ОРЪЖИЯТА СТО НА СТО ДОКАЗВАТ ИМПОТЕНТНОСТТА НА ПИШЕЩИЯ И ОГРАНИЧЕНОТО МУ МРЪСНО ВЪОБРАЖЕНИЕ, ОВЪРГАЛВАНО НЕВЕДНЪЖ В ОПИСАНАТА ЧОВЕШКА КАЛ, В ТАЗИ КАЛ НЯМА НИЩО, ОСВЕН БОЛНА ФУНКЦИЯ НА ХОРМОНИ, КОЯТО БУДИ СЪЖАЛЕНИЕ И СЪЧУВСТВИЕ КЪМ ЗДРАВЕТО НА ТОЗИ ИНДИВИД.сЪЩО И КЪМ НЕГОВИТЕ ПРЕЖИВЯВАНИЯ. НЕКА ПОНЕ ПИШЕ ГРАМОТНО-НЕ СЕ КАЗВА НА СТО ПРОЦЕНТА, А САМО СТО ПРОЦЕНТА.

- 29-12-2010|Георги

Чудесен, безхитростен, забавен, понякога, въпреки карнавалността си, малко тъжен текст.Умело изградени образи(съвсем очевидно не напълно измислени),които ме карат да се питам дали пък не познавам повечето от тях лично...

- 30-12-2010|elena  - ubiite avtora

4eta-povru6tam, 4eta-povru6tam

- 30-12-2010|Златко

М-да. Това, че списанието ми е безплатно, не означава непременно, че заедно с това то е и за всекиго.

Ако човек е попаднал там, където не му е мястото, то единствено разумното нещо, което може да направи, е да се върне там, където му е мястото.

- 08-01-2011|Николай  - az sum sus Stan

Самоцелна вулгарност.

- 08-01-2011|Златко

Да сме живи и здрави всичките!

- 20-01-2011|Гост  - дразнят ме господин Еснаф и госпожа Бездуховна

отново ще предложа цитат от студията на госпожа Светла Кьосева за романа „ШЕЙСЕТ И ЧЕТИРИ ХИЛЯДИ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСЕМ”:

...Зашеметяващо е боравенето с исторически събития, с личности от миналото и настоящето - същинска каменоломна за разбиване на авторитети. Разместването на лица и събития, на градове и история засилва усещането за свобода и в потока от случки утвърждава идеята за върховенството на човешкото творчество, низвергнато от грубоватите действащи лица на деня. Авторът ни описва една доста недодялана действителност, която не търпи нищо интелектуално и извисено, и прави опит да вмести в този лишен от духовност свят свободния дух на твореца. Не се отрича от никоя заблуда или прегрешение било в личен, било в обществен план. Те са вплетени в историята на израстването на героя. Боби Роканов пише своя „билдунгс-роман” в началото на ХХІ век.

В синхрон с духа на времето сцените понякога имат кинематографична образност, доближавайки се повече до скеча и пародията, отколкото до класическите филмови изразни средства. Даже човек има чувството, че от време на време на помощ на автора идват анимацията или компютърната техника, за да бъдат подсилени и направени по-изразителни лицата и картините. Особено се освобождава и развихря въображението му в частите, в които погледът се отмества от героя Боби и се насочва към други хора и случки. Тяхното описание създава впечатление за хаотичност и незавършеност що се отнася до действието, но на ниво внушение текстът е единен и четивен.

Ако някой се чуди какво да прави с романтиката, насадена му от ранното възпитание и някои художествени творби, с които не може да съвмести съвременния образ на света, навярно ще намери утеха в текста на Борис Роканов. Защото романтиката не е в литературните герои, на които искаме да приличаме. За нея не вършат работа готовите образци. А и работата по разчистването им не е лека.

Дано стилът и подходът на Роканов не станат литературна мода (за това не се притеснявам толкова). Романът органично се вписва в досегашното му творчество и шумно присъствие в културния живот. Ирония и „провокативен нихилизъм” (Едвин Сугарев) има в начина на боравене с житейския материал, в интерпретацията на историята, чиято цел е откъсването от стереотипите по един радикален начин.

Ала ако у някого остане убеждението за злосторно очерняне на дните ни, нека не избързва. Често така отминаваме хората наоколо - без да разберем, че привидната им (или много дори реална) грубост и агресивност са щит, че зад него крият получените рани или се предпазват от насочените към тях стрели. Не че е любимата ми житейска позиция. Но пък е разбираема.

Аз не съм див, но мнението на хората е такова - казва героят Боби от книгата „ШЕЙСЕТ И ЧЕТИРИ ХИЛЯДИ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСЕМ”.

Безкрайно предположение

Автор: Роберто Савиано

На едно островче в устието на Темза, в къщата си в Шиърнес, през нощта срещу 23 февруари Уве Йонсон умира от инфаркт, докато се опитва да отвори бутилка вино. Никой не забелязва неговото отсъствие, никой не се интересува и няма желание да го потърси, да го чуе, да го види.

Цели деветнайсет дни по-късно, случайно, е намерено мъртвото му тяло, подуто от алкохол. Ако сме вярвали в тези думи – че краят на един живот съответства на начина, по който е живян, то безспорно краят на този писател ги опровергава. Невероятният частен случай „Йонсон“ се развива в атмосфера на непрестанно съмнение. Наблюдават го Щази (тайните служби на Източна Германия) и всички тайни служби от страните на реалния социализъм. Уве Йонсон е поставен под наблюдение не заради вражеска политическа дейност, а защото текстовете му сякаш криеха нещо, хаотичната му прецизност разпалваше параноичната подозрителност на цензурата. Странна трагедия е краят на Йонсон – човек, шпиониран и наблюдаван през целия си живот, да умре, без някой да разбере за смъртта му.

Уве Йонсон е роден през 1934 година в Померания. Оформя се като личност в ГДР на Валтер Улбрихт, следва в университета на Лайпциг, става любим ученик на критика Ханс Майер, който веднага разпознава гениалността му и го окуражава да пише. В началото Йонсон споделя политиката на ГДР (също като Брехт и Ернст Блох), участва в мероприятията на комунистическата партия, разпознава в политиката възможност човекът да получи това, което му е било отказано от буржоазната история. Но бързо разбира, че ГДР е диктатура, признаваща за „добро“ и справедливо всяко решение на правителството, заглушаваща всякакво съмнение, всякаква критика, смазваща всеки опит за неподчинение.

Бяга в Западен Берлин през 1959 година, след като отказва да организира разпускането на една младежка религиозна организация. Едва излязъл от ГДР, публикува романа „Съмнения относно Якоб“ и става знаменит. Това е необичаен текст, написан по съвсем нов начин. Както всички ранни произведения на Йонсон („Трета книга за Ахим“ от 1961 г. и „Две гледни точки“ от 1965 година), и това се основава на сглобяване на предположения или по-точно на различни хипотези, разследвания, спомени, описания, разсъждения. Докато се развиват те, се оформя и самият текст, без да се търси логическа последователност.

Якоб, механик от железниците, умира, сгазен от влак, докато отива на работното си място така, както прави всеки ден от седем години. Началното изречение: „Но Якоб винаги е пресичал релсите“, веднага ни дава да разберем каква ще е формата на разказа. Съмненията за неговата смърт, най-противоположни хипотези, нито една от които не може да бъде доказана освен чрез допълнителни догадки – тези неща характеризират изцяло естетиката на разказа. Самоубийство, убийство, инцидент – всичко може да е вярно или вероятно при безкрайните хипотези, свързани със случая „Якоб“. Единствените верни парченца от пъзела обаче предоставят паметта, споменът, казаните и пропуснатите думи и точно благодарение на тяхното възстановяване се появява окончателното предположение за живота на този човек.

При Уве Йонсон елементите, смятани за основни в литературата, ги няма. Диалозите се вмъкват неочаквано, описанията, дори когато са подробни, детайлни, обсебващи, са разхвърляни в общата тъкан на разказа. Ханс Магнус Енценсбергер, приятел и честа мишена за критиката на Йонсон, описва прозата му така, сякаш реши срещу косъма: там, „където читателят може сам да прозре и разбере, детайлите са пропуснати“. В страниците на Йонсон не-казаното, знаменитото неизразимо, добре изразено от Витгенщайн с правилото: „по-добре да мълчим за това, за което не може да се говори“, постоянно присъства (навярно именно това усещане е събудило съмненията на агентите от тайните служби). Сякаш всичко написано се опитва, търси да намери начин да аргументира нещо, което обикновеното писане все още не е успяло да изрази, сякаш проблясващите светлинки на свободата са скритият герой в предположенията за Якоб и спомените за неговия живот. Изглежда обаче, че надеждата за свобода вече е напуснала Йонсон. Германия на Бон, Демократическата партия силно го разочароват; той не вижда решение за немското разделение. От книгата „Две гледни точки“ става ясно, че писателят ненавижда неутолимата жажда за пари на западните германци, лудешкото купуване на коли, непрекъснатото желание да придобиваш, затварянето в дребното, личното, частното.

В „Трета книга за Ахим“ обаче се разказва историята на западногерманския журналист Карш, поканен от приятелка да посети Източен Берлин. Карш остава потресен от невероятната разлика между социалистическата и западната Германия, не усеща никаква връзка между себе си и източните германци. Когато му предлагат да напише книга за годеника на неговата приятелка, Ахим, бивш шампион по колоездене и политик от ГДР (спортът и политиката, любимата двойка на социалистическите диктатури), Карш ще се намери в небрано лозе. Защото събирането на случки, спомени, догадки, които оформят единствено миналото и настоящето на една човешка история, но не и живота на една личност, няма да му послужат за нищо в този случай. Той не е доволен от написаното, за него Ахим си е останал един непознат, журналистът не е успял да опише тази особена действителност, която не може да бъде разказана просто с писане. Победен, той се връща на Запад, в Хамбург.

През 1966 година Уве Йонсон се премества в Ню Йорк. Не иска да живее повече в своята страна. Германия, виновна за нацисткото минало, което не може да бъде зачеркнато, и разделена между капитализма и социализма, отново му се струва безчовечна. И отговорна, че поддържа система, която смазва човешкия живот, ликвидира индивида. Най-напред в САЩ, а после и в Англия писателят успява да се закрепи на ничия земя в държави с по-зряла демокрация, които явно крият по-добре своите противоречия.

В Ню Йорк Уве Йонсон започва да пише своя шедьовър „Дни и години“, или „Годишнини“. Огромно произведение в четири тома, излезли в Германия през 1970, 1972, 1973 и 1983 година. Да се говори за „Годишнини“ е нещо наистина невъзможно.

Намираме се пред един от абсолютните литературни шедьоври на всички времена, който не се поддава на каквото и да било критично или аналитично тълкувание. В „Годишнини“ е разказан ден след ден животът на Гезине Креспал и нейната дъщеря Мари, преплетен с историята на семейството, на страната и на света през последния век. Ханс Майер препоръчва на читателите на „Годишнини“ да се отдадат изцяло на текста, сякаш влизат в романа на Марсел Пруст „По следите на изгубеното време“, от който нищо няма да разбереш, ако не се впуснеш без всякакви предварителни очаквания в потока на разказа.

Напълно излишно е „Годишнини“ да се чете с последователността и логиката, към които сме привикнали. Книгата е буквално обраснала от методични, обсебващи описания в неоформени, енигматични ситуации. Само ако се загубите в този лабиринт, създаден с търпеливо и безкрайно внимание, ще можете да преминете от един ден на Гезине Креспал към друг, така както и от една глава към друга, пресичайки диалози, паузи, появи на нови герои и противополжни посоки.

Огромна е заслугата на „Фелтринели“, които публикуват отново първия том на „Дни и години“ в нов, отличен превод на Никола Паскуалети и Делиа Анджолини и с чудесен предговор от Микеле Ранкети. В него е описан животът на Гезине Креспал от август до декември 1967 година. Тя вече се е появявала в „Догадки за Якоб“ – дъщерята, Мари, е от Якоб – сега обаче не живее в Германия, а в Ню Йорк, и е чиновничка в банка.

В този текст има няколко основни нишки, принципно структурирани на три нива: Гезине, дъщерята Мари и „Ню Йорк Таймс“. Точно така. „Таймс“ е като музикален фон в живота на Гезине, няма нито един момент от разказа, в който да не са вмъкнати новини от вестника: „От 1961 година във Виетнам при бойни действия са загинали 13 365 граждани на САЩ... Колко възпитано момиченце, ще я поздравя...“.

Хроника от войната във Виетнам, пристигането в Америка на Светлана Сталин, дъщерята на диктатора, Че Гевара, все пак разпознаваем на преекспонираната снимка, сблъсъците в Харлем, хиляди други новини изплитат контекста на живота на героите в тази книга. Един жив контекст, в непрекъснато движение. „Ню Йорк Таймс“ тук е гласът на съвестта, метрономът, отмерващ всекидневните истории по глобуса, върху който протича животът на Гезине. „Таймс“ е наречен „леля Таймс“ и действително, с развитието на разказа той почти се превръща в герой, персонаж възпитан, любезен, малко настойчив, като стара леля, която „няма да нарече обвиняемия виновен“, „не назовава президента с малкото му име“, „дава думата и на тези, които не уважава“. Йонсон действително смята „Таймс“ за един от най-добрите вестници в света заради разследванията и качествата на текстовете му.

Това произведение представлява изолирана, но пълна с живот аутистична проза. Тя внимателно разкъсва действителността със следата на спомена, която остава в ежедневниците, в разписанието на влаковете, в списанията, в разговорите на чиновниците от офиса. Една археология на настоящето и на паметта, която не каталогизира фрагменти, за да достигне до корените на цивилизацията, а събира съдби, моменти, чувства, разговори, за да възстанови смисъла на всяка индивидуалност, смачкана от несправедливостта на историята и пустотата на ежедневието. Това, което Гезине чувства и помни, това, което мисли и казва – всичко е наблъскано в един житейски поток без порядък, и отново измъкнато, хаотично като живота на немската емигрантка. Ако отново използваме една мисъл на Теодор Адорно, бихме могли да кажем, че Йонсон оставя живота на своите персонажи на произвола на „силите, които освобождава разпадът“.

Гезине решава да запише на магнетофонна лента своята семейна история за дъщеря си Мари. Така първият том на „Дни и години“ създава втора част в разказа, в чиято основа е миналото на Мекленбург. Гезине, родена през 1933 година, по време на първите сто дни от канцлерството на Хитлер, разказва на дъщеря си за премеждията на своето семейство, за нацизма, за мизерията, за времената на страдания и за времената на щастие. Паметта, все по-тъжна и разпокъсана, се превръща в начин да съществуваш, в култура, в жест, в диалог. При Йонсон миналото не съдържа в себе си решение. Той не прави исторически роман, където можеш да изчакваш събитията, вече предизвестени от фактите и подготвени от разказвача. Това тук е непрекъсната миграция на идеи и спомени, наслагване на истории и коментари. Постоянно променящите се гласове чертаят картата на това, което е било, и на това, което би могло да бъде, отстояват и объркват, опитвайки се да преживеят приливите на историята, които ги заливат всекидневно. Всеки път когато се връщам назад, за да препрочета някои страници, откривам нещо ново, незабелязано преди, въпреки че малко преди това съм ги чел. Критиците отбелязват в тази част на книгата влиянието на „Буденброкови“ от Ман, но на мен Фокнър ми изглежда по-близо заради начина, по който и той, и Йонсон успяват да пишат реално, но не реалистично, измислят реалността, без да изневеряват на историята. Писането на „Годишнините“ прекъсва на третия том.

Докато Йонсон прави бележки в литературната си тетрадка и трупа все повече подробности за света на Гезине Креспал, някой го шпионира, и то не отвън, не с бинокъл или като подслушва разговорите му, а вътре, в дома му, възползвайки се от достъпа до най-съкровените му преживявания, до най-личните му чувства. През 1975 година жена му Елизабет признава, че има любовник, който се оказва таен агент на чехословашките секретни служби. Години наред тя му изпраща подробни доклади за дейността на мъжа си. Уве Йонсон е разчитал на помощта на жена си при подготовката на „Годишнини“ и е посветил този роман на дъщеря си Катарина. В произведението тя е представена като Мари – дъщерята на Гезине Креспал и Якоб. За писател, поставил току-що последната точка в романа си, разкритието е равносилно на това героите, създадени и описани от него, да започнат да тропат на вратата му – неочаквано чудовищен образ.

Този факт травматизира и наранява безкрайно много Йонсон, перото му блокира за десет години, той получава два инфаркта, става алкохолик. Предателството на жена му е било тихо и продължително, всекидневна клевета за един живот. Десет години след излизането на третия том, през 1983 г., малко преди Йонсон да умре, на бял свят излиза четвъртият, последен том на „Годишнини“. Той завършва с нахлуването на съветските танкове в Прага през 1968 година. Животът не може да бъде подменен с писане. За Йонсон това естетическо правило е повече от естествено и сигурно. Писането трябва да бъде реално, но не реалистично, и да внесе справедливост в обърканата, несправедлива действителност.

Затова Микеле Ранкети, един от най-големите италиански интелектуалци, е прав, когато предупреждава, че е невъзможно книгите на този много специален немец да бъдат описани. Съвременната епоха не е време за критически трудове или романи, нито за създаване на нова метафизика или феноменология. Йонсон искаше да напише нещо, което да преминава през всякакви пространства, което да събира в себе си многообразието, но и да покаже непоправимото в живота на една личност.

В своите изследвания Валтер Бенямин изразява надеждата рано или късно да може да се намери една врата, която да отвори пред нас свят, различен от този, в който сме принудени да живеем. Четейки Йонсон, разбираме, че дори и да се намери такава врата, няма да съумеем да я отворим, или най-малкото, няма да успеем да намерим ключа. Възможно е само да стигнем до догадките, не до решенията, навярно не и до възможностите. Остава ни единствено да градим предположения за смъртта на Якоб, да се опитаме да си припомним и доразвием живота му, да слушаме гласа на „леля Таймс“, за да разберем какво се е случило, докато сме садили рози в градината, да разказваме на Мари какво е било, докато все сме търсили проходими пътища, докато все сме разсъждавали за смисъла на съществуванието...

Превод: Таня Кольовска

Откъсът от книгата се публикува с приятелското разрешение на издателство „Ера“.

Роберто Савиано (род. 1979) е световноизвестен италиански писател и журналист, който описва в книгите си историята и начина на действие на неаполитанската Камора.

Коментари (1)

- 25-12-2010|Златко

Бившата ми съпруга, също родена в Мекленбург, обожаваше Йонсон (или Йонзон, както всъщност би трябвало да се произнася и пише), до степен, която аз никога не успявах да разбера. Не бях чувал името никога, пък и съдбата на този толкова странен, напълно неразбираем за мен автор, не ме вълнуваше особено много. Чак докато открих петото, забутано малко по-встрани томче на „Зуркамп“, което съдържа интервютата и статиите му. Тук вече нещата се промениха и – с известни уговорки – бих казал, че наистина не познавам друг немски интелектуалец от последните, да речем, пет десетилетия, който да ме е впечатлявал толкова силно. Не че това го прави по-разбираем – все едно да очаквам, че бих могъл да разбирам Фауст, не текста, а човека. Всъщност и това ми звучи като клише, също. Понякога си припомням Лабрюйер, който казваше някъде, че след диамантите най-рядко срещаното нещо на тоя свят било възможността да разбереш някого (по-модерни автори биха добавили – и най-вече самия себе си) – и тогава си казвам, че този човек, Йонзон, е някаква много рядка порода диамант, също толкова рядка сред диамантите, колкото самите те са сред всичко останало. Което, най-вероятно, го прави почти нечетим. А може би някой ден ще стигна и до там, да мога да го чета... Знам ли?

[1] Тоест отнасящ се до евгениката – в наши дни отречена като псевдонаучна теория, занимаваща се с изследване на расовите подобрения у хората, получаващи се в резултат на селекция и подбор. (Бел. пр.)

[2] Американска активистка от времената на алкохолната забрана, превърнала се в символ за непреклонен догматизъм. (Бел. пр.)

[3] Щатите от американския среден запад, известни с добрата си селскостопанска продукция. Бел .пр.

[4] Отнасящи се до поведението. (Бел. пр.)

[5] Филип Ларкин (1922–1985): английски поет. Бел. пр.

[6] Обширна област в северозападна Англия, прочута с пищната си природа. Бел. пр.

[7] Област в Швейцария. Бел. пр.

[8] Планинска верига в северна Италия. Бел. пр.

[9] Английски художник (род. 1930), един от основните представители на т. нар. op art, използващо недостатъците на човешкото зрение. Бел. пр.

[10] Американски писател-сатирик (1903–1940). Бел. пр.

[11] Вж. Кьосев 1995, Лозанов 1996. За по-подробен коментар към тях вж. и моята статия „Интелектуалци срещу журналисти: борбата за медийната територия” (Трендафилов 2005: 23-58).

[12] „Миски измиха жълтото на жълтата преса.” News.bg, 3.VIII.2006. Retrieved on 12 Sept. 2007 from http://news.ibox.bg/news/id_425026013.

[13] Това го отбелязва и Мартин Карбовски в есе още от 1997 г. (Карбовски 2007): „Другояче стои въпроса със жълтото в живота на политици, бизнесмени, шоумени и прочие елитарна гмеж – хора малки или големи образи,обречени да са звезди в задния двор на кучешката къщурка. У нас ... за тях се говори като за мъртъвци – или добро или нищо. ... А истинската журналистика, по жълтото ще я познаете! Трябва да се каже, че липсата на жълта информация за т. нар. ‘елит на нацията’ е форма на автоцензура и тотална липса на свобода на словото. … За осем години демокрация, нито един политик не повърна на килима, не изневери на жена си, нито една певица не направи свирка на нито един продуцент и нито една манекенка не се изчука с нито един спонсор.”

[14] Бр. 36 от 7-13.ІХ.2007 г.

[15] Тук и по-нататък имам предвид, естествено, тогавашните цени.

[16] В личен разговор с Мартин Радославов, главният редактор на „Уикенд”, чух дословно същото: „Ние сме популярен вестник, а не жълт.”

[17] Най-голямата верига от книжарници в САЩ. (Бел. пр.)

[18] Испански хроники от 16-ти век, описващи завладяването на Америка, днес един от основните документи при изучаването на историята на Латинска Америка. (Бел. пр.) http://www.amazon.com/Spanish-Chronicles-Indies-Sixteenth-Century/dp/0805743065

[19] Френска инвазия в Мексико от 1838 г., предизвикана от оплакването на един френски сладкар, работещ в Мексико, че е изгубил имуществото си. Реалната причина са неизплатените дългове на тогавашно Мексико към Франция. (Бел. пр.)

[20] Френски писател и мислител, известен със създаването на теорията за господството на арийската раса в книгата си За неравенството на човешките раси (1853–1855). Бел. пр.

[21] Разминаване между убежденията и действията на една личност. Бел. пр.

[22] Тоест диалектен британски говор, пропускане на придихателните начални „Х“-та. Бел. пр.

[23] Английските изрази са съответно toe the line (не смея да прекрача границата, придържам се към статуквото) и tow the line (буквално: влача границата, което очевидно няма смисъл). За да запази поне някаква прилика с оригиналните фрази, преводачът си позволява тук друга безсмислена фраза, този път българска. Бел. Пр.

[24] т. е, и т. н. (Бел. пр.)

[25] Интересна илюстрация на казаното е начинът, по който английските имена на цветята започват да бъдат измествани от гръцки, напримеркученцето става antirrhinum, незабравката – myosotis и т. н. Трудно е да се види някаква практическа причина за тази промяна на модата: най-вероятно тя се дължи на инстинктивното избягване на по-домашно звучащи думи и неясното усещане, че гръцката дума звучи научно. (Бел. авт.)

[26] Например: „Католицизмът на възприятието и образа на Комфорт, странно уитмановски по обхват, но почти точно противоположен по естетическата си принуда, продължава да предизвиква онова трепетно, атмосферно, кумулативно предусещане за едно жестоко, неумолимо-безметежно безвремие … Рей Гардинър натрупва точки, прицелвайки се с голяма точност в простата десетка. Само че тя не е проста, и през тази задоволена тъжовност преминава нещо повече от повърхността, горчиво-сладка, на резигнацията. (Поетически тримесечник) (Бел. авт.)

[27] Маршал Филип Петен (1856–1951): френски офицер и държавник, водач на колаборационисткия режим Виши по време на хитлеристката окупация на Франция (1940–1944). (Бел. пр.)

[28] Разбира се, всички изброявания тук се отнасят до английския оригинал, а не до българския превод. (Бел. пр.)

[29] Човек може да се излекува от израза не без- с помощта на следното изречение: Едно не безчерно куче гонеше не безмалък заек из едно не беззелено поле. (A not unblack dog was chasing a not unsmall rabbit across a not ungreen field.) (Бел. авт.)

[30] Стюарт Чейс (1888–1985): американски икономист и теоретик, на когото между другото се приписва фразата New Deal. (Бел. Пр.)

[31] Квиетизъм: в християнската философия: учение, според което пасивността, съзерцанието и несъпротивата са необходими предпоставки за достигането на съвършеснтво. (Бел. пр.)

[32] В английския език думата „тъкачница, текстилна фабрика“ (cotton mill) е производна от „мелница“ (mill). Бел. пр.

[33] По името на Джеймс Балард (1930–2009), известен английски писател-антиутопист, автор между другота на Катастрофата (Crash) – един от важните романи на антиутопичната модерност (филмиран от Дейвид Кроненберг), в който повествованието се върти около идеята за автомобилна катастрофа. Бел. пр.

[34] Откривателят на гробницата на Тутанкамон. Бел. пр.

[35] В английския език думата „mystery“ обикновено се използва за обозначение на криминални романи, но тъй като по-нататък е използвана и думата „детективски“, тук оставям това по-общо определение. Бел. пр.

[36] Този текст е от 2008 г. Джеймс Балард почина от рак на простатата през 2009 г. Бел. пр.

[37] „Катастрофа“. Според мен това заглавие звучи по-добре непреведено. Бел. пр.

[38] Робърт Кувър (род. 1932) – американски писател и професор, автор на метафикция. Бел. пр.

[39] Кейти Ейкър (1947–1997) – американска писателка-експерименталистка. Бел. пр.

[40] Робърт Раушенберг (1925–2008) – американски художник-експресионист. Бел. пр.

[41] Огромна цифра, 1, последвана от 10^100 брой нули. Бел. пр.

[42] (Бластула, или бластосфера): Ранна степен от ембрионалното развитие на животните. Бел. пр.

[43] Непреводима игра на думи: Крафт-Ебинг е името на известен немски психиатър от 19 век, но на английски език думите craft ebbing означават „намаляваща мощ“. Бел. пр.

[44] Мери Макарти (1912–1989) – американска писателка, критичка и политическа активистка. Бел. пр.

[45] Иън Банкс (род. 1954) – шотландски писател-фантаст. Бел. пр.

[46] Алекс Гарланд (род. 1970) – английски писател и киносценарист. Бел. пр.

[47] Както обикновено, Ботев е красноречив: „Той [народът] сам всякога е бил отделен с дълбока обществена нравственост от разврата на правителството си, който разврат заедно с християнството се вмъкна в по-горнята част на народа. (...) Такъв е бил българският народ, и ето го и днес пак чист от всяко чуждо влияние, пак с тоя патриархален живот, пак с тази първобитност „. (Христо Ботев, „Народът. Вчера, днес и утре“)

[48] Според прочутия израз на Жил Дельоз: „Няма място за страх или надежда, а за търсене на нови оръжия.“ [„Il n'y a pas lieu de craindre ou d'espérer, mais de chercher de nouvelles armes.“ ], „Post-scriptum sur les sociétés de contrôle“, 1990.

[49] Луксът и сластолюбието. Бел. пр.

След войната всичко беше в недостиг. Чърчил беше ипотекирал Великобритания и довел Съкровищницата до фалит, за да победи Хитлер. Облеклото се разпределяше до 1949, евтините и прости „практични мебели“ до 1952, храната до 1954.

[50] В този случай думите на Уейлс не отразяват съвсем точно фактическото състояние на нещата, тъй като Лейниър действително се е обадил със собственото си име, макар и по не съвсем приятелски начин. Все пак аргументите на Уейлс продължават да имат тежест, тъй като съвсем не е очевидно, че Лейниър има някакво изрично право по въпроса за това как неговата личност трябва да бъде възприемана от широката публика. За една много интересна дискусия по този и сходни с него въпроси виж http://en.wikipedia.org/wiki/Talk:Jaron_Lanier. (бел. пр.)

[51] Консервативно крило на американските протестанти. Бел. пр.

[52] Американски официален празник за изразяване благодарност на Бога за събраната реколта (последния четвъртък на ноември). Бел. пр.

[53] Квартали в Ню Йорк. Бел. пр.

[54] „Движение на чаеното парти“ (по историческа аналогия с „чаеното парти“ в Бостън, с което започва Американската революция през 18-ти век): сравнително ново движение в САЩ (започнало през 2009 г.), чиито привърженици обикновено са дясно-консервативни противници на идеята за голямо правителство и високи данъци. Бел. пр.

[55] Верига от популярни американски изложбени експозиции, представящи всякакви видове невероятни експонати, като животни с две глави и пр. Бел. прев.

[56] Под термина разбираме скрита, тайна за външните на общността идентичност.

[57] Цитат от Отчет на Сатовчанската партийна организация, ДА – Благоевград, Ф. 2 Б, оп. 12, а. е. 40, л. 150

[58] В статията така нар. „възродителен процес” е използван в по-широкия му контекст – като процес на насилствена смяна на имената и опит за заличаване на груповата религиозна идентичност на помашкото население.

[59] Двата термина са използвани от Евгения Иванова в статията „Българи,72”, Демократически преглед, пролет, 2001 с. 116 – 131. и в монографията Отхвърлените „приобщени” /или процеса, наречен „възродителен” /1912 – 1989/, С., 2002. ;

[60] Вж. Валери Стоянов, Турското население в България между полюсите на етническата палитра, С. 1998; Улрих Бюксеншютц, Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци (1944-1989), С., 2000; Вж. Евгения Иванова, Отхвърлените „приобщени” /или процесът, наречен „възродителен” /1912 – 1989/, С., 2002.; Вж. Михаил Груев, Александър Кальонски. Възродителният процес /Мюсюлманските общности и комунистическия режим/, С., 2008. За „възродителния процес” на помашкото население в Благоевградски регион освен автобиографичната книга на Петър Дюлгеров, Разпнати души, С., 1996 има публикувани и две изследвания за с. Церово, Благоевградско, свързани с „Кръстилката” – 1912 и „възродителния процес” в селото. Публикувани са във „Виртуална Горна Джумая”, Благоевград, 2007 – Муратова, Нурие, Церово – документални следи /1912 – 1944/; Ангелова, Милена, Село Церово – неспокойни летописи в ХХ век. В дипломната работа на Сергей Вучков е разгледал „възродителния процес” през 70 и 80те години на ХХ век /случаят Вълкосел. / Има публикувани и спомени на възродители и жертви – Петър Дюлгеров, „Разпнати души”/Моята истина за възродителния процес сред българите мохамедани, С., 1996 и „Горчиви разкази”/тяхната истина за „възродителния процес”.

[61] ЦДА / Ф. 1Б – партиен архив.

[62] Спомените са част от личен архив на авторите, а една част от тях са събирани от студенти /ПНУП – „магистър”/, които принадлежат към мюсюлманската общност. Транскрибирани са от студенти по история, по проект „Политики на социалистическата държава към мюсюлманите в България и Грузия”. Дължим на всички студенти специална благодарност. Подобни спомени могат да се видят в автобиографичните книги „ Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет”/Речево поведение и жизнени светове на българи мохамедани от Гоцеделчевско и Разложко/ и „Искам благородна професия”/Традиция, мода, модерност в Западните Родопи/ – www. history. swu. bg

[63] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 43, л. 225 – 241

[64] За новите хибридни имена при мюсюлманите като израз на съпротива и религиозна криптоидинтичност виж Петър Воденичаров «Социолингвистика», София, 2007, с. 136-148

[65] Благодарим специално на Евгения Иванова и Иван Еленков за ценните съвети, които ни даваха при писането на статията.

[66] Евгения Иванова в статията си „Не е задължително да се извинявате господин министре!, излага тезата /научно защитена в цитираните вече нейни книги/, че „възродителния процес за помаците започва още 1912 година, продължава с различна интензивност до 80 те години. Най-острите му възпаления следват 30 годишен цикъл – 1912, 1942, 1972. Жоржета Назърска в книгата си „Българската държава и нейните малцинства /1879 – 1885/”, София, 2000 изнася факта, че още през 1881 г. ловешкият епископ Натанаил изпраща мисионери да покръстят ловешките помаци, а правителството отпуска специални поощрителни средства за целта., с. 14 Опитът е епизодичен и неуспешен, но потвърждава тезата на Иванова за 30 годишния цикъл.

[67] ЦДА, Ф 1Б, оп. 25, ЦК на БРП /к/ – 1944 -1948, Отдел „Масов”

[68] ЦДА, Ф 1Б, оп. 25, а. е. 71 Доклад на зав. Отдела и изложения от еврейската комисия при отдела за положението на евреите в България и дейността на партията сред тях. За борба между евреите комунисти и ционисти; за създаване организация на циганите, 1945 г. /23л. /;

[69] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 25, а. е. 68, л. 1-5 Доклад на масовия отдел при ЦК „Нашата работа всред малциствата”

[70] ЦДА, Ф 1Б, оп. 25 Въведение, В. Пълова, л. 1 С., 1975. Може само да се гадае какво е наложило тази промяна, като се има предвид, че само месеци делят страната от две големи събития – Референдум за премахване на монархията – 08. 09. 1945 г. и избори за VI ВНС – 27. 10. 1946 г.

[71]Михаил Груев, „От Пролетарски интернационализъм до „единната социалистическа нация”:политики към българските мюсюлмани, с. 21, АМВР, ф. 1, оп. 1, а. е. 777, л. 1-15; В: Михаил Груев, Александър Кальонски, Възродителният процес /Мюсюлманските общности и комунистическият режим/, С., 2008

[72] Иванова, Евгения, Изобретяване на памет и забрава, София, 2009, с. 375

[73] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 27, а. е. 2, л. 8;

[74] Михаил Груев, „От Пролетарски интернационализъм до „единната социалистическа нация”:политики към българските мюсюлмани, с. 22; В: Михаил Груев, Александър Кальонски, Възродителният процес /Мюсюлманските общности и комунистическият режим/, С., 2008

[75] Пак там, с. 22 -24

[76] Пак там, с. 26

[77] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 6, а. е. 4034, л. 2

[78] В. „Известия”, 5. 01. 1960 г. Напечатани са бланкови молби от името на желаещите да променят имената и народността си до Председателя на ГОНС по местожителство. ДА – Монтана, ф. 2, оп. 3, арх. е. 66, л. 340

[79] ЦДА, ф. 1Б, оп. 29, а. е. 20, л. 2 Докладна от ГК на БКП, ГОНС и отдел „Просвета и култура” – Коларовград до ЦК на БКП, от 22. 12. 1960 г.

[80] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 8-13

[81] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 8

[82] ЦДА, Ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 10

[83] Груев, Михаил, цит. съч., с. 10

[84] Пак там, с. 11

[85] Вж. Дюлгеров, Петър, „Разпнати души”/Моята истина за възродителния процес сред българите мохамедани, С., 1996

[86] Вж. Пашова, Анастасия, Циганите – мюсюлмани – „неудобното” малцинство за историята на „единната нация” през комунистическия режим в България, сп. ANDRAL, 2008, бр. 53 -54, с. 13 -35

[87] Ходът на кампанията по смяната на имената в Западните Родопи /1972 -1973/, събитията в отделните селища, лостовете и инструментите, които режимът използва – от дребни насърчения и привилегии до грубо и демонстративно физическо насилие подробно са отразени от Михаил Груев. Цит. съч., с. 75 – 83

[88] Иванова, Евгения, „Отхвърлените приобщени” /или процеса, наречен „възродителен”/1912 -1989/, София, 2002, с. 8. Напълно подкрепяме нейната теза, тъй като в документите за нашия регион „смолянският модел” винаги е бил „пример за подражание. ” Не случайно и националните съвещания след смяната на имената са се провеждали в Смолян, търсени са срещи за обмяна на опит и т. н.

[89]Вж. Петър Дюлгеров, Разпнати души, С., 1996

[90] ДА – Благоевград, Ф 628, оп. 4, а. е. 29, л. 112

[91] Пак там, л. 112

[92] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 39, л. 3

[93] ДА – Благоевград, Ф 2Б, оп. 4, а. е. 16, л. 6

[94] Пак там, л. 23-24

[95] ДА – Благоевград, Ф. 541, оп. 4, а. е. 1 – Общински партиен комитет – Сатовча

[96] ДА – Благоевград, Ф 628, оп. 4, а. е. 29, л. 189

[97] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 39, л. 76, Решение на Секретариата на ЦК на БКП

[98] Вж. Иванова, Евгения, „Отхвърлените приобщени” /или процеса, наречен „възродителен”/1912 -1989/., София, 2002. В монографичното изследване авторката за първи път в България антропологически разглежда темата, като съчетава архивната и теренната работа.

[99] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 39, л. 40 -41

[100] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 12, а. е. 39, л. 99 – 100

[101] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 9, а. е. 16, л. 94

[102] Пак там, л. 94

[103] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 12, а. е. 39, л. 90

[104] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 9, а. е. 15, л. 60-71

[105] Пак там, л. 62

[106] Пак там, л. 66

[107] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 9, а. е. 16, л. 25

[108] Пак там, л. 94 – 104

[109] Пак там, л. 95

[110] Пак там, л. 97

[111] Пак там, л. 98

[112] Пак там, л. 99

[113] Пак там, л. 99

[114] Пак там, л. 100

[115] Пак там, л. 101

[116] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 39, л. 170

[117] Тъй като това са стандартни бланки, става ясно, че отчетите за хода на смяна на имената са били седмични.

[118] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 12, а. е. 39, л. 203

[119] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 10, а. е. 4, л. 11 – 27

[120] Пак там, л. 11

[121] ДА – Благоевград, Ф. 2Б, оп. 12, а. е. 39, л. 236

[122] ДА – Благоевград, Ф. 2К, оп. 12, а. е. 39, л. 231

[123] Ив. Пеев-Плачков – „Из гънките на миналото. Спомени и впечатления“, С.1940

[124] цит. по Иван Фичев – „Балканската война 1912-1913 г./Преживелици, бележки, документи/“, С., 1940

[125] цит. по Св. Будинов – „Балканските войни 1912-1913“, С., 2005

[126] цит. по В. Златарски –“История на българската държава през средните векове“ т.1, част 2, С., 1994

[127] Д. Оболенски – „Византийската общност. Източна Европа 500-1453“, С., 2001

[128] Г. Бакалов – „Средновековният български владетел. Титулатура и инсигнии“, С.,1995

[129] „Отговорите на папа Николай, гл.25

[130] Пак там, гл. 40

[131] цит. по Жорж Дюмезил – „Скифы и Нарты“, Москва, 1990

[132] Божилов, Иван, Вера Мутафчиева, Константин Косев, Андрей Пантев, Стойчо Грънчаров – История на България, С., 1993

[133] цит. по Жорж Дюмезил – „Скифы и нарты“, Москва,1990

[134] „Деянията на Св. Димитър Солунски“

[135] Христоматия по история на България, т. 1, С. 1978 г.

[136] Н. Данова – „Проблемът за националната идентичност в учебникарската книжнина, публицистиката и историографията през ХVIII-ХIХ век“, В: „Балканските идентичности“ С., 2003

[137] Ив. Илчев – „Защитата на българската кауза пред света“, В: „Балкански щрихи в европейското минало“, С., 2001

[138] Д. Лилова – „Възрожденските значения на националното име“, С., 2003

[139] М. Радева – „Образът на съседите в училищните учебници по българска история след Освобождението“, В: „Другият в историята“, Кюстендил, 1996

[140] „Писма от Балканската война 1912-1913 г.“, С., 1998

[141] Симеон Радев – „Строителите на съвременна България“, т.1, С., 1990

[142] Йордан Иванов – „Как се отразиха последните войни на българската учебна литература“, сп. „Училищен преглед“ .....1925

[143] цит. по Светослав Будинов – „Балканските войни“, С., 1912-1913

[144] „Великобългарски светоглед“, 1940 г.

[145] Шейтанов – „Български светоглед“, сп. „Просвета“, 4/1942

[146] сп. „Философски преглед“, 3-4/1934

[147] А. Цветков – Сп. „Училищен преглед“, 1941 г.

[148] Светлозар Елдъров – „Православието на война“ С. 2004 г.

[149] сп. „Звено“ ,1932 г.

[150] М.Радева – „Училищното историческо образование в България“ (1878-1944/

[151] Л.Владикин – „Основни причини на кризата на демокрацията“ сп. „Просвета“ 1941 г.

[152] Н. Кайчев – „Македонийо възжелана. Армията, училището и градежът на нацията в Сърбия и България 1878-1912 г.“ С., 2003

[153] цит. по Л. Малеев – „ Принос към истината за катастрофата на България през септември 1918 г.“ С., 1921

[154] А. Николов – „След англо-американската авантюра“ сп. „Просвета“, 2/1942

[155] Л. Владикин – сп. „Просвета“, 10/1943

[156] „Позивите на българските писатели към учителите и учениците“, сп. „Училищен преглед“, 1/1942

[157] Божилов, Иван, Вера Мутафчиева, Константин Косев, Андрей Пантев, Стойчо Грънчаров – История на България, С., 1993

[158] Р. Козелек – „Пластовете на времето“, С., 2003

[159] М. Хърцфелд – „Културната интимност“, С., 2007

[160] А. Страшимиров – „Диктаторът“ (Стефан Стамболов), 1935 г.

[161] Л. Каравелов – „Български глас“, 1870

[162] E. Дайнов, Дебатът..., стр. 378.

[163] E. Дайнов, Дебатът..., стр. 639.

[164] Дайнов, E. (изд.), България 21 век: накъде отиваме?, София, 2002, ЦСП.

[165] Интервю с И. Кръстев, ЦЛС.

[166] Интервю с Д. Кюранов, ЦЛС.

[167] Пак там.

[168] Интервю с Огнян Минчев.

[169] Е. Дайнов (изд.), България 21 век: цит.съч., стр. 4.

[170] N. Guilhot, La science politique...

[171] Интервю с Огнян Минчев, ИРИС.

[172] Г. Фотев, „Драмата на българския преход“. – В: Penser la transition, стр. 85-97.

[173] Интервю с Огнян Минчев, ИРИС.

[174] Интервю с Е. Дайнов, ЦСП.

[175] Интервю с К. Станчев, ИМИ.

[176] Интервю с Огнян Минчев, ИРМИ.

[177] N. Guilhot, La science politique...

[178] E. Дайнов, Дебатът..., стр. 614.

[179] Интервю с E. Дайнов и Дебатът..., стр. 607-609.

[180] Пак там, стр. 377.

[181] Е. Дайнов, Политическият дебат..., стр. 697, 699.

[182] Г. Фотев, „ Драмата на българския преход“. – В: Знеполски, Червенкова, Кьосев (изд.), Penser la transition, стр. 85-97.

[183] Интервю с E. Дайнов, ЦСП; E. Дайнов, Дебатът...

[184] E. Дайнов, Дебатът... , стр. 699.

[185] Що се отнася до общия им проект с think tank-а CSIS.

[186] И. Кръстев и А. Райчев, „The War, NATO, Bulgaria, Serbia, The Balkans“, стр. 279-296. – В: Знеполски, Червенкова, Кьосев (изд.), Penser la transition, София, 2002, изд. на СУ „Св. Климент Охридски“, стр. 284.

[187] Интервю с А. Приматарова, ЦЛС.

[188] M. Herzfeld, Cultural Intimacy: Social Poetics in the Nation State, New York/ London, 1997, Routledge, р. 226.

[189] Интервю с Огнян Минчев, ИРИС.

[190] Интересно е да се отбележи, че мотивът „Франция не-адаптирана към света“ се оказва един от основните аргументи на президента Саркози през 2007 г. Тези аргументи вече са развити от американската преса, що се отнася до позицията на Франция по време на кризата в Ирак.

[191] Е. Дайнов (изд.), България 21 век: стр. 4.

[192] Пак там, стр. 5.

[193] Интервю с E. Дайнов, ЦСП.

[194] в-к „Култура“, 1 февруари 1991 г.

[195] E. Дайнов, Дебатът... , стр. 515.

[196] E. Saïd, Des intellectuels..., р. 128.

[197] N. Guilhot, La science politique...

[198] Интервю с А. Праматарова, ЦЛС.

[199] Интервю с О. Минчев, ИРМИ.

[200] Б. Богданов, „Idéologie communiste et existence privée“. – В: Penser la Tradition, стр. 52-73.

[201] E. Дайнов, Дебатът..., стр. 435.

[202] Е. Дайнов (изд.), България 21 век:стр. 117.

[203] Конгресът „Има ли някаква специфична роля и отговорност днешният елит?“, Севлиево, юли 2002. – В: Е. Дайнов (изд.), България 21 век:стр. 108.

[204] Пак там, стр. 118 (Е. Дайнов).

[205] Пак там, стр. 115 (Младенов, Европейски институт); стр. 111 (Заимов, директор на БНБ).

[206] Това разделение Столица/Провинция е произлязло още през 1990 г. според Е. Дайнов.

[207] Е. Дайнов (изд.), България 21 век:стр. 26.

[208] Намеса на Б. Богданов на конгреса по проекта България 21 век, Панагюрище, 27-28 февруари 2002, описана в: Е. Дайнов (изд.), България 21 век: накъде отиваме, София, 2002, ЦСП, стр. 44.

[209] Интервю с Г. Стоев, експерт в ИПИ.

[210] Пак там, стр. 46.

[211] К. Вълчев, автор от Дарикрадио, цит.съч., стр. 153.

[212] Е. Дайнов (изд.), България 21 век:…, стр. 153.

[213] К. Вълчев, цит.съч., стр. 153.

[214] N. Guilhot, La science politique...

[215] Е. Дайнов, България 21 век: ... , стр. 150.

[216] цит. по „Стара българска литература ХV-ХVIII в.“, съст. Б.Ангелов, М. Генов, С., 1922

[217] Д. Оболенски – „Византийската общност. Източна Европа 500-1453“, С. 2001

[218] Стара българска литература IХ-ХVIII в., съст. Б. Ангелов и М. Генов, С.,1922

[219] Хр. Христов – „Паисий Хилендарски. Неговото време, жизнен път и дело“, С., 1972

[220] „Общополезните на всички знания“, В: Славейков П.Р., Съч. т. 5.

[221] „Спомени за Априлското въстание“ С., 1973

[222] З. Стоянов – „Записки по българските въстания“, С., 1976

[223] История и цивилизация за ХI клас, изд. „Просвета“, С., 2001

[224] http: //www.omda.bg/studentski_forum/penka_tincheva_2.htm/

[225] Хр. Гандев – „Васил Левски“, С., 1946

[226] Марко 10: 42-45

[227] Н.Генчев – „Васил Левски“, С., 1987

[228] Йорд. Василев – „Ботев и реторическата традиция“, В: „Христо Ботев. Нови изследвания“, С., 1990

[229]цит. по Борис Делчев – „Христо Ботев. Опит за психография“, С., 1981

[230] Иван Хаджов – „Стихотворенията на Ботева“, С., 1947

[231] М.Радева – „Образът на съседите в учебниците по българска история след Освобождението“, В: „Другият в историята“, Кюстендил, 1996

[232]М.Радева – „Училищното историческо образование в България (1878-1944)

[233] П.Р. Славейков – „Избрани произведения“, С., 1955

[234] Проф. Уайт посочва в книгата си, че източник на този анекдот e Фридрих фон Хайек, който пък преразказва случката според чутото от самия Лудвиг Ерхард. По-нататък Лоуренс Уайт показва накратко и как са се формирали възгледите на Ерхард по време и в несъгласие с нацисткото управление. Сред войната, първоначално (от април 1945 г.) Ерхард работи доброволно за окупационните власти на местно ниво, в Бавария и през октомври с.г. изиграва основна за блокирането на техните опити да национализират BMW. Политическата подкрепа за реформите на Ерхард идва първоначално от малката Партия на свободните либерали FDP, която и досега участва в управлението на Германия – най-често в коалиция с консервативните партии.

[235] Това става през ноември същата година. Германия и до днес няма политика на минимални работни заплати, с изключение на два-три отрасъла. Тази липса донякъде „се компенсира“ от силата на професионалните съюзи и отрасловите работодателски организации. (бел. пр.)

[236] Вж.: http://www.walter-eucken-institut.de/nc/home.html – страницата е само на немски език, но някои публикации са на английски. Много от изследванията на сегашния директор на Института, Виктор Ванберг са писани и публикувани на английски. Проф. Уайт дава кратко, но изчерпателно резюме на основните идеи и принципи на Ордолиберализма. Българското издание на „Основи на националната икономика“ на Валтер Ойкен (издадена през 2001 от издателство ЛИК) е почти напълно изчерпано от книжарниците, но може да бъде намерена в библиотеката на ИПИ и БМА. (бел. пр.)

[237] Има смисъл направим кратък преглед на отношението към Ерхард в България. Тук той изглежда е малко познат, но доста четен и използван. Все пак още през 1993 г. от Университетско издателство Стопанство е издадена неговата книга „Благоденствие за всички“ (1957, Wohlstand für Alle, чийто – между другото – първият английски превод от 1958 г. е под заглавие „Благоденствие чрез конкуренция“, което доста точно предава основната стопанско-политическа идея на автора); изданието от 1993 г. е бързо изчерпано, но Ерхард и неговите идеи започват стават предмет на специализирани курсове в университетите едва десетина години по-късно, донякъде вследствие на търсенето на политически идентификации от страна на партии като СДС и БСП в контекста на „социалната пазарна икономика“; през 2000 г. доц. Атанас Узунов от Стопанския факултет на СУ публикува „Теоретичният фундамент на социалното пазарно стопанство: политическата икономия на Лудвиг Ерхард“ (издателство „Булвест“; изследването е подкрепено от Фондация Лудвиг Ерхард), доц. Узунов е и съставител на сборника „Избрани мисли на Лудвиг Ерхард“; върху Ерхард в интернет могат да се намерят много реферати за студенти (един от тях е платен и използван 400 пъти), което е свидетелство за това, че книгата е станала задължително четиво в образованието по политически и икономически науки; от обзорите на неговите идеи най-близки до оригинала и непредвзети са тези в сп. „Разум“, което се издава от 2002 до 2008 г., но някои материали за Ерхард са все още достъпни в Интернет –www.razum.org – и са добър източник за справки за консервативната и класически либералната политическа мисъл; резюме на свършеното от Ерхард – по материалите на доц. Узунов – може да бъде намерено на страницата на Софийската търговско-промишлена палата и на блоговете на профсъюзни деятели; Ерхард намира място и в българската политическа реторика: в един момент действащият президент се изказа, че България следвала Германия, защото в конституцията се казвало, че страната е „социална пазарна икономика“ – макар преамбюлът да използва фразата „социална държава“, през септември 2009, в контекста на обсъждането на годишния доклад на Комисията за защита на конкуренцията, един депутат от „Атака“ използва основната идея на книгата, за да критикува привилегированото положение на „Топлофикация“ и „Софийска вода“; има и по-скорошни позования на „немското икономическо чудо“ и Ерхард, направени от хора, които са политически активни, но те нахално изменят смисъла на направеното от него и не си струва да бъдат споменавани. Освен този на Атанас Узунов, най-точният преглед на издадената на български книга на Ерхард, с правдиво резюме на биографията на автора, е анонимно, качено е в Интернет през април 2008 г. на блога на някой си „Ати“.

На ползващите немски език препоръчване за се запознаят с материалите на Фондация Лудвиг Ерхард (http://www.ludwig-erhard-stiftung.de/index.php?seite=1 ) (бел. пр.)

[238] Христоматия по история на България, т.1, 1978, превод: Васил Гюзелев

[239] Иван Ефтимов – „Провинция България“, сп. „Избор“, 1991

[240] Р. Даскалов – „Демокрацията като цивилизация“, сп. Избор“, 1990

[241] Р. Даскалов – „Българското общество 1878-1939, С., 2005

[242] Спомени за Учредителното събрание“, С.,1979

[243] „Криворазбраната цивилизация“ В: „Народопсихология на българите“ 1984 г.

[244] П.Р. Славейков – „Политическа сгледа“, В: „Избрани произведения“, С.,1955

[245] цит. по Антон Страшимиров – „Народ и поет“ С., 1922

[246] сп.“Просвета“, 3/1941

[247] К.Иречек – „Български дневник 1879-1884 г.“, т.1, Пловдив-София, 1930

[248] К. Иречек – „Български дневник1879-1884 г.“, т.1 Пловдив-София, 1930

[249] Стефан Гечев – „Два проекта за българска национална идентичност от края на Х!Х в.“, В: „Балканският ХIХ в.“ 2006

[250] Ст. Стамболов – „Дневник“, С., 1991

[251] История на България за ХI Клас, изд. „Отворено общество“, С., 1996

[252] Хр. Гандев – „За обществените условия след освобождението“,сп. „Просвета“, 1937 г.

[253] С. Радев – „Строителите на съвременна България“, С., 1990

[254] цит. по Иван Кацарски – „Към характеристиката на политическите партии в България“, В: „Универсално и национално в българската култура“, С., 1996

[255] А. Сташимиров – „Творчество и живот. Автобиографични страници“, С., 1931

[256] Д. Азманов – „Урокът от Добро поле“, С., 1936

[257] „България – своенравният съюзник на Третия райх“, съст. Тошкова, Витка, Николай Котев, Николай Стоименов, Румен Николов, Стилиян Нойков, С., 1992 г.

[258] Б. Йелавич – „История на Балканите ХХ в.“, С., 20…

[259] „Г.С. Раковски. По случай петдесетгодишнината от смъртта му“, С., 1917

[260] Б. Лори – „Разсъждения върху историческия мит „пет века ни клаха“, В: сп.Историческо бъдеще, С.,1997

[261] Петър Мутафчиев – „Градът и селото“ сп. „Просвета“, 5/1940

[262] Йое Матошич – „Кървава България“, С., 1991

[263] Р. Аврамов – „Стопанският ХХ век на България“, С., 2000

[264] А. Страшимиров – Книга за българите“, С., 1918

[265] Щефан Бройер – „Държавата. Създаване, типове и организационни стадии“, С., 2004

[266] цит. по Нина Димитрова – „Опити за националнокултурна самоидентификация на българина. Историко-философски поглед“, В: Универсално и национално в българската култура“, С.,1996

[267] Н. Кръстников – „Опит за психологически анализ на нашия обществен живот“, В: „Народопсихология на българите“, С., 1982

[268] Хр. Бояджиев – „Същността на националната българска държава и ролята на учителя за изграждането й“, сп. „Училищен преглед“, 10/1942

[269] Н. Поппетров – „Политически митове в България между двете световни войни“, В: „История и обществознание“, … /1988/

[270] Л. Диков – Държавна педагогия и държавна политика“, сп. „Просвета“ 9/1943/

[271] М.Радева – „Образът на съседите в училищните учебници по българска история след Освобождението“, В: „Другият в историята“, Кюстендил,1996

[272] К. Джордано – „Власт, недоверие и наследство“, С., 2006

[273] Р.Попилиев – „Историческата драма: траекториите на историята, мита и политиката“, С.,2008

[274] „Из дневника на Бекерле – пълномощен министър на Третия райх в България“ С., 1992 г./

[275] „История и цивилизация за ХI клас“, изд. „Просвета“, 2001

[276] „История и цивилизация за ХI клас“, изд. „Анубис“, 2001

[277] Марсел Прело, Жорж Лескюе – „Невероятната деполитизация“, сп. „Философски алтернативи“, 4/2007

[278] Дж. Леви – „Далечното минало. Върху политическата употреба на историята“, В: „Упражнения по микроистория“, 2008

[279] в. Култура бр. 18, 8 май, 2007

[280] Аулета, Кен. Публикувай или умри // Либерален преглед, 15 July 2010 23:42. http://www.librev.com/index.php/prospects-technology/967-2010-07-15-22-49-50?lang=en

[281] Марк Бут е и авторът с псевдоним Джонатан Блек (Jonathan Black), чиято книга „Апокрифната история на света“ („The Secret History of the World“) излезе и у нас. Виж: Mark Booth: The book is dead. Long live Facebook! // The Independent, 13 January 2008. http://www.independent.co.uk/opinion/commentators/mark-booth-the-book-is-dead-long-live-facebook-770010.html

[282] Това твърдение е доста спорно, доколкото Уикилийкс използва посредничеството на големите международни вестници само при първата си голяма акция, след което достигна такова ниво на видимост, при което вече можеше (или мислеше, че може) да работи и без тях. Във всеки случай последната им голяма акция не ползваше ничии външни услуги и беше проведена изцяло в партизански (guerrila) стил. Бел. Пр.

[283] Влиятелна американска пънк-рок група, в която Иги Поп започва кариерата си. (Бел. пр.)

[284] Първо послание до Коринтяните, 13:13. (Бел. пр.)

[285] (Повече – и много по-професионално поднесени – разсъждения по тези въпроси могат да се открият в книгата The Future of the Internet – and How To Stop it на хравардския професор по право Джонатан Зитрън).

[286] Окончателно решение: фразата, използвана в хитлеристка Германия за обозначаване унищожаването на евреите. Бел. пр.

[287] Вид алпийско цвете. Бел. пр.

[288] Alvin Kernan, The Death of Literature (1990); Sven Birkerts, The Gutenberg Elegies: The Fate of Reading in an Electronic Age (1992); Harold Bloom, The Western Canon: The Books and School of the Ages (1994).

[289] Marshall McLuhan, The Gutenberg Galaxy: The Making of Typographic Man(1962); Marshall McLuhan, Understanding Media: The Extensions of Man(1964); Daniel Bell, The End of Ideology: On the Exhaustion of Political Ideas in the Fifties (1960); Daniel Bell, The Coming of Post-Industrial Society: A Venture in Social Forecasting (1973); Bill McKibben, The End of Nature (1989); Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man (1992); Jeremy Rifkin, The End Of Work: The Decline of the Global Labor Force and the Dawn of the Post-Market Era (1995). Вж. още Paul R. Ehrlich, The End of Affluence: A Blueprint for Your Future (1974); George Burr Leonard, The End of Sex: Erotic Love after the Sexual Revolution (1983); Jean-Marie Guehenno, The End of the Nation-State (1995); Kenichi Ohmae, The End of the Nation-State: The Rise of the Regional Economies(1996); Neil Postman, The End of Education: Redefining the Value of School(1996); Donald Kuspit, The End of Art (2004).

[290] Richard B. Schwartz, After the Death of Literature (1997); Arthur C. Danto,After the End of Art (1997).

[291] Ако пиесата се изпълнява в англоезична страна, езикът трябва да се смени с друг, например испански или френски. Бел. авт.

[292] Ако пиесата се играе в немскоезична страна, тази фраза трябва да се произнася така: „Панимайш? Ничаво ни панимайш, ничавооо“.

[293] Жаргонно название на Бензедрина. Бел. пр.

[294] Нюйоркски нощен клуб. Бел. пр.

[295] Улица и малък квартал в южната част на Манхатън. Бел. пр.

[296] Първият опит на Марк Зукърбърг да създаде Интернет-мрежа (всъщност проста програма за „сравняване“ на които и да е две хубави момичета от Харвард), която води до сриване на университетския сървър и първия случай на „звезден статус“ за Зукърбърг (и предупреждение за изхвърляне от университета). Бел. пр.

[297] Класически филм на Хауард Хоукс от 1940, част от утвърдената американска мейнстрийм-култура. (Заглавието може да се преведе буквално като Неговата Петканка, в смисъл, неговата абсолютно предана помощничка). Бел. пр.

[298] Култова фраза от споменатата преди това телевизионна серия. Бел. пр.

[299] В йерархията на Харвард – екслкузивен клуб, в който се допускат само „много специални“ хора, т. е. студенти. Част от снобизма на атмосферата там, представена отлично във филма. Бел. пр.

[300] „готините“, „вътрешните хора“, „включените“.

[301] Непреводима игра на думи: на английски език думата „перчене“ (showboating, букв. лодкарство) има, разбира се, директна визуална връзка със сцената, представяна във филма – регата, гребни лодки и пр. Бел. пр.

[302] Ейпълтини, или ябълково мартини – коктейл от водка и ябълков сок или ябълково вино. Бел. пр.

[303] „Розова пъпка“ – името на детската шейна, която е ключът към обсебеността на главния герой от класическия Гражданинът Кейн на Орсън Уелс; това са и последните му думи. Бел. пр.

[304] От многото – един. (От множеството – единство). Мото на САЩ. Бел. пр.

[305] Тони Джуд, След войната: история на Европа след 1945, прев. Зорница Христова, София, Сиела, 2010

[306] Tony Judt, Edge People, in New York Review of Books, 25/03/2010.

[307] Tony Judt, Ill Fares the Land, New York, Penguin, 2010.

[308] Последната глава на книгата бе преведена във в. Култура: Какво в социалдемокрацията е живо и какво не е?, бр. 3 (2575), 29.01.2010.

[309] Paul Krugman, How did economists get it so wrong?, New York Times, 06.09.2009.

[310] David Brooks, The failure of the dismal sicence and the return of history, International Herald Tribune, 27-28.03.2010.

[311] Tony Judt, Meritocrats, The New York Review of Books, 19.08.2010.

[312] Има се пред вид школата на Ли Страсбърг, известна под това име. Бел. пр.

[313] Алексиева 2007:.29.

[314] Не случайно „Под игото” системно се визира като българският национален епос, макар да е роман. Тема и адресат при него се сливат – изобщо народът. „Гераците” пък прилича повече на легенда, отколкото на повест. Разказвачът върви с едри крачки през времето на героите, изобразява ги главно „отвън” и не им дава шанс дори за момент да се отклонят от предначертаната съдба или постановка на характера. Примери: [Дядо Йордан] „И макар да беше малко скъперник, не беше строг в сметките си, помагаше на хората и се грижеше за селските работи. Затова всички го обичаха и почитаха.” [Божан] „Полската работа бе неговата стихия. Всичките му грижи и мисли бяха там.”

[315] По същата логика, „Девети” на Анчо Калоянов е исторически роман, въпреки че социализмът е по-малко мъртъв за днешния период, отколкото периодът преди Девети – за социализма.

[316] Ако изключим социалистическия роман, който предлага серия от опити за създаване на положителен епически герой. Но това е литература, поставена върху стриктна идеологическа матрица, така че за същински епос в нея не може да се говори. В най-големите си приближения тя стига до метаепос, литература, коментираща друга литература, а не нещо вън от себе си. Социалният аналог на епоса също е максимално ограничен и не му дава много шанс да се реализира. Социализмът поощрява не мобилността на населението, а благоустрояването му. Пътуването се поощрява от него главно под формата на вътрешен туризъм. Естествено, той не съумява да възспре процеса на урбанизация, но чрез прословутото „жителство” и някои други ограничения го задържа максимално и му попречва да се разгърне както той би могъл. В резултат, българинът винаги е бил обвързан с мрежа от социални и чисто административни обязаности, поради което ценностите му са концентрирани в някакво парченце земя и в поместената върху него социална микроклетка, която той обитава.

[317] Донякъде също Керана Ангелова с „Вътрешната стая” (2006). Не обаче Райна Маркова. С „Фани по опасните пътища на светлината” (2001) и „.log” (2006) тя дава убедителна заявка за принадлежност към „писателския” солипсизъм, а не към „дамския”. „Писателски” е впрочем и първият роман на Керана Ангелова – „Елада Пиньо и времето” (2003). Ангелова има проблем с творческия си облик, защото всяка от белетристичните ѝ книги е издържана в различен регистър. По-ранната ѝ повест „Зана” (1998), например, се характеризира с естетска фолк-стилистика, известна ни още от социализма.

[318] Подчертавам: „дамската проза” не е точно „феминизъм” – явление, което уважавам, – въпреки че понятието е безусловно взето на въоръжение от представителките й. Тя е сектор от консервативната словесност, който се опитва да мине за авангарден под прикритието на авангардно название. Но тъй като тази подмяна не става само у нас, а и във Франция и другаде, простъпката не е чак гигантска. Мъжкия ѝ еквивалент (бих го нарекъл „кавалерска проза”) съзираме в романите на Анжел Вагенщайн: „Петокнижие Исааково” (2001), „Далеч от Толедо” (2002) и „Сбогом, Шанхай” (2004). Във Великобритания подобен „кавалерски” стил, само че по-гъвкав и сюжетизиран, демонстрира Казуо Ишигуро: „Остатъкът от деня”, „Когато бяхме сираци”.

[319] Авторката на „Каталог на душите По” (2001) и „Трикракото куче” (2006) има по-нестабилна поетика от първите двама, но общо взето витае между „повествователството” и „писателството”, с превес на второто. Здравка Ефтимова („В студената ти сянка, лейди”, 2001, „Арката”, 2007, и др.) е в същото колебливо междуцарствие, но макар и имплицитно монологична (възпроизвежда една и съща атмосфера и тип герои, макар и в трето лице), клони повече към повествователите. „Тук” е обаче цялата група, идентифицираща се с названието „бърза литература” (Богдан Русев, Момчил Николов и др.). Тези сравнително млади писатели кокетират с лекота на словото, включваща и употреба на култови и нецензурни думички, но са толкова солипсистки обсебени от собствените си персони, маниеризми и фенства, така незаинтересувани от всички потенции на сюжета, които водят вън от персоните, маниеризмите и фенствата им, че в крайна сметка решително завиват към „писателството”. Отличителна черта на писателската проза е, че отделен абзац или няколко съседни абзаца правят рязко по-добро впечатление при прочит, отколкото цялата книга: частта е по-издържана от цялото. А главната причина за това е, че сюжетът е къс. Ето защо цялото наподобява разтеглена версия на всяка своя част. И обратно, която и да е част представя доста адекватно и изчерпателно цялото.

[320] Вж. също бляновият стихотворен епос на Пламен Антов „Америките ни” (Антов 2002).

[321] Абсолютно доказано, намиращо се извън съмнение. Бел. пр.

[322] Една от ключовите фрази на сюрреализма. Произхожда от романа в стихове Песните на Малдорор (1869) на Граф дьо Лотреамон (псевдоним на Исидор Люсиен Дюка, 1846–1870) и звучи буквално така: „Красотата на едно момче може да се сравни със случайната среща между шевна машина и чадър върху маса за дисекции“. Често посочвана като един от основополагащите примери за свободната игра на асоциациите. Бел. пр.

[323] Непреводима чешка дума, на която се основава петата част от Книга на смеха и забравата. Според Кундера тя означава „състояние на мъка, причинено от осъзнаването на собствената непълноценност или нищета“. Бел. пр.

[324] Понятие, въведено в социологическата практика от Зигмунт Бауман. Означава нежелание за смесване с чужди и непознати елементи в обществото, търсене на сигурност в познати и близки на обекта среди. Бел. пр.

[325] В. Бенямин, като осмисля символичния смисъл на прага като пространствена фигура, я противопоставя на границата: „Прагът следва да се разграничава много рязко от границата. Прагът е зона. Промяна, преход, поток – това е, което лежи в основата на думата „прехождам“(schwellen) (Benjamin 1982: 618). В римския култ на Терминус обаче не съществува такова противопоставяне. Празникът на Терминус се отбелязвал, като разделените от граничния камък съседи се събирали заедно около него, украсявали го с цветя, правели жертвоприношения и пирували заедно. По този начин те се освобождавали символично от разграниченията, прехождайки между разделените пространства.

[326] Зимел разглежда вратата като най-адекватен символ на човешкото битие като динамична граница между действителното и възможното, неотделеното и несвързаното. Той пише: „Защото вратата е поставена като става (Gelenk) между пространството на човека и всичко онова, което е извън него, тя снема разделението между вътрешното и външното. Но тъкмо защото тя би могло да бъде отворена, нейната затвореност внушава усещането за по-силна изолираност спрямо всичко отвъдно на това пространство, отколкото го внушава една просто непроницаема стена. Стената е няма, вратата говори. Дълбоко същностно за човека е това, че той може да си постави ограничение, но има свободата отново да снеме това ограничение, да се постави извън него.“ (Simmel 1984: 9). Заедно с това Зимел се обръща и към моста като символ. Той свързва разделеното, но заедно с това прави очевидна дистанцията между разделеното (пак там).

[327] Тук е уместно да се посочи, че Европа е засегната през ХХ век от два големи миграционни потока – през 20-30-те години, когато милиони европейци се насочват към Америка и през периода 1938-48 год., когато в европейското пространство се изместват между 60 и 80 млн. бежанци (по тази причина немският историк Карл Шльогел нарича тогавашна Европа „мобилната Европа“ (вж. Schlögel 2007: 446). Но съществува съществена разлика между онази масова мобилност и имиграцията от последните десетилетия. В първата половина на ХХ в. Европа или „изнася“ емигранти, или й се налага да се справя с проблемите на европейски бежанци.

[328] Известният немски интелектуалец Ханс Магнус Енценсбергер изтъква условността на понятието „местно население“, илюстрирайки неговата релативност чрез образа на пътници във влаково купе. На всяка гара се качват нови пътници. Влизайки в купето, тях ги посрещат с мълчалива ожесточеност, като натрапници. Макар че тези, които реагират с такава антипатия, сами са заели мястото си на някоя от предишните гари. Нали в по-голямата част от историята човечeството се е намирало в движение, възкликва Енценсбергер! Той завършва статията си с възмущение срещу късата памет: „Странна е бързата забрава, с която се покрива и отрича собственото потекло“ (Enzensberger 1992, 170-171). Патосът на Енсценбергер, съдържащ се в метафората за съвременните народи като хронологични пътници във влака на историята, е морално оправдан. Но в това наблюдение на немския поет липсва разбиране за оптиката, през която хората гледат на миналото. Историческата памет е несправедлива памет. Тя съди за миналото с различен аршин. Историческата памет не е хронология. Паметта за онова, за което човек има личен спомен, е различна от паметта за миналото, което само исторически е в отношение към настоящето. Човек няма власт над „дългото време“, защото няма лични спомени за него. Друга е ситуацията, когато историята е разположена в рамките на един живот, на собствения живот. Човекът е засмукан от спомена за тази история и е с разбираема амнезия за миналото, още повече ако е далечно и му е „неизгодно“ да има памет за него. Освен това „местните“ не могат да се завърнат там, откъдето евентуално са дошли, но те са всекидневни свидетели на подвижния живот на имигрантите, на това, че те са непрекъснато между идването и връщането. Но наред с този историософски мотив, „местните“ имат и друг, много прагматичен и в някаква степен егоистичен мотив да гледат на днешните имигранти като на „натрапници“ в собственото им купе. Както отбелязва П. Схефер, съвременната миграция е исторически първата миграция в „държави на благоденствието“, в общества с щедра социална система (Scheffer 2008: 100).

[329] Макар че и двете страни – местните и имигрантите – са подвижни хора, съществува известна асиметрия във възприемането на подвижността. В очите на „местните“ подвижността на имигрантите понякога изглежда опасна. Де-териториализирането на живота разбужда страховете от „врага без място“ (мафиотските мрежи, франкмасоните, „интернационалистите“, т.е. от власт, безотговорна към „родината“) и внушава, подхранва, оправдава подозрителност към имигрантите. Тенденция с подобен характер, макар и с други основания, се забелязва и в пост-комунистическа Европа. Само че тук субекти на подозрението са носителите на популистката идеология, а обектът – новият меритократичен елит. В статията си „Отмъщението на зарзаватчията“ Иван Кръстев отбелязва, че „мобилността на меритократичните елити ги прави практически независими от натиска на държавата“, че те под най-разнообразни форми загубват връзки със собствената общност. Оттук произтича съблазънта на популистите – „привлекателността им се крие в обещанието на ре-национализират елитите“. (Кръстев 2009). Впрочем, подозрителността към мобилният човек не е ново явление. Древните римляни са влагали негативен смисъл в разбирането си за homo mobilis. Отнасяли са се с подозрение към подвижния човек, смятали са го за персона, комуто не си струва да се доверяваш. Подвижният човек им е изглеждал лекомислен човек (Ronelenfisch 1996: 173). През средновековието тази негативност се запазва – човекът не може да получи спасение без да притежава stabilis loci. Едва Ренесансът внася онази радикална промяна, при която оценката на homo mobilis преминава в другия полюс – от недоверие се е превърнало в уважение, възхищение, завист.

[330] Френският религиовед и просветител Едгар Кине пише в средата на XIX в., че Мохамед олицетворява в Изтока „главата и ръката едновременно“, че е бил едновременно Христос и Наполеон (цит. по: Kallscheuer 2007: 15).

[331] Алфред Шютц обръща внимание на биографичната „натовареност“ с различна история като фактор, предизвикващ различие в перспективите на взаимодействието между „Чужденеца“ и групата, към която той желае да се присъедини. Всяка една от страните в това взаимодействие е участвала в живата историческа традиция на собствената си общност. Познанието за историята на Другия, дори да е налице, не е достатъчно, за да се превърне в елемент от личната биография на отнасянето към Другия. Шютц пише: „Само начините, по които са живели неговите деди и прадеди, стават за човека елементи от собствения му начин на живот. Гробовете и спомените не могат да бъдат нито пренасяни, нито завоювани. Следователно чужденецът се насочва към другата група като пришелец в истинския смисъл на тази дума. В най-добрия случай той може да желае и да е в състояние да споделя настоящето и бъдещето на тази група в жив и непосредствен опит: при всички обстоятелства обаче той остава изключен от подобен опит за нейното минало. От гледна точка на групата, към която се стреми, той е човек без история.“ (Шютц 1999: 13).

[332] Немският политолог Отто Калшойер отбелязва едно важно допълнително обстоятелство при анализа на историческата памет за исляма като фонов конструкт, предопределящ днешните европейски отношения към него. Той сочи различията в паметта за исляма в Източна Европа, доминирана до XIX в. от ислямска цивилизация, и в държави като Франция и Великобритания, където паметта за исляма е наследство на колониализма (Kallscheuer 200).

[333] М. Уот, един от големите познавачи на средновековните културни взаимодействия, дава впечатляващ пример на ползотворното присъствие на исляма дори в християнското изкуство. Той пише, че фламантдските и италианските живописци от XIV-XV век не са забелязвали, че рисуват мюсюлмански килими под краката на християнските светии и Дева Мария. (Уот 1976: 89).

[334] Макар че е трудно да се прецени броят на европейските последователи на ислямски радикализъм, може да се предположи, че те не са многобройни. Това обаче не намалява ефектът от техните прояви. Както вярно отбелязва И. Дичев, „на даровете на модерността – вещи, технологии, хигиена, знания, той (ислямският радикал – Л.К. противопоставя нещо по-просто, но символически по-ефикасно: саможертвата. Кое фасцинира повече – няколко камиона ориз или готовността да пролееш кръвта си?“ (Дичев 2002: 169).

[335] Основният текст в Корана, налагащ забрана за облекло, което не поддържа целомъдрие, е следният: „Кажи на вярващите мъже да свеждат погледите си и да пазят целомъдрието си! За тях това е най-чистото. Сведущ е Аллах за техните дела. И кажи на вярващите жени да свеждат поглед и да пазят целомъдрието си, и да не показват своите украшения освен видното от тях, и да спускат покривалото върху пазвата си, и да не показват своите украшения освен пред съпрузите си или бащите си, или бащите на съпрузите си, или синовете си, или синовете на съпрузите си, или братята си, или синовете на братята си, или синовете на сестрите си, или жените [вярващи] или [слугините], владени от десниците им, или слугите от мъжете без плътски нужди, или децата, непознали още женската голота. И да не тропат с крак, за да се разбере какво скриват от своите украшения.“(Коран, Сура 24:30-31).

[336] „Защо мюсюлманите имат правила за облеклото?“, (http://www.al-islam.org/nutshell/files/hijab-bg.pdf)

[337] Известен парижки ресторант. Бел. пр.

[338] Йонеско греши тук, тъй като заглавието на известния расистки и прото-нацистки труд на Чембърлейн всъщност е Източници на деветнадесетия век (Die Grundlagen des neunzehnten Jahrhunderts, оригинал на немски език, 1899). Възможно е Йонеско да бърка книгата на Чембърлейн с Митът на двадесети век от Алфред Розенберг, „домашния“ философ на нацистка Германия, която е директно продължение и по-нататъшно развитие на идеите на Чембърлейн. Бел. пр.

[339] Артюр Адамов (1908–1970), третият голям представител на френскоезичния театър на абсурда. Бел. пр.

[340] Върху една слънчева бръчка. Бел .пр.

[341] Шарл Пеги (1873–1914): френски поет, есеист и философ. Бел. пр.

[342] Алфред Жари (1873–1907): френски писател и драматург, предшественик на театъра на абсурда. Главното му произведение, Крал Юбю (1896), започва с думите „Лайна!“ Бел. пр.

[343] Мистификация, фарс. Бел. пр.

[344] Рене Етиамбл (1909–2002): френски поет и учен, специалист по конфуцианство и хайку. Бел. пр.

[345] Мишел Бютор (род. 1926): френски писател. Бел. пр.

[346] Елза Триоле (1896–1970): френска писателка, съпруга на Луи Арагон и първа жена-носителка на наградата Гонкур. Бел. пр.

[347] Бернар Дор (1929–1994): френски теоретик, преводач и театрал. Бел. пр.

[348] Подробно за развитието на „скандала“ Батак вж. едно от малкото сериозни научни изследвания – Ал. Везенков „Проектът и скандалът Батак.(разказ на един очевидец) – Анамнеза, год.ІV, 2009, кн.1 стр.132-203 – http://anamnesis.inf…/A.Vezenkov.pdf

[349] И. Тодев in Op.cit. – стр. 137/138.

[350] Германските масмедии видяха в подобен тип обществено поведение преки реминисценции към събития в Германия от 1933-5 г.

[351] В спомените си, акад./!) Нико Яхиел (съветник на Т.Живков) описва случай, когато, през 1959г. заминава на почивка зад „желязната завеса“ и описва реакцията си на страх и възмущение, когато на съседна маса баща поръчва Кока кола за двете си деца „Та ние с Христо Петков бяхме тръгнали на Запад с трайно заседнала в нашата памет популярна карикатура на пиян американски войник, облегнал се безпомощно на електрически стълб и продължаващ да пие от шише , на което бе написано „Кока-кола“. Такива бяха нашите представи за този свят.“ – Н.Яхиел „Тодор Живков и личната власт. Спомени, документи, анализи“, изд. М-8-М, София, 1997 с.81

[352] Авантюри на Руския Царизъм в България – сб. док. под редакцията на Г.Димитров и В.Коларов – изд. 1-во 1936, и. Стено, Варна, 1991г.

[353] Под естествени граници на страната, до 9-ти септември се разбира територията на страната определена Фермана на Султана (1870г.) за границите на Българската Екзархия:Фермана за учредяването на независима българска екзархия от 1870г. – http://ald-bg.narod….manExzarhia.htm

[354] Вж. Напр.: синтетичната статия: „В навечерието на Втората световна война България става фаворит на Балканите“ – Митре Стаменов, в-к „Македония“, брой 24, 16 юни 1999г. http://www.promacedonia.org/v_mak/1999/mak24_4_9.html

[355] Централен държавен архив(ЦДА), ф. 1Б, оп. 5, а. е. 584, л. 36. Цит. по Марчева, И. „ТодорЖивков – пътят към властта. Политика и икономика в България 1953 – 1964“. С.,с. 256. Вж също с.254-260 и 280-281.

[356] ИСТОРИЧЕСКИЕ КОРНИ ИМПЕРСКОГО МЫШЛЕНИЯ В РОССИИ Анисимов Е.В. (Institute of Russian History ,RAS) Copyright © 1996 by the Slavic Research Center( English ( Japanese ) All rights reserved. http://src-h.slav.ho…7/Anisimov.html

[357] старозагорският митрополит Методи Кусевич е описал това в своята книга „Погромът на България. Виновникът“, изд. 1914 г. ( фототипно издание на „Глобус 91“ от 1996 г.). цит: „Борбата по църковния въпрос беше борба против руската дипломация. Зад нея се криеше гръцката патриаршия, националните – панелинистически – интереси на която бяха достойно защитавани и покровителствани от славянска Русия“.

[358] Op :cit: Авантюрите на…

[359] Л. Троцкий. БОЛГАРИЯ И РУССКАЯ ДИПЛОМАТИЯ http://www.pseudolog…ky/trotm121.htm

[360] Op :cit: Фермана…

[361] Критиката и предговора към първото издание на „Бай Ганю“ на турски език от края на 30-тте г. на м.в.

[362] Национално самочувствие не означава злокачествен национализъм, а подкрепа на стойности, които са съизмерими със стойностите на света и поради това годни за износ.

[363] Очаквам читателят да отбягва личните си предпочитания, така както прави авторът. В България имаше много поети и писатели, които в различна степен достигаха не просто до домашна популярност, но създадоха запомнящи се произведения (Уикипедия представя списък от около 400 писатели и 200 поети). Лично моите любими поети бяха Христо Фотев, Недялко Йорданов и Борис Христов, а не мога да си спомня нито един любим писател освен Николай Хайтов и безспорните Емилиян Станев и Йордан Радичков. Но тук целта ми не е да правя списък на писателите и поетите, а да очертая онази линия на българския литературен процес, която може да бъде приета като традиция и придържането към която – приемствеността – може да предотврати тенденцията писателите в България да пишат като че ли започват от нула, на чиста историческа страница, без предшественици.

[364] Lucic, Ana: A Conversation with Georgi Gospodinov. Далки Аркайв онлайн, посетена на 1 април, 2010: http://www.dalkeyarchive.com/book/?fa=customcontent&GCOI=15647100621780&extrasfile=A09F7A77-B0D0-B086-B663F6B2CA8E8009.html

[365] На немски са преведени още романа Майките (2007) на Теодора Димова и разказите на Господинов Гаустин или човекът с многото имена (2004). Димова и Господинов принадлежат към поколението, което идва след Зарев и можем да очакваме, че техните преводни издания скоро ще се радват на подобаващото им се признание.

[366] Преглеждайки списъка на български писатели на уикипедия, се натъткнах на абсолютно куриозен факт, който оставям без коментар: името на Владимир Зарев не съществува в този списък.

[367] Цитирано от лична кореспонденция с Капка Касабова, според която Илия Троянов изповядва същата философия.

[368] Важно е да се знае, че не Владимир Зарев е предложил Разруха на издателството Кийпенхойер и Вич в Кьолн, а издателството е влязло в преговори с него след като немски преводач е направил предложение книгата да бъде издадена. Успехът на Разруха в Германия, Австрия и Швейцария, съпътстван от множество литературни четения от автора, който не знае немски, предизвиква австрийския клон на най-голямото немско издателство Карл Ханзер, Дойтике, да поиска от Зарев правата за издаване на първия роман от трилогията Битието. След появата на романа през 2009 под немското заглавие Familienbrand, издателството предлага на автора да издаде последователно и другите два романа в техния съвременен, основно преработен вариант.

[369] Радостта от живота. Бел. пр.

[370] Тоест пробивът на британските рок-групи в САЩ. Бел. пр.

[371] По-късно Брайън Джоунс загива при един добре описан от медиите нещастен случай, в собствения си плувен басейн. Бел. Пр.

[372] Тоест, до около 1970. Бел. Пр.

[373] Групата, която Ричардс създава през 80-те години, за да прави самостоятелните си проекти. Бел. пр.

[374] Жълтата преса и нейните „главни герои“ са в основата на погрешната и непродуктивна представа, разпространена особено сред интелектуалците, че недоволството и възмущението ни от българското общество са и трябва да бъдат най-вече естетически. Точно в този дух един известен театрален актьор и режисьор заяви в телевизионното предаване „Панорама“ в края на януари 2009 г., че се чувства „естетически емигрант“ в България.

[375] Отношенията между персонажите на седмичника „Уикенд“ се решават в пряк сблъсък помежду им, без посредничеството на институции. Например на първа страница на броя от 31.01.2009 г. с огромни букви се съобщава: „Убиват цар Киро.“ Две седмици по-рано, в броя от 17.01.2009 г., пак на първа страница, този път с малки букви, е написано: „Митю Очите ще убива Маргина?“

[376] Вероятно именно това е, което в Западна Европа и отвъд океана наричат „bobo“ – „буржоа бохем“.

[377] Капитал Light, 2/17-23 януари 2009 г.

[378] В един от романите на перуанския писател Марио Варгас Льоса се казва, че онова, което ни индивидуализира, са нашите фобии, мании, фетиши. Вж. Mario Vargas Llosa, Les cahiers de don Rigoberto, Paris, Gallimard, 1998.

[379] Макс Вебер, Протестантската етика и духът на капитализма, София, Просвета, 2004, с. 177.

[380] Жорди Галсеран Ферер – испански драматург, сценарист и преводач. Започва да пише за театъра през 1988. Пише на каталонски и испански езици. Пиесата Методът Гренхолм е написана през 2003 г., а през 2005 режисьорът Марсело Пинейро снема филма Метод (награда „Гоя“ за най-добър сценарий, награда за най-добър сценарий на Обществото на сценаристите в Испания, награда на зрителите на Международния фестивал Фландрия в Гент. Бел. авт.

[381] Скука. (фр.) Бел. пр.

[382] Илер Белок (1870–1953): френско-английски писател, мислител, поет и философ, един от най-продуктивните англоезични автори от началото на 20-ти век. Бел. пр.

[383] Първият път, в който акциите на една фирма се предлагат на пазара. Обект на огромни спекулации, тъй като обикновено те се предлагат на цена, много по-ниска, отколкото пазарът достига след това за кратко време. Естествено, при това възможностите за печалби са много по-големи, отколкото при нормалния борсов обмен. Поради това повечето ППП не са отворени изцяло за широката публика, или – както е например в Германия при приватизирането на огромни държавни концерни като Дойче телеком – до участие биват допускани всички, но само до определена, предварително зададена граница. Бел. пр.

[384] Тоест, нормалният борсов пазар на акции. Бел. пр.

[385] Жоано Марторел (1413–1468): испански рицар и писател, автор на Tirant lo Blanch (1490), считан за първия европейски роман поради силното влияние, което е оказал върху Сервантес. Бел. пр.

[386] От „солипсизъм“ – философско учение, според което съществува единствено възприемащият „аз“, а всичко останало са единствено негови субективни възприятия. Бел. пр.

[387] „Югът“ – разказ от Хорхе Луис Борхес. Бел. пр.

[388] „Педро Парамо“ – един от двата романа на големия мексикански писател Хуан Рулфо (1917–1986). Бел. пр.

[389] Вид мюсюлманска дреха с качулка. Бел. пр.

[390] Торбести панталони, носени в Андите. Бел. пр.

[391] Гилермо Кабрера Инфанте (1929–2005): кубински писател и журналист, пишещ от изгнание в Лондон. Автор на Три тъжни тигри, сравняван понякога с Джойс. Бел. пр.

[392] „Дамите в бяло“ – опозиционно движение в Куба, състоящо се от съпругите на хвърлени в затвора дисиденти. Бел.пр.

[393] Абсолютно верни, безспорни. Бел. пр.

[394] Салман Рушди. „Сатанински строфи“. Изд. „Гутуранов и син“, 1999. Превод Асен Георгиев. – Б. пр.

[395] Рабле. „Гаргантюа и Пантагрюел“. „Народна култура“, 1982. Превод Дора Попова. – Б. пр.

[396] Или Модерната епоха, Модерните времена – периодът от края на средновековието до ХІХ век според едни историографи, или до края на Първата световна война, според други, по-многобройни. Кундера го разпростира почти до наши дни. – Б. пр.

[397] Томас Ман. „Иосиф и неговите братя“. „Народна култура“, 1984. Превод Страшимир Джамджиев. (По-нататък цитатите от това произведение са по същото издание.) – Б. пр.

[398] Лев Толстой. „Ана Каренина“, „Народна култура“, 1981. Превод Георги Жечев. – Б. пр.

[399] Закрепостените слуги са били обвързани с работодателя си за определен период, най-често от три до седем години, в замяна на което са получавали транспорт, храна, облекло, подслон. – Б.пр.

[400] Тоест, реал-политика в стил Хенри Кисинджър, да речем – политика, при която се зачитат реалностите при различните политически системи и се избягват ненужни конфронтации, като акцентът се поставя върху бавни, постепенни промени. Бел. пр.

[401] Вишеградската група, наричана още Вишеград 4, се състои от Чехия, Словакия, Унгария и Полша. Бел. пр.

[402] На холандски, но не и на немски език, където важи точно същото разграничение, както и при английския. Бел. З. Е.

[403] Имам предвид работите, различни от алгоритмите за намиране на решенията на математически задачи.

[404] Това ще убие онова. (фр.) Бел. пр.

[405] Популярен християнски теолог от 12 в. Imago Mundi е неговото най-важно произведение – един вид енциклопедия на популярната космология и география, съчетана с хроника на световната история. Бел. пр.

[406] Пиетро Анигони (1910–1988): италиански художник, късен представител на реализма. Бел. пр.

[407] Едуард Хопър (1882–1967): известен американски художник-реалист. Бел. пр.. Реалността бива възприемана от окото на художника през фотографското око.

[408] Поема от Кийтс (1819). Бел. пр.

[409] „Кейджун“ е събирателното название на френскоговорящите жители на Луизиана (всъщност те говорят много специфичен франкофонски диалект), наследници на бивши колонисти от Канада. Бел. пр.

[410] Бенджи (Бенджамин Компсън): Герой от Шум и ярост, мъж на 33 години с тежко умствено увреждане, който разказва първата част от историята. Бел. пр.

[411] Героиня от романа Животът и приключенията на Мартин Шазълуитот Чарлз Дикенс. Бел. пр.

[412]  (несъществуваща) героиня от същия роман на Дикенс; фантомен образ, с когото Сара Гамп разговаря непрекъснато. Бел. пр.

[413] Емет Тил (1941–1955): чернокожо момче от Чикаго, отвлечено и убито в щата Мисисипи. Убийците не са осъдени. Бел. пр.

[414] Институция, предшествала днешния Райхстаг. Бел. пр.

[415] Славянски диалект, в днешно време употребяван от така наречените Зорби – славянско малцинство в днешна Германия. Бел. пр.

[416] Когато попитали абат Арно, който стоял начело на кръстоносците при похода им срещу катарите в Южна Франция, как да различават католиците от катарите. Той отговорил следното: „Убийте  ги всичките, Господ ще разпознае своите”. Това се случило на 22 юли 1209 година при превземането на град Безие. Равносметката: 20 000 избити.

[417] Марианка Кънева не е знаела, че първата стриптийзьорка била библейската Саломе, живяла преди около две хиляди години, ако по някакъв начин го беше разбрала, щеше да направи на другаря Даков нещо друго

[418] Вид заплащане с пачка пари, при което горната и долната банкнота са истински, а по средата вестници; през 90-те това кюстендилско изобретение се възприе и от софийските мошеници и те го нарекоха „кукла”

[419]

[420] Термин от играта на зарове

[421] Литературовед славист

Table of Contents

Юли 2010

Голямата сестра ви наблюдава Автор: Уитакър Чеймбърс

Политиката на храната Автор: Майкъл Полан

Клуб „Кръстосани сърца“ и Танцуващите сенки Автор: Михаел Стомин

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 5 Автор: Красимир Дамянов

Кара ли ни Гугъл да оглупяваме? Автор: Никълъс Кар

Иън Макюън и изкуството на неудобството Автор: Даниел Залевски

Солидарни с държавата Автор: Хо Нам Зеелман

Канонът през жълтото Автор: Владимир Трендафилов

За времето и начините, по които го преживяваме Автор: Златко Енев

Писмо до Бастиан Швайнщайгер Автор: Мартин Валзер

Метаморфозата – 2 Автор: Златко Енев

Всичко е въпрос на имидж Автор: Тимур и неговите командоси

Публикувай или умри Автор: Кен Аулета

И все пак тя се върти ... Автор: Пийт Хендриксе

Да играеш с Ларс Автор: Шарлот Генсбур

Самотата на Латинска Америка Автор: Габриел Гарсия Маркес

Пленените умове, тогава и сега Автор: Тони Джуд

70 Million by Hold your Horses

Гринго Автор: Мàри

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 6 Автор: Красимир Дамянов

Безсилието на фактите Автор: Джо Кохейн

Август 2010

Политиката и английският език Автор: Джордж Оруел

Технологиите и романът Автор: Том Макарти

Кривата на промените Автор: Иън Бремър

България отвръща на удара – 1 Автор: Тимур и неговите командоси

Сиянието на пророка Автор: Дайан Джонсън

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 1 Автор: Красимир Дамянов

Портмонето на Бони А. Автор: Михаел Стомин

Подивяването на народа Автор: Боян Манчев

Живот в японската зима Автор: Леополд Федермаир

Залцбургски дневник Автор: Федя Филкова

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 2 Автор: Красимир Дамянов

Излъчена литература Автор: Барбара Швайцерхоф

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 3 Автор: Красимир Дамянов

Нашите негри, нашите врагове Автор: Владимир Арсениевич

Антропология на боклука Автор: Ели Иванова

Недоимък Автор: Тони Джуд

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 4 Автор: Красимир Дамянов

Ние вярваме в доброто Автор: Джими Уейлс

Гого Автор: Палми Ранчев

Писмата Автор: Здравка Евтимова

Евро номадите Автор: Таня Мангалакова

Септември 2010

Рисковано предложение Автор: Маргарет Талбот

Войната за Граунд Зеро Автор: Лайза Милър

„Възродителният процес“ и религиозната криптоидентичност Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Порт Мариел Автор: Красимир Дамянов

Мечът на Марс – Част 1 Автор: Александър Кертин

Мечът на Марс – Част 2 Автор: Александър Кертин

Общество пред „цивилизационен избор“ Автор: Достена Лаверн

Отсъстващото християнство – Част 1 Автор: Александър Кертин

Отсъстващото християнство – Част 2 Автор: Александър Кертин

Индустриалният възход на Германия и авторското право Автор: Франк Тадеуш

Най-преследваните хора в Европа? Автор: Бен Юда

Защо Германия се справя с кризата? Автор: Лоурънс Х. Уайт

Градската ретроутопия – Част 1 Автор: Александър Кертин

Градската ретроутопия – Част 2 Автор: Александър Кертин

Днес живеем в демагогски демокрации Автор: Тони Джуд

То е нещо, което е в душите на хората – името ти, това ти е лицето Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Родители-осигурители Автор: Зоя Маринчева

Безпрецедентни колизии за книгите Автор: Милена Цветкова

Шанхай, главата на дракона Автор: Аврам Агов

Демокрация LIVE Автор: Ивайло Дичев

Борбата за културата Автор: Цветан Тодоров

Октомври 2010

Отвъд границите на градовете Автор: Автор: Параг Хана

Мишел Уелбек в търсене на любовта Автор: Автор: Мишел Уелбек

Интернет и границите на демокрацията Автор: Автор: Златко Енев

Емиграция в бащинството Автор: Марин Бодаков

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 1 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Не опитвай Автор: Антон Терзиев

Съветската армия и българската модерност Автор: Любен Дилов – син

Джонатан Лител, войната и мирът Автор: Джонатан Лител

Дигиталните книги и новите разказни възможности Автор: Конрад Лишка

Романът Автор: Владимир Трендафилов

Цветът на реката Автор: Федя Филкова

Зад оградата на Луната Автор: Антон Терзиев

Идолите Автор: Петър Увалиев

Болестта като приключение Автор: Неда Антонова

Априлски дъжд Автор: Здравка Евтимова

Войводата Автор: Мàри

Любовна история Автор: Златко Енев

Сам Шепард, лудостта и любовта Автор: Сам Шепард

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност Автор: Десислава Петрова

Православната църква и комунистическият режим в България Автор: Ивайло Знеполски

Ноември 2010

Поколението „защо?“ Автор: Зейди Смит

На зле ли върви светът? Автор: Боян Знеполски

Уилям Дефо и изкуството на превъплъщението Автор: Уилям Дефо

Стрелци по стихове Автор: Федя Филкова

България отвръща на удара – 2 Автор: Тимур и неговите командоси

България über alles Автор: Златко Енев

Българският роман Автор: Владимир Трендафилов

Перверзна любов Автор: Дубравка Угрешич

Милан Кундера и изкуството на композицията Автор: Милан Кундера

Писмо от ръба Автор: Хорацио Морпурго

Драмата на подвижните граници Автор: Лазар Копринаров

Глупак и хълм Автор: Теди Москов

Йожен Йонеско, трагичният клоун Автор: Йожен Йонеско

Стоте най-велики романи на всички времена Автор: Робърт Маккръм

Национален дух и История Автор: Иво Димитров

Защо Турция ни трябва в ЕС Автор: Иван Бедров

Приемствеността – кръвопреливна система за националната литература Автор: Златко Ангелов

Stray Cat Blues Автор: Лиз Феър

Там, където живеят други хора Автор: Миленко Йергович

По течнието Автор: Красимир Дамянов

Българската преса и проекциите на успешния живот Автор: Боян Знеполски

Растителният човек Автор: Мàри

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 2 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Методът Гърдев Автор: Майя Праматарова

Моралът и сервилният разум Автор: Кенет Миног

Правилата Автор: Елиът Спитзър

Декември 2010

Възхвала на четенето и фикцията Автор: Марио Варгас Льоса

Завети и предателства Автор: Милан Кундера

Затъпяване Автор: Джон Гатоу

Призраците на Нобел Автор: Роберто Савиано

Конспирацията на затъпяването на Джон Гато Автор: Ели Иванова

Дългата опашка Автор: Крис Андерсън

Изчезването на Макси Автор: Рени Нешкова

Обувките Автор: Златко Енев

Територия, идентичност, трансформация Автор: Ивайло Дичев

Колективното учене за по-добри решения Автор: Ари де Гаус

Дългият бегач на любовни разстояния Автор: Димил Стоилов

Жребчето Автор: Захари Карабашлиев

0 ЧАСА Автор: Федя Филкова

Защо не харесвам Марио Варгас Льоса Автор: Ели Иванова

Даже и в областта на културата качеството си иска количество Автор: Зоя Маринчева

Шанхай Експо, 2010: Китай и светът Автор: Аврам Агов

Бъдещето на книгата Автор: Умберто Еко

Демонът и животът Автор: Роберто Савиано

Уилям Фокнър, непоколебимият Автор: Уилям Фокнър

Сред българските роми Автор: Димитър Кенаров

Китай и светът – Част 2 Автор: Аврам Агов

Раждането на Доци Автор: Борис Роканов

Безкрайно предположение Автор: Роберто Савиано

Table of Contents

Юли 2010

Голямата сестра ви наблюдава Автор: Уитакър Чеймбърс

Политиката на храната Автор: Майкъл Полан

Клуб „Кръстосани сърца“ и Танцуващите сенки Автор: Михаел Стомин

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 5 Автор: Красимир Дамянов

Кара ли ни Гугъл да оглупяваме? Автор: Никълъс Кар

Иън Макюън и изкуството на неудобството Автор: Даниел Залевски

Солидарни с държавата Автор: Хо Нам Зеелман

Канонът през жълтото Автор: Владимир Трендафилов

За времето и начините, по които го преживяваме Автор: Златко Енев

Писмо до Бастиан Швайнщайгер Автор: Мартин Валзер

Метаморфозата – 2 Автор: Златко Енев

Всичко е въпрос на имидж Автор: Тимур и неговите командоси

Публикувай или умри Автор: Кен Аулета

И все пак тя се върти ... Автор: Пийт Хендриксе

Да играеш с Ларс Автор: Шарлот Генсбур

Самотата на Латинска Америка Автор: Габриел Гарсия Маркес

Пленените умове, тогава и сега Автор: Тони Джуд

70 Million by Hold your Horses

Гринго Автор: Мàри

Из „Приказки за злояди деца“ – Част 6 Автор: Красимир Дамянов

Безсилието на фактите Автор: Джо Кохейн

Август 2010

Политиката и английският език Автор: Джордж Оруел

Технологиите и романът Автор: Том Макарти

Кривата на промените Автор: Иън Бремър

България отвръща на удара – 1 Автор: Тимур и неговите командоси

Сиянието на пророка Автор: Дайан Джонсън

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 1 Автор: Красимир Дамянов

Портмонето на Бони А. Автор: Михаел Стомин

Подивяването на народа Автор: Боян Манчев

Живот в японската зима Автор: Леополд Федермаир

Залцбургски дневник Автор: Федя Филкова

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 2 Автор: Красимир Дамянов

Излъчена литература Автор: Барбара Швайцерхоф

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 3 Автор: Красимир Дамянов

Нашите негри, нашите врагове Автор: Владимир Арсениевич

Антропология на боклука Автор: Ели Иванова

Недоимък Автор: Тони Джуд

Из „Дневникът на една пеперуда“ – Част 4 Автор: Красимир Дамянов

Ние вярваме в доброто Автор: Джими Уейлс

Гого Автор: Палми Ранчев

Писмата Автор: Здравка Евтимова

Евро номадите Автор: Таня Мангалакова

Септември 2010

Рисковано предложение Автор: Маргарет Талбот

Войната за Граунд Зеро Автор: Лайза Милър

„Възродителният процес“ и религиозната криптоидентичност Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Порт Мариел Автор: Красимир Дамянов

Мечът на Марс – Част 1 Автор: Александър Кертин

Мечът на Марс – Част 2 Автор: Александър Кертин

Общество пред „цивилизационен избор“ Автор: Достена Лаверн

Отсъстващото християнство – Част 1 Автор: Александър Кертин

Отсъстващото християнство – Част 2 Автор: Александър Кертин

Индустриалният възход на Германия и авторското право Автор: Франк Тадеуш

Най-преследваните хора в Европа? Автор: Бен Юда

Защо Германия се справя с кризата? Автор: Лоурънс Х. Уайт

Градската ретроутопия – Част 1 Автор: Александър Кертин

Градската ретроутопия – Част 2 Автор: Александър Кертин

Днес живеем в демагогски демокрации Автор: Тони Джуд

То е нещо, което е в душите на хората – името ти, това ти е лицето Автори: Анастасия Пашова, Петър Воденичаров

Родители-осигурители Автор: Зоя Маринчева

Безпрецедентни колизии за книгите Автор: Милена Цветкова

Шанхай, главата на дракона Автор: Аврам Агов

Демокрация LIVE Автор: Ивайло Дичев

Борбата за културата Автор: Цветан Тодоров

Октомври 2010

Отвъд границите на градовете Автор: Автор: Параг Хана

Мишел Уелбек в търсене на любовта Автор: Автор: Мишел Уелбек

Интернет и границите на демокрацията Автор: Автор: Златко Енев

Емиграция в бащинството Автор: Марин Бодаков

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 1 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Не опитвай Автор: Антон Терзиев

Съветската армия и българската модерност Автор: Любен Дилов – син

Джонатан Лител, войната и мирът Автор: Джонатан Лител

Дигиталните книги и новите разказни възможности Автор: Конрад Лишка

Романът Автор: Владимир Трендафилов

Цветът на реката Автор: Федя Филкова

Зад оградата на Луната Автор: Антон Терзиев

Идолите Автор: Петър Увалиев

Болестта като приключение Автор: Неда Антонова

Априлски дъжд Автор: Здравка Евтимова

Войводата Автор: Мàри

Любовна история Автор: Златко Енев

Сам Шепард, лудостта и любовта Автор: Сам Шепард

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност Автор: Десислава Петрова

Православната църква и комунистическият режим в България Автор: Ивайло Знеполски

Ноември 2010

Поколението „защо?“ Автор: Зейди Смит

На зле ли върви светът? Автор: Боян Знеполски

Уилям Дефо и изкуството на превъплъщението Автор: Уилям Дефо

Стрелци по стихове Автор: Федя Филкова

България отвръща на удара – 2 Автор: Тимур и неговите командоси

България über alles Автор: Златко Енев

Българският роман Автор: Владимир Трендафилов

Перверзна любов Автор: Дубравка Угрешич

Милан Кундера и изкуството на композицията Автор: Милан Кундера

Писмо от ръба Автор: Хорацио Морпурго

Драмата на подвижните граници Автор: Лазар Копринаров

Глупак и хълм Автор: Теди Москов

Йожен Йонеско, трагичният клоун Автор: Йожен Йонеско

Стоте най-велики романи на всички времена Автор: Робърт Маккръм

Национален дух и История Автор: Иво Димитров

Защо Турция ни трябва в ЕС Автор: Иван Бедров

Приемствеността – кръвопреливна система за националната литература Автор: Златко Ангелов

Stray Cat Blues Автор: Лиз Феър

Там, където живеят други хора Автор: Миленко Йергович

По течнието Автор: Красимир Дамянов

Българската преса и проекциите на успешния живот Автор: Боян Знеполски

Растителният човек Автор: Мàри

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет… – Част 2 Автори: Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

Методът Гърдев Автор: Майя Праматарова

Моралът и сервилният разум Автор: Кенет Миног

Правилата Автор: Елиът Спитзър

Декември 2010

Възхвала на четенето и фикцията Автор: Марио Варгас Льоса

Завети и предателства Автор: Милан Кундера

Затъпяване Автор: Джон Гатоу

Призраците на Нобел Автор: Роберто Савиано

Конспирацията на затъпяването на Джон Гато Автор: Ели Иванова

Дългата опашка Автор: Крис Андерсън

Изчезването на Макси Автор: Рени Нешкова

Обувките Автор: Златко Енев

Територия, идентичност, трансформация Автор: Ивайло Дичев

Колективното учене за по-добри решения Автор: Ари де Гаус

Дългият бегач на любовни разстояния Автор: Димил Стоилов

Жребчето Автор: Захари Карабашлиев

0 ЧАСА Автор: Федя Филкова

Защо не харесвам Марио Варгас Льоса Автор: Ели Иванова

Даже и в областта на културата качеството си иска количество Автор: Зоя Маринчева

Шанхай Експо, 2010: Китай и светът Автор: Аврам Агов

Бъдещето на книгата Автор: Умберто Еко

Демонът и животът Автор: Роберто Савиано

Уилям Фокнър, непоколебимият Автор: Уилям Фокнър

Сред българските роми Автор: Димитър Кенаров

Китай и светът – Част 2 Автор: Аврам Агов

Раждането на Доци Автор: Борис Роканов

Безкрайно предположение Автор: Роберто Савиано